Справа № 638/8939/23
Провадження № 1-кп/638/755/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року м.Харків

Колегія суддів Шевченківського районного суду м. Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні у м. Харкові, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою у відношенні ОСОБА_7 ,-

в с т а н о в и л а :

В провадженні колегії суддів Шевченківського районного суду міста Харкова у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , знаходиться кримінальне провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000726 від 21 квітня 2023 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 111 КК України.

Прокурором подано до суду клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме: що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватися від суду, оскільки ОСОБА_7 тимчасово окуповану територію м. Ізюм Харківської області добровільно, з іншими працівниками Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області, не залишив, співпрацював з окупаційною адміністрацією, був затриманий в порядку ст.ст. 208, 615 КПК України, є всі зазначив, що підстави вважати, що він і надалі намагатиметься переховуватися від суду. Може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадження, оскільки йому достовірно відомі місця проживання співробітників правоохоронних органів, ветеранів АТО/ООС, які він міг повідомляти представникам окупаційних військ. З огляду на це, під ґрунтом несення кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, не можна виключати об`єктивного ризику здійснення ОСОБА_7 тиску та впливу на свідків, з метою схилення їх до надання неправдивих показань, у тому числі висуненням погроз спричинення шкоди здоров`ю або позбавленням життя. Зазначений ризик підвищується з тих підстав, що ОСОБА_7 , співпрацював з окупаційними військами, може бути озброєний, і в силу тривалого часу заняття посади у Національній поліції, володіє навичками застосовування вогнепальної зброї і прийомів рукопашного бою. Та може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, оскільки з урахуванням співпраці із ворогом, у ОСОБА_7 могли зберегтись контакти представників рф, яким останній може допомагати та надавати координати військових об`єктів, об`єктів критичної інфраструктури, техніки тощо з метою подальших ракетних обстрілів з боку ворога. Також прокурор зазначив, що вагомість наявних доказів про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що йому загрожує, свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив задовільнити.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачений просили суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання в м.Харкові або визначити заставу, зазначивши, що прокурором ризики не доведені, та зазначивши, що стан здоров`я ОСОБА_7 значно погіршився в умовах слідчого ізолятора.

Колегія суддів, розглянувши клопотання прокурора, обвинуваченого та захисників, вислухавши думку прокурора, захисників та обвинуваченого, встановила наступне.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , в ході досудового розслідування 28 березня 2023 року було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 25 травня 2023 року без визначення застави. В подальшому ухвалами Шевченківського районного суду м. Харкова строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 продовжувався на шістдесят днів, востаннє 20 травня 2025 року до 18 липня 2025 року.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того, стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст.29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства». У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи. ЄСПЛ підкреслив, що саме на національні судові органи покладається обов`язок дотримання розумності строків досудового тримання під вартою та встановлення існування вказаного суспільного інтересу з одночасним врахуванням принципу презумпції невинуватості.

Відповідно до вимог ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

При цьому, доцільність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою судом виправдовується відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, про що викладено правову позицію в рішенні ЄСПЛ «Летельє проти Франції» оскільки у разі доведеності вини обвинуваченого передбачено можливість призначення покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, що може викликати загрозу втечі обвинуваченого.

Вирішуючи клопотання прокурора колегія суддів також виходить з того, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Ізюм Ізюмського району Харківської області, громадянин України, має вищу освіту, одружений, у період з 09.02.2021 по 05.09.2022 обіймав посаду поліцейського відділу реагування патрульної поліції Ізюмського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

Колегією суддів при вирішенні питання щодо продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого, враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним в вчиненні вказаного кримінального правопорушення, обставини, що характеризують обвинуваченого, та вважає, що ризики, які передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду, незаконно впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується, у даному випадку не зменшилися та продовжують існувати.

Існування вказаних ризиків підтверджується тяжкістю скоєного кримінального правопорушення - злочину, який вчинено у період військового стану поширеного на території України, підрозділи збройних сил та інших військових формувань російської федерації продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення в Україну з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, даними про особу обвинуваченого, який може здійснювати вплив на свідків, які є мешканцями територіальної громади де мешкає обвинувачений, або перетнути державний кордон України, щоб уникнути кримінальної відповідальності за скоєне кримінальне правопорушення.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

За таких обставин, враховуючи, що дії ОСОБА_7 , за вчинення яких він обвинувачується, класифікуються як особливо тяжкий злочин, а саме - державної зради, тобто діяння, умисне вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту та надання допомоги іноземній державі агресору - РФ, представника ЗС РФ та інших військових формувань РФ в проведенні підривної діяльності проти України з використанням умов воєнного стану, внаслідок чого вбачається, що існує суспільний інтерес який свідчить про те, що більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.

За таких обставин колегія суддів зазначає, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватись від суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також негативно вплине на дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Крім того, при встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, статті 95, 224 КПК).

Таким чином, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду. Крім того, під час дослідження зібраних у кримінальному провадженні доказів судом, може виникнути необхідність у здійсненні повторного допиту свідків, додаткового з`ясування тих чи інших обставин. Враховуючи, що судовий розгляд ще не завершено, наявність ризику впливу на свідків у кримінальному провадженні не виключена.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, враховуючи вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, якими прокурор обґрунтовував необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання ОСОБА_7 під вартою, оскільки дані ризики, існували на час обрання запобіжного заходу та не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з обставин кримінального провадження.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання та реєстрації, раніше не судимий, був працевлаштованим, однак такі відомості не спростовують та не мінімізують наявних ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою без визначення застави.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.217, 314-316, 335 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 11 вересня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали встановити до 11 вересня 2025 року включно.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду в термін 5 днів з моменту її проголошення.

Повний текст ухвали проголошено 15 липня 2025 року о 09 годині 00 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3