КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06.05.2025 залишено без задоволення клопотання прокурора другого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001998 від 18.12.2023.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на майно у кримінальному провадженні №0001998 від 18.12.2023, а саме: мобільний телефон марки «Iphone15 Pro» imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , який належить підозрюваній ОСОБА_10 , шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження, користування майном.

27.05.2025 від прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він посилався на те, що під час досудового розслідування, 14.08.2024 за місцем проживання _____________________________________________________________________________

Справа № 757/18307/25 Слідчий суддя - ОСОБА_12

Апеляційне провадження № 11-сс/824/4011/2025 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

ОСОБА_13 проведено обшук, під час якого виявлено та вилучено вищевказаний мобільний телефон, оглядом якого встановлено наявність листування з іншими фігурантами кримінального провадження, у зв`язку з чим останній визнано речовим доказом.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2025 було накладено арешт на зазначений мобільний телефон, однак ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28.01.2025 такий арешт було протиправно скасовано, при цьому сторону обвинувачення не було повідомлено про судове засідання.

На переконання апелянта, твердження слідчого судді про пропуск стороною обвинувачення строку у 48 годин для звернення до суду з клопотанням про арешт майна не може бути взято до уваги у зв`язку з наявністю ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 16.09.2024, якою було накладено арешт на майно та вказані відомості були відомі при постановленні ухвали.

Крім того, апелянт зазначав, що повторно подане клопотання про арешт майна ОСОБА_13 містить нову правову підставу - з метою забезпечення конфіскації майна. Вказана підстава не розглядалась під час накладення чи скасування арешту майна слідчим суддею, оскільки попередній арешт на майно застосовувався з метою збереження речового доказу.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку представників ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга з доповненнями прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001998 від 18.12.2023 за підозрою ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 368 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2 ст. 369 КК України, ОСОБА_17 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України, юридичної особи ТОВ «Люкс-рейзен біс» (), щодо якої здійснюється провадження.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 31.07.2024 надано дозвіл на проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно даних протоколу обшуку від 14.08.2024, цього ж дня за місцем проживання ОСОБА_10 проведено обшук, в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон марки «Iphone 15 Pro» imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 .

Постановою старшого слідчого в ОСВ ГСУ НП України від 14.08.2024 вищевказаний мобільний телефон ОСОБА_10 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.09.2024 накладено арешт на вилучений за місцем проживання ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Iphone 15 Pro» imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , з метою його збереження як речового доказу в кримінальному провадженні.

05.12.2024у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28.01.2025 задоволено клопотання представників ОСОБА_10 та скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 16.09.2024 на вилучений за місцем проживання ОСОБА_10 мобільний телефон.

04.04.2025 ОСОБА_10 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри та повідомлено про нову підозру у наданні неправомірної вигоди службовій особі за вчинення службовою особою в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданого службового становища, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 369 КК України; та у наданні неправомірної вигоди службовій особі за вчинення службовою особою в інтересах третіх осіб будь-якої дії з використанням наданого службового становища, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 369 КК України.

11.04.2025 учасникам кримінального провадження № 0001998 повідомлено про завершення досудового розслідування та відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження.

21.04.2025 прокурор другого відділу першого управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів органами Державного бюро розслідувань Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про накладення арешту на вилучений за місцем проживання ОСОБА_10 мобільний телефон марки «Iphone 15 Pro» imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , з метою збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06.05.2025 залишено без задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_10 у кримінальному провадженні №0001998 від 18.12.2023.

Постановляючи вказану ухвалу, слідчий суддя посилався на те, що прокурором пропущено строк, визначений ст. 171 КПК України для звернення з клопотанням, а також на ту обставину, що подане клопотання не містить належного обгрунтування необхідності повторного накладення арешту на майно ОСОБА_10 .

Із висновками слідчого судді щодо недоведеності підстав для накладення арешту на майно ОСОБА_10 погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

За правилами ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Із матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді з клопотанням про арешт майна ОСОБА_10 , не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Так, як убачається із даних клопотання та долучених до нього матеріалів, станом на день звернення прокурора із клопотанням про арешт майна, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001998 було завершено, та у кримінальному провадженні виконувались вимоги ст. 290 КПК України щодо відкриття сторонам матеріалів кримінального провадження.

З огляду на наведене, прокурором у поданому клопотанні не було доведено наявність визначених законом підстав для повторного накладення арешту на вказане у клопотанні майно, та не доведено, яке значення на даний час має вилучений у підозрюваної мобільний телефон для кримінального провадження, досудове розслідування у якому завершено.

У клопотанні не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, з якою метою та для яких цілей досудового розслідування можливе використання мобільного телефону ОСОБА_10 , а також які обставини вказаний телефон може допомогти з`ясувати у кримінальному провадженні, в якому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 290 КПК зібрані під час досудового розслідування докази визнано достатніми для складання обвинувального акта та завершено досудове розслідування.

Крім того, з огляду на стадію даного кримінального провадження, прокурором у клопотанні не наведено достатніх обставин на обгрунтування необхідності накладення арешту на мобільний телефон з метою його конфіскації як виду покарання.

Зокрема, матеріали клопотання не містять відомостей про існування обгрунтованих ризиків втрати вилученого мобільного телефону, або виникнення інших процесуально обґрунтованих обставин, які б обумовлювали необхідність арешту даного майна через 8 місяців з моменту його вилучення, після завершення досудового розслідування, з метою можливої конфіскації як виду покарання. Разом з тим, питання конфіскації майна підозрюваної може бути вирішене судом під час ухвалення судового рішення за наслідками розгляду кримінального провадження по суті.

Наведені обставини свідчать про необгрунтованість на даний час підстави та мети, за яких прокурор просив накласти арешт на належний ОСОБА_10 мобільний телефон, та які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння та розпорядження особи майном, а також обумовлювали б арешт її майна після завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що прокурором під час апеляційного розгляду не було доведено наявність визначених законом підстав для накладення арешту на даній стадії кримінального провадження на вказане у клопотанні майно, з метою його збереження як речових доказів та конфіскації як виду покарання.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

На переконання колегії суддів, арешт на вказане у клопотанні майно ОСОБА_10 не може бути накладений з підстав, викладених в клопотанні прокурора, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні в цій частині.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З огляду на вищевикладене у сукупності, доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно ОСОБА_10 , а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 395, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 травня 2025 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3