490/167/25 09.05.2025
н/п 1-кс/490/2116/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/167/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2025 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного - ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ ІНФОРМАЦІЯ_15 ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, розлученого, не працевлаштованого, зареєстроване та фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , судимого 07.03.2025 вироком Заводського районного суду м. Миколаєва за ч.3 ст.436-2 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, за наступних обставин.

Так, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями - № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками

агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року № 42-ФЗ). Відповідно до статей 2 - 3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади РФ і службовими особами ЗС РФ розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія Російської Федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації Російської Федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні Російській Федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року "Про Стратегію національної безпеки України", затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні Російська Федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської Федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку Російської Федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед Російської Федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку Російської Федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022 року, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року Президент Російської Федерації ОСОБА_7 , а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва РФ, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині Президентом Російської Федерації ОСОБА_8 оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади РФ, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці Збройних Сил Російської Федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року Російська Федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація Російською Федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, ЗС РФ, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, Федеральної служби безпеки Російської Федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Інтернет-месенджер «Телеграм», є відкритою для перегляду і ознайомлення з інформацією, яка у ньому розміщується, для будь-яких осіб без будь-яких обмежень, а глобальна електронна комунікаційна мережа Інтернет та розміщені у ній веб-ресурси призначені для публічного поширення та масового приймання аудіовізуальної інформації у вигляді електричних сигналів за допомогою побутових електронних приладів, і, відповідно до положень п.п. 20, 28, 54 ч. 1 ст. 2 Закону України від 16.12.2020 № 1089-IX «Про електронні комунікації», ст. 22 Закону України від 02.10.1992 № 2657-XII «Про інформацію» та абзацу 3 ч. 1 ст. 1 Закону України від 21.12.1993 № 3759-XII «Про телебачення і радіомовлення», використовуються як аудіовізуальні (електронні) засоби масової інформації.

В ході здійснення досудового розслідування встановлено, що громадянин України, ОСОБА_4 , який вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07.03.2025 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки (на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки), підтримуючи ідеї проросійської спрямованості, достовірно володіючи інформацією, що з 24 лютого 2022 року Російською Федерацією здійснено широкомасштабне вторгнення на територію України та розуміючи, що вчиняються дії, направлені на зміну меж території України в порушення порядку встановленого Конституцією України, діючи умисно, виправдовував збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, з використанням засобів масової інформації.

Так, громадянин України ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 , розділяючи та підтримуючи протиправні дії з боку держави-агресора рф, діючи з єдиним злочинним умислом, свідомо вчиняв дії, у яких міститься виправдування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, з використанням мобільного телефону марки «Xiaomi», моделі «Redmi Note 11» (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ), з наявною в ньому сім-картою мобільного оператора зв`язку з номером НОМЕР_3 , в якому останній мав мобільний застосунок -Інтернет-месенджер «Телеграм», в якому з нік-неймом «ОСОБА_10» (id: НОМЕР_4 ), зареєстрованим за номером оператору національного мобільного зв`язку НОМЕР_3 , в загальнодоступному Телеграм-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), - який є засобом масової інформації, а саме:

30.07.2024 о 23:23 користувач телеграму «ОСОБА_10» на публікацію адміністратора телеграм каналу «ІНФОРМАЦІЯ_16 », залишив коментар:

« Скоро освободят Николаев....от нечисти!! »;

25.07.2024 в 22:48 користувач телеграму «ОСОБА_10» в коментарі на публікацію адміністраторів телеграм каналу « ІНФОРМАЦІЯ_17 » висловив свою думку:

«Прийдут Русские и всё резко заработает...по моему местная власть занимается диверсией против Николаевцев»;

23.07.2024 о 14:44 користувач телеграму «ОСОБА_10» залишив коментар на публікацію адміністратора телеграм каналу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » « ІНФОРМАЦІЯ_9 », наступного змісту:

«Весь юг Украины не хочет жить с этими бендерлогами, потому как большинство Русские и Русскоязычные, в особенности Одесса, Николаев, Херсон!!!!».

