ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 650/6225/24
Номер провадження: 11-кп/819/362/25
Головуючий в суді І інстанції: ОСОБА_1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора з доповненнями на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 21 квітня 2025 року в кримінальному провадженні №0001959 стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Первомайськ Миколаївської області, зареєстроване місце проживання та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.296, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених судом першої інстанції обставин.

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 21 квітня 2025 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк три роки.

Ухвалено початок строку відбування покарання рахувати з дня з дня прибуття і постановки ОСОБА_7 на облік у виправному центрі.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, ОСОБА_7 зараховано в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 вересня 2024 року по день набрання вироком законної сили, а також час слідування під вартою до виправного центру, із розрахунку один день тримання під вартою за один два дні обмеження волі.

Обраний ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо судових витрат, заходів забезпечення кримінального провадження та речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 22.09.2024 року, близько 08.45 год., знаходячись на відкритій ділянці вулиці Соборна, навпроти Новорайської сільської ради, що розташована за адресою: Херсонська область, Бериславський район, с.Новорайськ, вулиця Соборна, 32, переслідуючи прямий умисел, направлений на грубе порушення громадського порядку, з мотивів явної неповаги до суспільства, існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, що супроводжувалося особливою зухвалістю, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи наслідки і бажаючи їх настання, безпричинно, грубо порушив громадський порядок, а саме, маючи при собі корпус гранати Ф-1 та підривач УЗРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, які при поєднанні утворюють бойовий припас бойова протипіхотна оборонна осколкова ручна граната, без поєднання їх в одне ціле, кинув окремо корпус гранати Ф-1, а в подальшому і підривач УЗРГМ, в напрямку цивільних осіб, чим викликав у потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та осіб, які перебували поблизу, страх за власне здоров`я та життя.

Суд кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Крім обвинувачення, визнаного судом першої інстанції доведеним, ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою зберігання боєприпасів та вибухових пристроїв для власних потреб, без передбаченого законом дозволу, діючи у порушення вимог п.п. 1-3, 6, 9, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою КМУ №576 від 12.10.1992 р., в порушення вимог п.12.12 Інструкції, затвердженої наказом МВС України №622 від 21.08.1998 «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими чи аналогічним за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», у невстановленому в ході досудового розслідування місці та у невстановлений час придбав: корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, які при поєднанні утворюють бойовий припас бойова протипіхотна оборонна осколкова ручна граната Ф-1, яка придатна для вибуху, та зберігав при собі в особистому одязі, до того часу поки 22.09.2024 року, близько 08.45 год., не кинув окремо корпус гранати Ф-1, а в подальшому і підривач УЗРГМ, в напрямку кола цивільних осіб та автотранспорту, перебуваючи по вулиці Соборна в с.Новорайськ Бериславсього району Херсонської області.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК України, як придбання, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу з доповненнями в яких просить вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 21 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України та призначити покарання:

за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

за ч 4 ст.296 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років;

На підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення з 22 вересня 2024 року по день набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

На підставі ч.3 ст.404 КПК України просить дослідити документи, що характеризують особу обвинуваченого, вирок суду та допитати свідка ОСОБА_10 .

В обґрунтування вимог апеляційної скарги з доповненнями прокурор зазначив, що стороною обвинувачення ОСОБА_7 інкриміновано вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України хуліганство вчинене із застосуванням іншого предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень. Водночас суд першої інстанції перекваліфікував вказані дії на ч.1 ст.296 КК України (хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю), виключивши кваліфікуючу ознаку «із застосуванням іншого предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень».

Такий висновок суд першої інстанції обґрунтував тим, що кинувши окремо в бік поліцейських корпус гранати та запал, обвинувачений нікому тілесних ушкоджень не заподіяв та не намагався їх заподіяти, а використання розібраного на частини боєприпасу не створювало реальної загрози для життя чи здоров`я громадян.

На думку прокурора у даному випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки використання спеціально пристосованих для нанесення тілесних ушкоджень знарядь злочину є підставою для кваліфікації дій винної особи за ч.4 ст.296 КК України, не тільки в тих випадках, коли вона заподіює ними тілесні ушкодження, а й тоді, коли ця особа за допомогою зазначених предметів створює реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Крім того, за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалося зокрема тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації.

