Справа № 733/924/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/536/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

05 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові, одночасно в режимі відео конференцій із захисником, з використанням його власних технічних засобів та прокурором - з Ічнянського районного суду Чернігівської області, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 травня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1ст. 263 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Ічня Чернігівської області, громадянину України, з вищою освітою, не працюючому, не одруженому, зареєстрованому в АДРЕСА_1 , фактично проживаючому в АДРЕСА_2 , раніше не судимому, продовжений строк тримання під вартою до 14 липня 2025 року включно.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав, що розгляд кримінального провадження перебуває на стадії судового розгляду, докази сторін кримінального провадження не досліджені, при цьому, підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який суд не встановив, ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу, не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду про продовження ОСОБА_6 строку тримання його під вартою скасувати, застосувати до його підзахисного будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під варто, із застосуванням електронних засобів контролю та визначенням ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Окрім переліку положень кримінального процесуального Закону в частині обрання запобіжного заходу та підстав для його застосування, щодо критеріїв, якими визначається належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні та підстави визнання доказів недопустимими, а також висновків Європейського суду з прав людини, захисник вказує на те, що жоден із доданих до клопотання документів не доводить факту існування події кримінального правопорушення, а тому обґрунтованої підозри, на його думку, існувати не може.

Вважає, що суддею не надано оцінку належності, допустимості та достовірності доказів, не враховано аргументи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення. При цьому, в клопотанні відсутня повна анкетна інформація щодо ОСОБА_6 , його соціальні зв`язки, нагороди, стан здоров`я, фінансовий стан тощо. Клопотання прокурора не містить обґрунтування визначення розміру альтернативного триманню під вартою запобіжного заходу застави.

Також, у клопотанні не зазначено додатки, не зазначено, який додаток, що доводить, відсутній додаток передбачений п. 2 ч. 3 ст. 184 КПК України або ж не зазначено, що суд не просять викликати свідків, хоча під час судового розгляду клопотання прокурор посилався на їх показання.

Крім того, слідчий суддя при розгляді клопотання не відреагував належним чином на зауваження сторони захисту щодо порушення прав людини, адже клопотання було подане з грубим порушенням вимог ст. 62 Конституції України, в тексті якого було зазначено, що вина ОСОБА_6 підтверджується, в той час як встановлювати наявність вини є лише виключно правом суду під час розгляду обвинувального акту в суді і лише після набрання вироком законної сили.

Враховуючи, що обвинуваченням не доведено жодних із ризиків, сторона захисту вважає, що для застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

При цьому, ОСОБА_6 не має на меті жодним чином ухилятися від дізнання, слідства або суду, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжити злочинну діяльність.

Аналізуючи частину першу статті 183 КПК України, Конституційний Суд України звернув увагу на те, що законодавець визначив застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 Кодексу без доведення прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, визначеним ст. 177. Однак, це не позбавляє можливості слідчого суддю, суд застосувати інший, більш м`який, запобіжний захід, визначений Кодексом.

Відповідно до Кодексу можливість застосування застави до особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, визначених ч. 3 або ч. 4 ст. 183 Кодексу (друге речення частини першої статті 182): під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Тобто із наведених приписів Кодексу випливає, що законодавець закріпив дискрецією слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

За таких підстав, оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, а тримання ОСОБА_6 під вартою свавільним.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з підстав, наведених в апеляційній скарзі, прокурора, який з доводами сторони захисту не погодився, вважав ухвалу суду цілком обґрунтованою, а заявлені ризики реальними, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом саме судового розгляду обвинувачення, коли усім наданим доказам повинна бути надана оцінка в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З цих підстав, колегією суддів не перевіряються доводи апеляційної скарги захисника щодо недоведеності оголошеної підозри та пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, а також питання щодо належності й допустимості, наданих стороною обвинувачення доказів та правильності кваліфікації дій обвинуваченого.

Суд, на стадії вирішення клопотання про продовження строку тримання під вартою, не уповноважений на надання оцінки здобутим під час судового розгляду доказам, як безпідставно вважає захисник.

