ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 760/10278/24

провадження № 51-1248км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 31 липня 2024 рокузасуджено ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 07 лютого 2024 року близько 10:30, у кафетерії «Кахетті», розташованому на території ринку «Дніпро» за адресою: бульв. Кольцова, 12, м. Київ, познайомився з ОСОБА_8 , з яким розпочав розпивати алкогольні напої.

Цього ж дня приблизно о 20:30 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою подальшого спільного вживання алкогольних напоїв прибули на станцію залізничного транспорту «Караваєві дачі», за адресою: вул. Вадима Гетьмана, 48-А, м. Київ.

Перебуваючи на території цієї станції, ОСОБА_7 побачив у ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Xiomi Redmi 9», після чого у нього виник умисел на заволодіння вказаним телефоном.

Реалізуючи злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном ОСОБА_8 , якого ОСОБА_7 сприймав як особу жіночої статі, останній, будучи особою, що раніше вчинила розбій, пройшов разом із потерпілим на перон станції. Далі вони спустилися безпосередньо на залізничні колії, де ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, обійнявши ОСОБА_8 , дістав правою рукою з лівої кишені його жилетки мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 9» із сім-карткою мобільного оператора «Київстар» з абонентським номером НОМЕР_1 , таким чином заволодівши указаним майном.

У цей же час ОСОБА_8 почав вимагати повернути його мобільний телефон.

Не бажаючи виконувати його вимогу, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння майном ОСОБА_8 , з метою подолання фізичного опору останнього завдав йому не менше одного удару рукою в обличчя. ОСОБА_8 упав на землю та одразу підвівся.

У цей же час ОСОБА_7 , піднявши із землі камінь й утримуючи його у правій руці, заподіяв ним ОСОБА_8 декілька ударів у ділянку голови та обличчя, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді закритої травми носа, гематоми в правій скроневій ділянці, двох саден у верхній третині лівого плеча та нижній третині лівої гомілки. Відповідно до висновку експерта № 042-616-2024 закрита травма носа належить до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а інші вказані ушкодження до легких тілесних ушкоджень. ОСОБА_8 , утративши свідомість, упав на землю, а ОСОБА_7 , утримуючи при собі його мобільний телефон, зник із місця вчинення кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, в умовах воєнного стану здійснив напад на ОСОБА_8 , поєднаний із насильством, небезпечним для здоров`я останнього, із метою заволодіння його майном, а саме вказаним вище мобільним телефоном, вартість якого відповідно до висновку експерта від 25 березня 2024 року № СЕ-19/111-24/15901-ТВ становить 985,40 грн, та, заволодівши цим майном, зник з місця вчинення кримінального правопорушення.

Київський апеляційний суд 17 березня 2025 року скасував вирок місцевого суду в частині призначеного покарання та ухвалив новий, яким призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

У решті судове рішення першої інстанції залишено без зміни.

Вимоги й доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та правової кваліфікації дій засудженого, зазначає, що вирок апеляційного суду ухвалений із порушенням норм матеріального та процесуального права і не відповідає засадам гуманності призначення покарання.

Істотне порушення вимог закону вбачається в тому, що суди, з урахуванням обставин справи та даних, які характеризують особу засудженого, не застосували положень статей 69, 75, 76 КК.

Звертає увагу, що суди не мотивувалиналежним чином своїх висновків, зокрема висновку про те, що до ОСОБА_7 не може бути застосовано положення указаних вище норм КК. За твердженням захисника, суди не врахували даних про особу засудженого, який має на утриманні малолітню дитину, його поведінки під час досудового розслідування, неперебування на обліку в лікарів нарколога та психіатра, а також обставину, яка пом`якшує покарання, а саме активне сприяння розкриттю злочину.

Просить змінити указаний вирок, призначивши підзахисному покарання, із застосуванням ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 5 років, та, застосувавши до засудженого приписи ст. 75 цього Кодексу, звільнити його від відбування основного покарання.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений наполягали на задоволенні касаційної скарги.

Прокурор не підтримав доводів, зазначених у касаційній скарзі захисника, та просила залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника, засудженого і прокурора, перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК, у касаційній скарзі не оспорюється, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи захисника в касаційній скарзі про невідповідність призначеного судами покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість та можливість застосування приписів статей 69, 75, 76 КК колегія суддів уважає безпідставними з огляду на таке.

Згідно з вимогами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості засудженого.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення в санкції статті, установленій за злочин цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, зважаючи на його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, котрі існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету та засади його призначення.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і можливості застосування приписів статей 69, 75, 76 КК, та пов`язано із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Пропорційність дискреційних повноважень суду забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням прийнятого рішення в процесуальному документі.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК, тощо; індивідуалізація покарання ? конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2022 року, провадження № 51-536кмо20).

За змістом ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

На несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватися під час призначення покарання.

Зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення, у тому числі ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування призначеного покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Доводи в касаційній скарзі є майже аналогічними за змістом доводам, наведеним захисником в апеляційній скарзі, і вже були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК докладні мотиви свого рішення про неможливість застосування положень статей 69 і 75 КК.

Так, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер вчиненого злочину, дані про особу засудженого, який раніше судимий, офіційно не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2021 року народження, не перебуває на обліку в лікарів нарколога та психіатра.

Зважив суд і на обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття), та відсутність обставин, які його обтяжують.

З огляду на це суд призначив ОСОБА_7 мінімальне покарання в межах санкції ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.

Малолітня дитина перебувала на утриманні в ОСОБА_7 і під час вчинення ним кримінального правопорушення, однакцей факт не став стримуючим фактором для відвернення протиправної поведінки, а тому жодним чином не зменшує суспільної небезпечності скоєного злочину і в цьому разі не дає підстав для застосування положень статей 69, 75 КК.

Стосовно обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів акцентує на тому, що згідно зі сталою судовою практикою(див., наприклад, постанову ККС ВС від 22 лютого 2021 року у справі № 481/1754/18, провадження № 51-1579кмо20) під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, уже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

Сторона захисту не конкретизує, які невідомі досудовому слідству або суду фактичні обставини повідомив ОСОБА_7 .

Таким чином, доводи касатора про наявність обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 , - активного сприяння розкриттю злочину є необґрунтованими.

У касаційній скарзі не зазначено обставин, які відповідно до приписів ст. 69 КК істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тому суд обґрунтовано дійшов висновку, що призначене засудженому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення й перевиховання та попередження вчинення нових злочинів, а також відсутні підстави для застосування приписів статей 69, 75 КК.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які б указували на явну невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, і погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки враховано всі наявні у кримінальному провадженні обставини.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості й неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би вели до безумовної зміни судового рішення, суд касаційної інстанції не вбачає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

ВирокКиївського апеляційного суду від 17 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисникаОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3