Таким чином, оскільки внаслідок дій ОСОБА_7 зафіксовано припинення роботи торгівельного закладу, переховування громадян у ньому у зв`язку із використанням у бік людей бойової гранати, на думку прокурора, в діях ОСОБА_7 наявний склад злочину, передбаченого ч.4 ст.296 КК України.

Також прокурор зазначив, що виправдавши ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема суд послався на позицію обвинуваченого про те, що він є військовослужбовцем, брав активну участь у бойових діях, а гранату отримав від безпосереднього командира під час виконання бойових завдань.

Разом з тим, судом допущено неповноту судового розгляду, оскільки в судовому засіданні не був допитаний як свідок безпосередній командир ОСОБА_7 - ОСОБА_10 , хоча сторона обвинувачення клопотала про допит вказаного свідка, адже його показання мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Крім того, судом першої інстанції не застосовано закон, який підлягав застосуванню, оскільки не враховано, що ОСОБА_7 зберігав гранату без передбаченого законом дозволу, діючи в порушення вимог п.п.1-3, 6, 9, 11, 15 «Положення про дозвільну систему».

Зокрема пунктом 11 «Положення про дозвільну систему» визначено, що порядок придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, інших предметів і матеріалів, на які поширюється дозвільна система у Збройних Силах, визначається законами, актами Кабінету Міністрів України та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі Міноборони.

Наказом МО України від 29.06.2005 року №359 затверджено «Інструкцію про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України». Зазначеною. Інструкцією, а саме п.17 визначено, що особиста зброя та боєприпаси військовослужбовцями отримуються (здаються) зі складу (на склад) РАО особисто. Отримана військовослужбовцем зі складу особиста зброя та боєприпаси негайно в той самий день здаються на зберігання черговому частини (оперативному черговому) або особі, яка в управлінні відповідає за зберігання та видачу зброї і боєприпасів, під підписи того хто здав і того хто прийняв зброю, в окремому розділі книги видачі зброї та боєприпасів роти.

Під час ведення бойових дій вказаною Інструкцією передбачено особливий порядок збереження стрілецької зброї, боєприпасів та ручних гранат. Зокрема пунктом 2 розділу Х «Особливості зберігання стрілецької зброї, боєприпасів та ручних гранат під час ведення бойових дій, проведення антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил» визначено, що військовослужбовці, отримана стрілецьку зброю та боєприпаси повинні постійно тримати при собі. У разі тимчасового виходу (виїзду) військовослужбовців до населених пунктів, у тому числі тих, що не належать до району відповідальності підрозділу, для вирішення особистих чи службових питань стрілецька зброя та боєприпаси здаються відповідальному за облік стрілецької зброї і боєприпасів підрозділу або черговому підрозділу з внесенням відповідних змін до опису зброї, яка зберігається у шафі (ящику).

Прокурор зазначає, що у населеному пункті Новорайськ Бериславського району Херсонської області бойові дії станом на 22 вересня 2024 року не велись, тому ОСОБА_7 , перебуваючи там по вулиці Соборна, де купив каву, не мав передбаченого законом дозволу на зберігання боєприпасів, у тому числі корпусу гранати Ф-1 та підривача типу ЗУРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, які при поєднанні утворюють бойовий припас бойова протипіхотна оборонна осколкова ручна граната Ф-1.

Відповідно до дослідженої у суду Книги видачі зброї та боєприпасів військової частини НОМЕР_1 вбачається, що 15 липня 2024 року ОСОБА_7 здав отриману раніше штурмову гвинтівку 5.56 Colt M5 і станом на 22 вересня 2024 року за ним не рахувалося ні зброї, ні боєприпасів.

Таким чином, на думку прокурора, вказані обставини доводять незаконність поводження ОСОБА_7 з боєприпасами, а саме з корпусом гранати Ф-1 та підривачем типу УЗРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, які при поєднанні утворюють бойовий припас бойову протипіхотну оборонну осколкову ручну гранату Ф-1.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позиції сторін, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1. 2 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положення ст.2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Відповідно до положень п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України та згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Включати у виправдувальний вирок формулювання, які ставлять під сумнів невинуватість виправданого, не допускається.

