Справа № 215/7041/24
УХВАЛА
18 червня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
Ухвалою від 29.04.2025 обвинуваченій ОСОБА_5 продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 27 червня 2025 року включно, із визначеним розміром застави у розмірі 40 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 121 120 грн.,у разі внесення якої на обвинувачену покладено обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.
18.06.2025 прокурор подала письмове клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк шістдесят днів із визначеним розміром застави у розмірі 60 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 181 680 грн.Клопотання обґрунтоване тим, що строк перебування обвинуваченої під вартою закінчується, однак винести рішення у вказаному кримінальному провадженні до того часу не є можливим через ряд об`єктивних обставин. Крім того, на сьогодні мають місце ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України, що мали місце також під час обрання даного запобіжного заходу та продовженні строку його дії.
У судовому засіданні прокурор підтримала подане нею клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Обвинувачена ОСОБА_5 заперечувала проти клопотання прокурора, просила застосувати до неї більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме: цілодобовий домашній арешт, оскільки прагне спілкуватись із своїми дітьми.
Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_7 підтримала позицію своєї підзахисної, просила не задовольняти клопотання прокурора, при цьому вказала, що ОСОБА_5 є працездатною особою і може влаштуватись на роботу, а також у неї є соціальні зв`язки, про що свідчить наявність у останньої малолітніх дітей. Зазначила про відсутність ризиків, на які посилається прокурор у клопотанні, при цьому наголосила, що тяжкість покарання не може бути єдиною підставою для обґрунтування ризику переховування від суду. Просила застосувати до обвинуваченої домашній арешт з покладенням на останню обов`язків не відлучатись із місця проживання, здати суду на зберігання паспорт громадянина України та закордонний паспорт.
Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно з положеннями статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу чи його продовження, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Частина 1 статті 183 КПК України передбачає, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Згідно з вимогами ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду, суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до положень ст. 176 КПК України, запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою.
При вирішення питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_5 у виді тримання під вартою суд враховує дані про особу обвинуваченої, міцність соціальних зв`язків, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання її винуватою у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, можливість обвинуваченої переховуватися від суду, незаконно впливати на інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні, можливість скоїти інше кримінальне правопорушення.
Прокурор у своєму клопотанні покликається на наявність ризиків, визначених пунктами 1, 2, 3, 5 частини 1 статті 177 КПК України: обвинувачена під важкістю відповідальності, може переховуватися від органів суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Проте, належних доводів та обґрунтування, що ступінь цих ризиків порівняно з початковим етапом судового розгляду залишилась незмінною, клопотання не містить.
При вирішенні клопотання суд враховує, що зміна чи скасування запобіжного заходу обумовлюється тим, що в ході кримінального провадження змінюються підстави застосування чи обставини, що враховувалися при обранні запобіжного заходу, внаслідок чого запобіжний захід може бути скасований або замінений на інший більш або менш суворий.
Так, щодо впливу на інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні, суд зазначає, що один із них тримається під вартою, а щодо іншого кримінальне провадження виділене та зупинене у зв`язку з його перебуванням на службі у ЗСУ.
Прокурор у своєму клопотанні покликається на наявність ризиків, визначених пунктом 2 частини 1 статті 177 КПК України, а саме можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проте, належних доводів та обґрунтування, що ступінь цих ризиків порівняно з початковим етапом судового розгляду залишилась незмінною, клопотання не містить.
Таким чином, доводи прокурора про те, що обвинувачена може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, є припущеннями, яке не підтверджено жодними фактами.
З цих підстав, суд констатує відсутність вказаного ризику, оскільки судовий розгляд вже розпочато і органом досудового розслідування зібрано докази, які на думку сторони обвинувачення, підтверджують винуватість ОСОБА_5 ..
Покликання прокурора на ризик того, що обвинувачена може ухилитися від суду є вірогідним, проте цей ризик може враховуватися у сукупності з усіма обставинами провадження.
Обвинувачена ОСОБА_5 має двох малолітніх дітей, місце проживання та реєстрацію.
З іншого боку, обвинуваченій, у разі визнання її винуватою, загрожує покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.
В той же час, саме лише суворість покарання не може бути підставою для автоматичного продовження строку тримання під вартою за відсутності інших ризиків.
Ризик продовжувати злочинну діяльність чи вчинити інше кримінальне правопорушення прокурором також не аргументовано, адже ОСОБА_5 є не судимою особою.
При цьому суд враховує, що відсутність офіційного місця роботи та джерел доходів може свідчити про причетність обвинуваченої до вчинення діянь, які їй інкримінуються, проте об`єктивних факторів, які б вказували на кримінальну спрямованість особи прокурором не надано. Водночас та обставина, що вона до кримінальної відповідальності притягується вперше, мінімізує рівень ймовірності настання цього ризику.
В той же час, стороною обвинувачення переконливо не продемонстровано та не доведено суду неможливість застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за місцем її проживання.
Отже, стороною обвинувачення не доведено недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту для запобігання ризиків, зазначених у клопотанні.