Поширені ОСОБА_4 вказані повідомлення, містять інформацію, яка виправдовує збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Продовжуючи злочинний умисел, громадянин України ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 з використанням мобільного телефону марки «Xiaomi», моделі «Redmi Note 11» (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ), з наявною в ньому сім-картою мобільного оператора зв`язку з номером НОМЕР_3 , в якому останній мав мобільний застосунок -Інтернет-месенджер «Телеграм», в якому з нік-неймом « ОСОБА_10 » (id: НОМЕР_4 ), зареєстрованим за номером оператору національного мобільного зв`язку НОМЕР_3 , в загальнодоступному Телеграм-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_10 » ( ІНФОРМАЦІЯ_11 ), - який є засобом масової інформації, поширив повідомлення наступного змісту:

28.10.2024 в 09:07 користувач телеграму «ОСОБА_10» залишив коментар під публікацією ««РФ планирует полный захват Донецкой обл, городов Харьков, Днепр и Запорожье. Таким образом РФ захватит весь промышленный район Украины и превратит ее в аграрную страну. ОСОБА_7 планирует закончить войну в 2026 году.», - BILD с ссылкой на военную разведку ФРГ.» наступного змісту:

«Одесса, Николаев, Херсон однозначно, жители этого хотят.».

Поширені ОСОБА_4 вказані повідомлення, містять інформацію, яка виправдовує збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Окрім того, громадянин України ОСОБА_4 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 з використанням мобільного телефону марки «Xiaomi», моделі «Redmi Note 11» (IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ), з наявною в ньому сім-картою мобільного оператора зв`язку з номером НОМЕР_3 , в якому останній мав мобільний застосунок -Інтернет-месенджер «Телеграм», в якому з нік-неймом «ОСОБА_10» (id: НОМЕР_4 ), зареєстрованим за номером оператору національного мобільного зв`язку НОМЕР_3 , в загальнодоступному Телеграм-каналі « ІНФОРМАЦІЯ_13 » ( ІНФОРМАЦІЯ_14 , - який є засобом масової інформації, поширив повідомлення наступного змісту:

04.11.2024 в 13:57 користувач телеграму «ОСОБА_10» під видаленою публікацією, зазначив:

«Николаев никогда не останется в составе Украины...этого не хотят жители!!! более того Николаев Русский город, как и Одесса.».

Вищевказані повідомлення поширені ОСОБА_4 , містять інформацію, яка виправдовує збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Вказані дії ОСОБА_4 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.3 ст.436-2 КК України, як виправдування збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, вчинене повторно.

07.05.2025 р. ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 436-2 КК України.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 на даний час підозрюється у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, яке відносяться до категорії тяжких відповідно до ст. 12 КК України, та за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, крім того, підозрюваний, маючи проросійські політичні погляди, знаючи про те, що на даний час частина території України знаходиться під тимчасовою окупацією країни агресора рф та не знаходиться під контролем правоохоронних органів України, що унеможливить його розшук, створює ризик переховування останнього на цих територіях, разом з тим, зважаючи на характер злочинних дій у яких підозрюється ОСОБА_4 , які були припинені за втручання правоохоронних органів, його проросійські політичні погляди та зважаючи на той факт, що тривають бойові дії в тому числі в частині Миколаївської області, останній перебуваючи на волі може продовжувати вчиняти злочини проти основ національної безпеки, крім того, встановлено, що в період з листопада 2022 року по березень 2025 року Заводським районним судом міста Миколаєва розглядалось кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України, однак, підозрюваний ОСОБА_4 у період розгляду кримінального провадження продовжував здійснювати публікації, що містять виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, 07.03.2025 ОСОБА_4 вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 436-2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, що свідчить про існування ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а також на неможливість запобігання вказаним ризикам у разі обрання більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, слідчий просить про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав, з підстав у ньому викладених.

Підозрюваний ОСОБА_4 , який свою винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав, та його захисник - адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні клопотання. пославшись на недоведеність ризиків, а також відсутність проросійських поглядів у підозрюваного.