На переконання суду апеляційної інстанції місцевий суд вказаних вимог закону в повній мірі не дотримався.

Щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою зберігання боєприпасів та вибухових пристроїв для власних потреб, без передбаченого законом дозволу, діючи у порушення вимог п.п. 1-3, 6, 9, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою КМУ №576 від 12.10.1992 р., в порушення вимог п.12.12 Інструкції, затвердженої наказом МВС України №622 від 21.08.1998 «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими чи аналогічним за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», у невстановленому в ході досудового розслідування місці та у невстановлений час придбав: корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, які при поєднанні утворюють бойовий припас бойова протипіхотна оборонна осколкова ручна граната Ф-1, яка придатна для вибуху, та зберігав при собі в особистому одязі, до того часу поки 22.09.2024 року, близько 08.45 год., не кинув окремо корпус гранати Ф-1, а в подальшому і підривач УЗРГМ, в напрямку кола цивільних осіб та автотранспорту, перебуваючи по вулиці Соборна в с.Новорайськ Бериславсього району Херсонської області.

Органом досудового розслідування вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК України, як придбання, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

На підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України стороною обвинувачення надана наступні докази:

-витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №300 від 01 листопада 2023 року, відповідно до якого ОСОБА_7 є військовослужбовцем вказаної військової частини де обіймає штатну посаду;

-копію відомостей з книги видачі зброї та боєприпасів військової частини НОМЕР_1 відповідно до якої 08 квітня 2024 року ОСОБА_7 отримав штурмову гвинтівку 5,56 Colt M5 в комплекті, а 15 липня 2024 року здав її;

-висновок експерта №СЕ-19/122-24/5247-ВТХ, відповідно до якого надані на дослідження, вилучені 22 вересня 2024 року за адресою: АДРЕСА_2 , один предмет зовні схожий на підривач типу УЗРГМ2, утворюють одну протипіхотну оборонну уламкову ручну гранату Ф-1, складові якої (заряд вибухової речовини у металевому корпусі та підривач) при їх поєднанні придатні для здійснення вибуху.

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю потерпілої ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_11 від 22 вересня 2024 року, відповідно до яких потерпіла та свідока за загальними рисами обличчя впізнали ОСОБА_7 як особу, яка 22 вересня 2024 року кинув предмет схожий на гранату в бік людей та автотранспорту;

-висновок судово психіатричної експертизи №103 від 29.10.2024 року відповідно до якого, обвинувачений психічними захворюваннями не страждав та не страждає. 22 вересня 2024 року у нього не було будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, тоді міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції виходив з того, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом незаконність придбання та зберігання ОСОБА_7 бойового припасу бойової протипіхотної оборонної осколкової ручної гранати Ф-1.

Такі висновки суд першої інстанції обґрунтував тим, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем, приймав участь у бойових діях та за твердженням обвинуваченого гранату отримав від безпосереднього командира.

Провівши судове слідство, в порядку ч.3 ст.404 КПК України, надавши оцінку наявним у справі доказам, які є належними та допустимими, колегія суддів прийшла до переконання, що висновки суду першої інстанції, які покладено в основу виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими під час судового провадження доказами.

Так, диспозицією ч.1 ст. 263 КК України передбачено, що кримінально караним є носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Об`єктивну сторону злочину, передбаченого частиною першою статті 263 КК України, утворює носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв (далі зброя) без передбаченого законом дозволу. Конструкція наведеної правової норми є бланкетною, тобто містить відсилання до спеціального закону, яким установлено одержання дозволу на зазначені вище дії.

Питання про відповідальність за незаконні діяння зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, радіоактивними матеріалами осіб, які ними користуються у зв`язку зі службовою діяльністю, вирішуються з урахуванням нормативних актів (інструкцій, правил, наказів тощо), що регулюють порядок поводження з цими предметами. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к).

Порядок поводження зі зброєю та боєприпасами, в тому числі підстави і процедуру одержання спеціальних дозволів на їх придбання, носіння і зберігання, а також віднесення до вогнепальної зброї, на даний час установлено Положенням про дозвільну систему, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 з наступними змінами, та Інструкцією про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, затвердженою наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622.