Тому суд вважає, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, оскільки на даний час відсутні ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачена може здійснити дії, передбачені п.2 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України та стороною обвинувачення не було подано жодного доказу та не заявлялось про виникнення будь-яких нових ризиків.
Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченої такого альтернативного запобіжного заходу як домашній арешт, суд враховує тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, а також той факт, що обвинувачена ОСОБА_5 має постійне місце мешкання, міцні соціальні зв`язки.
Після спливу певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для обмеження свободи, а суди зобов`язані обґрунтувати рішення про продовження обмеження свободи підозрюваної особи іншими підставами, які мають бути чітко вказані, про що неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини.
Як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються. Отже, суд повинен уважно ставиться до того, що з плином часу продовжуване тримання обвинуваченого під вартою потребує більшого обґрунтування і що сторона обвинувачення повинна надавати додаткові підстави щодо цього питання.
Проте з моменту застосування до обвинуваченої ОСОБА_5 найбільш суворого запобіжного заходу, сторона обвинувачення не заявляла про нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою та не подала доказів на їх існування.
Враховуючи викладене, на переконання суду, стороною обвинувачення не було доведено неможливості застосування відносно обвинуваченій ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки останньої впродовж судового розгляду кримінального провадження.
Пунктом 38 рішення ЄСПЛ «Сергій Волосюк проти України» від 12.03.2009 р. (заява № 1291/03) передбачено, що згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, визначаючи доцільність звільнення або подальшого тримання особи під вартою, відповідні посадові особи зобов`язані розглянути й альтернативні заходи забезпечення її явки до суду.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 п. 1 п.п. «с» Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Статтею 181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Домашній арешт відноситься до ізоляційної категорії запобіжних заходів, адже враховуючи його сутність, передбачає для особи, відносно якої обраний, заборону не залишати місце свого проживання протягом певних годин доби або цілодобово, тим самим ізолюючи її від звичайного для неї середовища (яке знаходиться за межами її житла) на певний проміжок часу доби або цілодобово. Отже, з урахування зазначеного, цілком очевидно, що домашній арешт є загальним заходом особистого забезпечення м`якого ізоляційного характеру, що виконується в умовах житла особи.
Строк дії ухвали суду про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.
Таким чином, враховуючи обставини вчинення злочинів, в яких обвинувачується ОСОБА_5 , особу обвинуваченої, наявність постійного місця проживання у місті Кривому Розі, є достатні підстави вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які посилається сторона обвинувачення, зокрема, можливого переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також незаконного впливу на інших обвинувачених в кримінальному провадженні існують, проте застосування відносно обвинуваченої запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованим через надмірну суворість, у зв`язку з чим запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_5 буде достатнім для забезпечення її належної процесуальної поведінки та запобігання названим вище ризикам.
На думку суду, виходячи з відсутності обставин необхідності обмеження права особи на свободу, що передбачено кримінальним процесуальним законом України та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та з урахуванням обставин кримінального провадження запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, про що просить сторона захисту, зможе запобігти ризикам, які існують у даному кримінальному провадженні, забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої та виконання покладених на неї процесуальних обов`язків та не буде порушувати баланс інтересів щодо прав особистої свободи останньої та завдань кримінального провадження.
Виходячи з відсутності обставин необхідності обмеження права особи на свободу, що передбачено кримінальним процесуальним законом України та ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, можна зробити висновок, що домашній арешт цілком може забезпечити виконання обвинуваченою ОСОБА_5 покладених на неї обов`язків.
Керуючись статтями 130, 131, 170-174, 314-317, 350, 372, 376 КПК України, суд
Клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої ОСОБА_5 залишити без задоволення.
Змінити обвинуваченій ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на строк на 60 діб до 16 серпня 2025 року (включно), заборонивши цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Покласти на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язок не залишати житло за місцем проживання: АДРЕСА_1 , без дозволу суду цілодобово на період з 18 червня 2025 року по 16 серпня 2025 року включно, за виключенням випадків необхідності слідувати до укриття під час оголошення повітряної тривоги, відвідування закладів охорони здоров`я (лікарень) з метою отримання медичної допомоги, а також аптек та магазинів для придбання ліків, продуктів харчування, необхідних товарів для забезпечення потреб, життєдіяльності.
Покласти на обвинувачену ОСОБА_5 наступні процесуальні обов`язки відповідно до ч.5 статті 194 КПК України:
1) прибувати за кожною вимогою до суду у визначений ним час;
2) цілодобово не залишати місце проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;
3) утримуватись від спілкування із іншими обвинуваченими у даному кримінальному провадженні;
4) здати, у разі наявності, на зберігання уповноваженому органу паспорт громадянина України для виїзду за кордон та інші документи, які дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
5) носити електронний засіб контролю.
Контроль за виконанням ухвали суду покласти на орган Національної поліції за місцем проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на Відділення поліції №5 Криворізького районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області та на прокурора, який здійснює процесуальне керівництво у справі.
Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, і повідомити про це суд.
Роз`яснити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченої, яка перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.
Роз`яснити обвинуваченій, що в разі невиконання покладених ухвалою суду обов`язків, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.
У зв`язку із зміною запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , негайно з-під варти в залі суду.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя