Справа № 147/1220/25
Провадження № 1-кп/147/266/25
ВИРОК

іменем України

01 вересня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000063 від 21.04.2025 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сіверськ Бахмуцького району Донецької області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, раніше не судимого,

за ч.1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и в:

20 квітня 2025 року близько 20.10 год. в адміністративному приміщенні військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться в місці тимчасового базування за адресою АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту між солдатом ОСОБА_4 та солдатом ОСОБА_6 виникла суперечка, яка супроводжувалась образами та нецензурними словами зі сторони ОСОБА_6 . В подальшому ОСОБА_4 підійшов до приміщення та відчинив двері, перед собою побачив солдата ОСОБА_6 та умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, наніс один удар ногою в груди ОСОБА_6 , після чого наніс ще один удар своєю головою в ділянку підборіддя, після чого ОСОБА_4 залишив місце події.

Приблизно через 20 хвилин ОСОБА_4 знову повернувся до приміщення, де знаходився ОСОБА_6 , який продовжував стукати у двері. Після того, як ОСОБА_4 відкрив двері, ОСОБА_6 впав на поверхню землі. Продовжуючи свій злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_4 , використовуючи вагу власного тіла, наніс у життєво важливий орган, а саме в область голови ОСОБА_6 , один удар правою ногою зверху до низу чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя в момент заподіяння (завдання) у вигляді важкої закритої черепно-мозкової травми: забою головного мозку важкого ступеня, гострої субдуральної гематоми лівої лобно-скронево-тім`яної ділянки, субарахноїдального крововилива, саден та синців м`яких тканин ділянок голови, забійно-рваної рани лівої вушної раковини.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю за обставин викладених в обвинувальному акті, щиро розкаявся, розповів про мотиви та обставини вчинення кримінального правопорушення. Також пояснив, що 20 квітня 2025 року вони сиділи відпочивали у військовій частині НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . Потерпілий ОСОБА_7 перепив. Вони вийшли на шикування і ОСОБА_7 почав бушувати. Він ( ОСОБА_4 ) намагався його заспокоїти. Потерпілий почав обзивати його сім`ю нецензурними словами, що його дуже обурило. Тоді він вдарив потерпілого в живіт ногою, а потім в підборіддя головою. Після цього він ( ОСОБА_4 ) відійшов і через 20 хвилин повернувся до приміщення де перебував потерпілий. Коли він відкрив двері ОСОБА_7 випав на нього і почав хватати його за ноги. Він це розцінив так, що ОСОБА_7 хоче продовжувати бійку з ним. Тоді він вдарив ОСОБА_8 один раз ногою по голові. Він побачив, що ОСОБА_9 погано і попросив щоб викликали лікаря. ОСОБА_7 просив пити і він дав йому воду. Дуже жалкує про вчинене, не хотів, щоб так сталося.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_4 визнав свою вину у повному обсязі, надав показання про обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, які узгоджуються з відомостями, викладеними в обвинувальному акті, фактичні обставини справи учасниками не оспорюються. Дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 121 КК України. При визначенні міри покарання просить врахувати щире каяття ОСОБА_4 , відсутність претензій з боку потерпілого, обставини вчиненого кримінального правопорушення та призначити ОСОБА_4 за ч.1 ст. 121 КК України покарання у виді 6 років позбавлення волі. Запобіжний захід залишити без змін до набрання вироком законної сили. Зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21.04.2025 по день набрання вироком законної сили. Початок строку відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили. Скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді від 22 квітня 2025 року та речові докази - шльопанці повернути ОСОБА_4 .

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 звертає увагу на те, що ОСОБА_4 як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду справи вину в інкримінованих йому діях визнав повністю, сприяв розкриттю вчинення злочину, не приховував обставин справи, щиро розкаявся та погоджується з кваліфікацією його дій за ч.1 ст. 121 КК України, неправильно відреагував на образи потерпілого, про що жалкує, потерпілий не заявляв претензій щодо заподіяння йому шкоди й при призначенні покарання поклався на розсуд суду. ОСОБА_4 є особою, яка раніше не судима. Тому просить призначити покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити останнього він відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на строк визначений на розсуд суду.

Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст. 394 КПК України.

З урахуванням думки всіх учасників процесу, на підстаі ч.3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.

Оскільки обвинувачений визнав свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчинених ним діянь, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.1 ст. 121 КК України.

Таким чином суд вважає доведеним вчинення ОСОБА_4 умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння - кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Згідно з п.1 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, та обираючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст. 12 КК України є тяжким злочином, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини справи, форму вини, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, вважається не судимим, посередньо характеризується за місцем проживання, проживає в цивільному шлюбі, відсутність відомостей про перебування на обліку у лікаря нарколога, перебував на обліку у лікаря-психіатра. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття. Відсутніь обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_4 відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання за ч.1 ст. 121 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

За приписами ч.2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Таким чином на переконання суду кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Окрім наведеного ККС ВС у постанові від 09.10.2018 (справа 756/4830/17-к) дійшов висновку, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування до ОСОБА_4 вимог ст. 75 КК України, а саме звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строк, суд до уваги не бере виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, враховуючи особу ОСОБА_4 , тяжкість кримінального правопорушення, спосіб вчинення злочину, його мету і мотив, форму вини, обстановку вчинення злочину, в суду відсутні підстави для звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком обвинуваченого.

Як вбачається з протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 21 квітня 2025 року ОСОБА_4 було затримано 21 квітня 2025 року о 19.40 год.

За змістом ч.5 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, суд вважає за необхідне відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, зарахувати обвинуваченому у строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту затримання з 21 квітня 2025 року до дня набрання вироком законної сили включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Згідно з ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Процесуальні витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов потерпілим не заявлявся.

Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту вступу вироку в законну силу.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 квітня 2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_4 у виді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 22 квітня 2025 року, на гумові шльопанці із маркуванням «SPЕNСЕR» чорного кольору.

Речові докази у кримінальному провадженні - гумові шльопанці із маркуванням «SPЕNСЕR» чорного кольору повернути ОСОБА_4 .

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії вироку.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1