Основною характерною ознакою зброї, бойових припасів, вибухових речовин, вибухових пристроїв та радіоактивних матеріалів є їх призначення - ураження живої цілі, знищення чи пошкодження оточуючого середовища. Вони можуть бути як саморобними, так і виготовленими промисловим способом.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в п.5-7 Постанови Пленуму ВС України №3 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами», бойовими припасами визнаються патрони до нарізної вогнепальної зброї різних калібрів, артилерійські снаряди, бомби, міни, гранати, бойові частини ракет і торпед та інші вироби в зібраному вигляді, споряджені вибуховою речовиною і призначені для стрільби з вогнепальної зброї чи для вчинення вибуху.

Згідно п.11 «Положення про дозвільну систему» порядок придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної зброї, бойових припасів до неї, інших предметів і матеріалів, на які поширюється дозвільна система, у Збройних Силах, інших утворених відповідно до законів України військових формуваннях, Національній поліції, Експертній службі МВС та вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, що належать до сфери управління МВС, Державному управлінні справами, Національному антикорупційному бюро, Державному бюро розслідувань, Держспецзв`язку, Службі судової охорони, Бюро економічної безпеки, а також у Державній кримінально-виконавчій службі, митній службі та органах рибоохорони визначається законами, актами Кабінету Міністрів України та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі Міноборони, МВС, інших центральних органів виконавчої влади, які мають у своєму підпорядкуванні військові формування Адміністрації Держспецзв`язку, Національного антикорупційного бюро, ДСА, Державного бюро розслідувань, Мінагрополітики, Мін`юсту, Бюро економічної безпеки і Держмитслужби.

Наказом Міністра оборони України від 29 червня 2025 року №359 затверджено «Інструкцію про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних силах України». Зазначеною інструкцією передбачено (п.17 Розділу І), що особиста зброя та боєприпаси військовослужбовцями отримуються (здаються) зі складу (на склад) РАО особисто. Категорично забороняється передавати (отримувати, здавати) особисту зброю та боєприпаси поза складом РАО військової частини.

Отримана військовослужбовцем зі складу особиста зброя та боєприпаси негайно в той самий день здаються на зберігання черговому частини (оперативному черговому) або особі, яка в управлінні відповідає за зберігання та видачу зброї і боєприпасів, під підписи того хто здав, і того, хто прийняв зброю, в окремому розділі книги видачі зброї та боєприпасів роти.

Під час ведення бойових дій Інструкцією передбачено особливий порядок збереження стрілецької зброї, боєприпасів та ручних гранат.

Зокрема, пунктом 2 розділу Х «Особливості зберігання стрілецької зброї, боєприпасів та ручних гранат під час ведення бойових дій, проведення антитерористичної операції та операції Об`єднаних сил» визначено, що військовослужбовці отриману стрілецьку зброю та боєприпаси повинні постійно тримати при собі. У разі тимчасового виходу (виїзду) військовослужбовців до населених пунктів, у тому числі тих, що не належать до району відповідальності підрозділу, для вирішення особистих чи службових питань стрілецька зброя та боєприпаси здаються відповідальному за облік стрілецької зброї і боєприпасів підрозділу або черговому підрозділу з внесенням відповідних змін до опису зброї, яка зберігається у шафу (ящику).

Як вбачається зі змісту матеріалів справи ОСОБА_7 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , та проходить військову службу за призовом під час мобілізації. Таким чином на ОСОБА_7 розповсюджуються вищевказані положення щодо порядку отримання та видачі зброї та боєприпасів.

В той же час, як вбачається зі змісту матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 станом на час інкримінованих йому подій закріплену за ним стрілецьку зброю здав та йому не видавалися боєприпаси. Більш того, він перебував в населеному пункті Новорайськ Бериславського району Херсонської області у власних справах.

Згідно копії книги видачі зброї та боєприпасів Зенітної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 08 квітня 2024 року ОСОБА_7 було видано зброю штурмову гвинтівку 5.56 Colt M5 № НОМЕР_2 та вподальшому відповідно до відомості закріплення зброї за особовим складом вказану зброю він здав 15 липня 2024 року (т.2 а.п.59, 60). Згідно вказаних документів боєприпаси, зокрема бойові гранати ОСОБА_7 не видавалися.