З матеріалів провадження убачається, що на розгляді Ічнянського районного суду Чернігівської області перебували матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у збройному нападі на потерпілого ОСОБА_9 , вчиненому з корисливою метою, з метою заволодіння чужим майном, наслідком якого стало спричинення потерпілому середнього ступеню тілесних ушкоджень від дії заряду вогнепальної зброї, а також у придбанні, носінні та зберіганні вогнепальної зброї та боєприпасів без передбаченого законом дозволу.

Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 187 та ч. 1ст. 263 КК України.

Ічнянським районним судом судовий розгляд не був розпочатий з тих підстав, що в підготовчому судовому засіданні стороною захисту було заявлено клопотання про проведення судового розгляду колегіально судом у складі трьох професійних суддів.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший передбачений законом запобіжний захід, тощо.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Враховуючи стадію, на якій судом розглянуто клопотання сторони обвинувачення, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Відтак до ухвалення остаточного судового рішення, суд апеляційної інстанції не уповноважений надавати оцінку доказам, які ще тільки мають бути досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження, оскільки це може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції врахував тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися з плином часу, у зв`язку із закінченням досудового розслідування чи тривалим строком тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, твердження захисника щодо відсутності доказів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч.1 ст. 177 КПК України були встановлені під час застосування до ОСОБА_6 саме такого виду запобіжного заходу, їх наявність була підтверджена під час продовження строку тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою, в той час, як стороною захисту не наведено належних доводів, які б вказували, що такі ризики зменшилися або перестали існувати.

Систематично вказуючи на відсутність доказів наявності заявлених ризиків, захисник жодного разу не надав апеляційному суду чи суду першої інстанції доказів, які б спростовували їх існування.

Зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 є вагомим доказом існування ризику, що обвинувачений може ухилитися від суду, усвідомлюючи тяжкість покарання, яка йому загрожує у разі визнання винуватим. При цьому, відсутність дружини, дітей, а також постійного та офіційного місця роботи вказують на те, що фактично він у будь-який момент може залишити місце проживання, адже неофіційно може працювати будь-де, при тому, що міцні соціальні зв`язки у обвинуваченого відсутні.

Не переконливими є доводи захисника про те, що судом не були встановлені анкетні відомості щодо обвинуваченого, його соціальні зв`язки, наявність нагород, стан здоров`я, фінансовий стан тощо.

Так, усі перелічені стороною захисту відомості про особу ОСОБА_6 були встановлені судом, що підтверджується вступною частиною ухвали, яку оскаржує захисник.

На підтвердження того, що у ОСОБА_6 маються нагороди, стан його здоров`я є таким тяжким, що він не може утримуватися в умовах слідчого ізолятору, або ж на його утриманні перебувають дружина, діти, інші непрацездатні родичі, які потребують стороннього догляду тощо, захисником до апеляційної скарги не долучено жодного документу чи доказу.

Більш того, встановлення анкетних відомостей та даних щодо особи обвинуваченого, не є тими обставинами, які беззаперечно гарантуватимуть належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , а тим більше не є тими обставинами, які повністю нівелюють заявлені стороною обвинувачення ризики. При цьому, ці відомості є даними щодо особи обвинуваченого, але фактично не дають підстав вважати, що наявність нагород, захворювань чи фінансові можливості можуть бути стримуючими факторами від не процесуальної поведінки та вчинення кримінальних правопорушень.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує тримання ОСОБА_6 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, внаслідок якого потерпілому були спричинені середнього ступеня тілесні ушкодження від дії заряду вогнепальної зброї, як слідчий суддя під час досудового розслідування, так і суд під час судового розгляду, прийшли до вірного висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави, як альтернативного виду запобіжного заходу для обвинуваченого ОСОБА_6 .

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінальних правопорушень, початкової стадії розгляду кримінального провадження та даних щодо особи обвинуваченого, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

При цьому, апеляційний суд приходить до однозначного висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 з огляду на всі вище зазначені обставини.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Ічнянського районного суду Чернігівської області від 16 травня 2025 року, про продовження обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_6 строків тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12