Вивчивши доводи клопотання, вислухавши доводи прокурора на його підтримку, думку підозрюваного та його захисника, дослідивши надані матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 436-2 КК України підтверджується даними: рапорту №64/20-1233 від 27.11.2024; повідомлення про виявлене кримінальне правопорушення №64/20-1234 від 27.11.2024; відповіді на доручення №64/20-11323/1 від 02.12.2024; протоколу огляду від 02.12.2024; відповіді на доручення №64/20-12060 від 23.12.2024; протоколу огляду від 23.12.2024; протоколу обшуку від 14.01.2025; відповіді на доручення №64/20-387/1 від 15.01.2025; протоколу огляду від 15.01.2025 на 23 арк.; висновку експерта Українського науково-дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз № 476/24 від 26.03.2025; поясненнями підозрюваного ОСОБА_4 у судовому засіданні.

Досліджені у судовому засіданні дані у своїй сукупності є достатньо вагомими для висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Згідно з визначеним Європейським судом прав людини поняття, обґрунтована підозра - це добровільне припущення про вчинення особою певного діяння, ґрунтується на об`єктивних відомостях, які можна перевірити у судовому розгляді та які спонукали б неупереджену та розумну людину вдатися до практичних дій, щоб з`ясувати, чи є така підозра обґрунтованою.

Підозра, згідно до Постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24.11.2016р. № 5-328кс 16, є обґрунтованим припущенням про вчинення особою кримінального правопорушення.

Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні в справі Фокс, Кепмбел і Хартлі проти Великої Британії від 30.08.1990 року (п.32), «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів та інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що дана особа могла вчинити злочин.

У відповідності до норм КПК України, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду провадження по суті, а саме питань пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи не винною у вчиненні злочину.

Також матеріали кримінального провадження містять дані, які вказують на наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, виходячи з наступного.

Так, підозрюваний ОСОБА_4 , який хоча і має постійне місце проживання, проте розлучений, утриманців не має, не працевлаштований, не має легальних джерел доходу, вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічного кримінального правопорушення, обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, що згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, санкцією якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, маючи проросійські політичні погляди, знаючи про те, що на даний час значна частина території України знаходиться під тимчасовою окупацією країни агресора рф та не знаходиться під контролем правоохоронних органів України, що унеможливить його розшук, створює ризик переховування останнього на цих територіях, крім того зважаючи на характер злочинних дій у яких підозрюється ОСОБА_4 , його проросійські політичні погляди та зважаючи на той факт, що РФ продовжує на території України повномасштабну збройну агресію, тривають бойові дії в тому числі в частині Миколаївської області, вказане дає обґрунтовані підстави вважати, що існують ризики переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду та можливість вчинення інших кримінальних правопорушень.

Враховуючи вищевикладене, тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_4 у разі визнання винним у вчиненні кримінального правопорушення, у якому він підозрюється, серйозність звинувачення, пред`явленого підозрюваному, а також фактичні обставини ймовірно вчиненого кримінального правопорушення під час воєнного стану в Україні, слідчий суддя приходить до висновку, що інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням підозрюваного під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігти встановленим при розгляді клопотання ризикам на даній стадії кримінального провадження.

Факт наявності у підозрюваного постійного місця проживання не зменшує встановлені ризики.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, виходячи з обставин, викладених у підозрі, особи підозрюваного, який винуватість свою у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 436-2 КК України, не заперечує, слідчий суддя приходить до висновку щодо необхідності визначення підозрюваному при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави, передбачений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України - 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 гривень.

Керуючись ст.ст.176 - 178, 183, 186, 193, 194, 196, 197 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання - задовольнити.

Застосувати до підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України, ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Строк дії ухвали по 06 липня 2025 року включно.

Визначити розмір застави 121 120 гривень, що становить 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за умови внесення якої на призначений для цього депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області ОСОБА_4 слід негайно звільнити з - під варти.

У разі внесення вказаної застави покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , на строк по 06 липня 2025 року включно обов`язки:

- прибувати до слідчого, прокурора, суду за першою вимогою (залежно від стадії кримінального провадження);

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи (залежно від стадії кримінального провадження);

- не відлучатися за межі м. Миколаєва без дозволу слідчого, прокурора, суду (залежно від стадії кримінального провадження);

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1