Допитаний в ході апеляційного розгляду в порядку ч.3 ст.404 КПК України свідок ОСОБА_10 показав, що є командиром роти в якій проходив службу обвинувачений ОСОБА_7 . Станом на момент прибуття свідка до підрозділу ОСОБА_7 вже проходив у ньому службу, до цього ОСОБА_7 був переведений з іншого підрозділу.

29 вересня 2024 року надійшла інформація про те, що ОСОБА_7 кинув гранату у громадському місці. Коли свідок прибув на місце, ОСОБА_7 був затриманий працівниками поліції. Зазначив, що граната Ф-1 не могла видаватись, оскільки вона не була на озброєнні в підрозділі. Такий вид озброєння не отримував склад РАО. Трофейна зброя також здається на склад РАО після чого видається як облікована. На той момент такої зброї не було. Була штатна зброя, яка видавалась. Видача додаткових боєприпасів здійснювалася під підпис після доповіді командира про необхідність додаткових боєприпасів. Облік зброї та боєприпасів здійнюється в книгах видачі. ОСОБА_7 не звертався з приводу потреби додаткових боєприпасів. Щодо постановки не облік трофейної зброї ОСОБА_7 не звертався, про наявність у нього трофейної зброї не повідомляв. Зазначив, що військовослужбовці які прибувають з інших підрозділів в більшості випадків прибувають без зброї, оскільки здають її у себе в підрозділі. Якщо вони прибувають зі зброєю, вони здають її на склад РАО.

Таким чином, станом на 22 вересня 2024 року за ОСОБА_7 не рахувалося жодної зброї та бойових припасів.

Більш того встановлено, шо в день інкримінованих ОСОБА_7 подій останній перебував у своїх справах в населеному пункті Новорайськ Бериславського району Херсонської області де пив каву. В той же час, зберігав при собі корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ-2, які при їх поєднанні є бойовим припасом військового призначення бойовою протипіхотною оборонною уламковою ручною гранатою Ф-1, які вподальшому окремо кинув в бік працівників поліції.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що вказану бойову гранату йому було видано безпосереднім командиром, який загинув, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки відповідні обставини не підтверджені будь-якими доказами.

Зокрема встановлено, що видача зброї та боєприпасів здійснюється згідно з відповідними нормативними актами через склад РАО, про що робляться відмітки в книзі видачі зброї та боєприпасів. Будь-яких відомостей про видачу ОСОБА_7 боєприпасів, а саме бойових гранат матеріали провадження не містять. Більш того, відповідно до показань свідка ОСОБА_10 бойова граната Ф-1 не була на озброєнні в підрозділі та не могла видаватись. Про наявність у ОСОБА_7 трофейної зброї та боєприпасів останній не повідомляв.

В судовому засіданні 11 вересня 2025 року на запитання суду про наявність заяв та клопотань у учасників судового провадження, ОСОБА_7 клопотання про необхідність допиту в якості свідка ОСОБА_12 , про якого він згадував раніше, суду не заявив.

Водночас встановлено, що ОСОБА_7 до моменту подій 22 вересня 2024 року зберігав при собі корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ, які придбав у невстановленому в ході досудового розслідування місці та у невстановлений час.

За наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що наявними в матеріалах справи відомостями в повній мірі підтверджується те, що ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою зберігання боєприпасів та вибухових пристроїв для власних потреб, без передбаченого законом дозволу, діючи у порушення вимог п.п. 1-3, 6, 9, 15 «Положення про дозвільну систему», затвердженого постановою КМУ №576 від 12.10.1992 р., в порушення вимог п.12.12 Інструкції, затвердженої наказом МВС України №622 від 21.08.1998 «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів споряджених гумовими чи аналогічним за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», у невстановленому в ході досудового розслідування місці та у невстановлений час придбав: корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, які при поєднанні утворюють бойовий припас бойова протипіхотна оборонна осколкова ручна граната Ф-1, яка придатна для вибуху, та зберігав при собі в особистому одязі, до того часу поки 22.09.2024 року, близько 08.45 год., не кинув окремо корпус гранати Ф-1, а в подальшому і підривач УЗРГМ, в напрямку кола цивільних осіб та автотранспорту, перебуваючи по вулиці Соборна в с.Новорайськ Бериславсього району Херсонської області.

Вказані дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч.1 ст.263 КК України, як придбання, зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Враховуючи вищевикладене, з огляду на те, що в ході апеляційного провадження встановлено помилковість висновків суду першої інстанції щодо виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, вирок Херсонського міського суду Херсонської області в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням в цій частині нового вироку, яким ОСОБА_7 слід визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.296 КК України.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 інкриміновано те, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, проходячи її на посаді стрільця зенітника зенітного ракетного взводу зенітної ракетно-артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «матроса», 22 вересня 2024 року приблизно о 08 годині 45 хвилин перебуваючи на відкритій ділянці вул.Соборна навпроти Новорайської сільської ради, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , безпричинно, в порушення вимог ст.ст.9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, з хуліганських спонукань, з особливою зухвалістю, з мотивів явної неповаги до суспільства, що виразилось у зневажливому ставленні до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки і моральності, демонструючи байдуже ставлення до суспільних відносин, які забезпечують спокій громадян та дотримання правил поведінки у побуті, маючи на меті показати свою винятковість та розгнузданість самолюбства, пов`язаного з неповагою до особи та людської гідності, грубо порушив громадський порядок, діючи умисно, маючи при собі корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ, що має маркування 82-86 УЗРГМ2 583, при поєднанні корпусу гранати Ф-1 і підривача УЗРГМ утворюють бойовий припас бойова протипіхотна оборонна осколкова ручна граната Ф-1, яка придатна для вибуху, які придбав у невстановлений час, та які зберігав при собі, не маючи при цьому передбаченого законом дозволу, без поєднання їх в одне ціле кинув окремо корпус гранати Ф-1, а в подальшому і підривач УЗРГМ в напрямку цивільних осіб, а саме ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , чим викликав у потерпілих та осіб, які перебували поблизу страх за власне здоров`я та життя.

Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.4 ст.296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням іншого предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції визнав доведеним інший об`єм обвинувачення та кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Мотивуючи таке рішення, суд першої інстанції зазначив, що в діях ОСОБА_7 відсутня кваліфікуюча ознака, передбачена ч.4 ст.296 КК України «хуліганство вчинене із застосуванням іншого предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень», оскільки ОСОБА_7 окремо кинув у бік поліцейських корпус гранати та запал, тілесних ушкоджень нікому не заподіяв та не намагався їх заподіяти, а використання розібраного на частини боєприпасу не створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора про наявність вищезазначеної кваліфікуючої ознаки, апеляційний суд погоджується із позицією місцевого суду із вказаного приводу.

Стаття 296 КК України передбачає кримінальну відповідальність за хуліганські дії, які завжди посягають на громадський порядок.

Як хуліганство дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буяння, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо.

Спеціально пристосованими для заподіяння тілесних ушкоджень необхідно визнавати предмети, які пристосовані винною особою для цієї мети наперед або під час учинення хуліганських дій, а заздалегідь заготовленими - предмети, які хоч і не зазнали якоїсь попередньої обробки, але ще до початку хуліганства були приготовлені винним для зазначеної мети.

Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до установлених правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Указана неповага має бути явною та очевидною як для винної особи, так і для очевидців його дій.

Виходячи із усталеної судової практики, зокрема Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство», постанови Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 749/1092/16, вирішуючи питання щодо наявності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки хуліганства, як застосування вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (ч.4 ст.296 КК України), необхідно враховувати, що ця ознака має місце лише в тих випадках, коли винний за допомогою названих предметів заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження або коли використання цих предметів під час учинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя чи здоров`я громадян.

З огляну на вказані нормативні положення та усталену судову практику для кваліфікації дій особи за ч.4 ст.296 КК України стороною обвинувачення має бути доведено, що обвинувачений із застосуванням іншого предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень:

-заподіяв чи намагався заподіяти тілесні ушкодження

-або використання вказаних предметів під час вчинення хуліганських дій створювало реальну загрозу для життя та здоров`я громадян.

Як вірно встанови суд першої інстанції, ОСОБА_7 кинувши в бік поліцейських окремо корпус гранати та запал, не заподіяв та не намагався заподіяти нікому тілесних ушкоджень. Зі змісту матеріалів провадження вбачається, що такі його дії були обумовлені саме бажанням грубо порушити громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства у зв`язку з негативним ставленням до працівників поліції.

Що стосується питання чи створювали реальну загрозу для життя та здоров`я громадян дії обвинуваченого, який кинув окремо корпус від гранати та запал, то на переконання суду апеляційної інстанції, стороною обвинувачення належними та допустимими доказами вказану обставину не доведено.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/122-24/5247-ВТХ від 11 жовтня 2024 року надані на дослідження, вилучені (відповідно до постанови) 22 вересня 2024 року за адресою: Херсонська область, Бериславський район, с.Новорайськ, вул.Соборна, 32, один предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф-1 та один предмет зовні схожий на підривач типу УЗРГМ-2 при їх поєднанні є бойовим припасом військового призначення бойовою протипіхотною оборонною уламковою ручною гранатою Ф-1.

Надані на дослідження: один предмет зовні схожий на корпус гранати Ф-1 та один предмет зовні схожий на підривач типу УЗРГМ-2 утворюють одну протипіхотну оборонну уламкову ручну гранату Ф-1, складові частини якої (заряд вибухової речовини у металевому корпусі та підривач типу УЗРГМ-2) при поєднанні придатні для здійснення вибуху (т.1 а.п.94).

Будь-яких відомостей про те, що корпус гранати Ф-1 та підривач типу УЗРГМ-2, які були кинуті обвинуваченим, у неспорядженому окремому вигляді в силу конструктивних особливостей чи недоліків могли вибухнути чи могли нести реальну загрозу для життя та здоров`я людей матеріали провадження не містять та стороною обвинувачення не доведено.

Слід зазначити, що для кваліфікації дій особи за ч.4 ст.286 КК України за кваліфікуючою ознакою «вчинення із застосуванням предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень», використання такого предмета має нести реальну, а не уявну загрозу для життя та здоров`я громадян. Тобто для кваліфікації дій особи не має правового значення особисте сприйняття потерпілими такої загрози.

З огляду на викладене, враховуючи те, що надані стороною обвинувачення докази не містять жодних відомостей про те, що використані ОСОБА_7 окремо підривач типу УЗРГМ-2 та корпус гранати Ф-1 несли реальну небезпеку для життя та здоров`я громадян, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю.

Щодо покарання.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 апеляційний суд, у відповідності до ст.ст.50,65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, характер вчинених дій останнього, що пов`язані із незаконним придбанням та зберіганням бойових припасів без передбаченого законом дозволу, а також вчиненні хуліганських дій, особу винного, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем проходження служби негативно, раніше не судимий, є учасником бойових дій, з огляду також на відомості досудової доповіді органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства оцінюється як середній, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_7 слід призначити покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки

Оскільки в ході апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_7 вчинив два кримінальних правопорушення, передбачені ч.1 ст.263 та ч.1 ст.296 КК України, то покарання ОСОБА_7 слід призначити із застосуванням ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

У зв`язку із тим, що суд першої інстанції обгрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України при цьому вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_7 за ч.1 ст.296 КК України не оспорюється, апеляційний суд не ухвалює рішення про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення, проте з огляду на необхідність застосування ч.1 ст.70 КК України вирок слід скасувати також в частині покарання. При цьому покарання за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.296 КК України апеляційним судом не посилюється.

Підстав для застосування стосовно ОСОБА_7 положень ст.69 та ст.75 КК України апеляційний суд не вбачає.

В силу п.3 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, зокрема неповнота судового розгляду та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині виправдування ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України та призначення покарання.

Керуючись ст.615, ст.ст. 404, 407, 409, 420 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора з доповненнями задовольнити частково.

Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 21 квітня 2025 року в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст.263 КК України, а також в частині призначеного покарання, скасувати та в цій частині ухвалити новий вирок.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

За ч.1 ст.296 КК України призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати у строк покарання ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення за період з 22 вересня 2024 року по 11 вересня 2025 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4