УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2025 року слідча суддя Шевченківського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представника власника майна - адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора першого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000810 від 11.09.2024

ВСТАНОВИЛА

До слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора першого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000810 від 11.09.2024.

Клопотання мотивоване тим, Головним слідчим управлінням СБ України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000810 від 11.09.2024 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 111-2 КК України.

За обставин викладених у клопотанні, 15.07.2025 на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час проведення обшуку за вказаною вище адресою, яка являється місцем проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виявлено та вилучено:

-грошові кошти гривня номіналом по 500 гривень в кількості 500 купюр;

-грошові кошти гривня номіналом по 1000 гривень в кількості 200 купюр;

-грошові кошти долари США номіналом по 100 доларів США в кількості 259 купюр;

-грошові кошти долари США номіналом по 50 доларів США в кількості 32 купюри;

-грошові кошти долари США номіналом по 20 доларів США в кількості 12 купюр;

-грошові кошти долари США номіналом по 10 доларів США в кількості 1 купюра;

-грошові кошти долари США номіналом по 5 доларів США в кількості 3 купюри;

-грошові кошти Євро номіналом по 100 Євро в кількості 67 купюр;

-грошові кошти Євро номіналом по 50 Євро в кількості 4 купюри.

Як зазначає прокурор у клопотанні, виявлені та вилучені вище грошові кошти в українській гривні, доларах США та Євро, могли бути отримані ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від діяльності російської компанії «ООО «НП ПСВ» на ТОТ Луганської області, оскільки як встановлено, вказані особи здійснюють контроль за господарською діяльністю такої компанії, маючи фактичний доступ до серверу з бухгалтерією та податковою звітністю вказаної компанії, що підтверджено в ході проведення ряду обшуків 15.07.2025 у даному кримінальному провадженні за іншими адресами.

Крім того, під час обшуку ОСОБА_7 не надано документів про правові підстави набуття та походження таких коштів, у зв`язку з чим прийнято рішення про їх вилучення.

15.07.2025 вилучені вище предмети, схожі на грошові кошти визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000810 від 11.09.2024.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав в повному обсязі, зазначив, що в даному кримінальному провадженні здійснюється досудове розслідування, в ході проведення обшуку вилучено грошові кошти, які могли бути отримані внаслідок протиправної діяльності, вказав, що грошові кошти визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні, просив клопотання задовольнити

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання, зазначив, що вказані грошові кошти отримані внаслідок законної підприємницької діяльності, а також долучив документи щодо походження грошових коштів.

Слідча суддя, дослідивши клопотання та матеріали додані до нього, документи, що надійшли на адресу суду, дійшла висновку про таке.

З матеріалів клопотання вбачається, що Головним слідчим управлінням СБ України за процесуального керівництва Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000810 від 11.09.2024.

15.07.2025 на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 07.07.2025, в межах даного кримінального провадження проведено обшук за адресою АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено майно, а саме грошові кошти, які 15.07.2025 постановою старшого слідчого в ОВС 1 відділу 4 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_9 , визнано речовими доказами.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч.3 ст.132 КПК України застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч.3ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст.170-174 КПК України, та згідно ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч.1 ст. 98 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звернувся з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

За ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим вважаю, що сама по собі постанова слідчого про визнання речових доказів від 23.05.2024 носить суто формальний характер, оскільки вона містить перелік майна вилучененого під час проведення обшуку, проте не надана оцінка майну, яке вилучено за адресою: АДРЕСА_1 , положенням статті 98 КПК України, а також не надано підтвердження того, що грошові кошти є предметом досудового розслідування та містять ознаки речового доказу у відповідності до ст. 98 КПК України.

В той же час прокурором не надано відповіде підтвердження про відповідність майна вилученого в ході проведення обшуку 15.07.2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 , тому, що воно є знаряддям вчинення кримінальних правопорушень, зберегло на собі його сліди або може містити інші відомості, які можуть бути використані, як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Крім того, слідчою суддею враховуються надані адвокатом відомості щодо походження грошових коштів.

Прокурором у клопотанні не доведено необхідність накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Окрім цього, прокурором не надано оцінку розумністі і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки накладення арешту на майно для його власників.

Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Так, згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд із національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 рік) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 рік), учасником яких є й Україна.

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 рік) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи постановлення судом незаконного рішення, тоді як ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що ст. 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи (фізичної та юридичної) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи для захисту права власності. При цьому, у своїх висновках ЄСПЛ неодноразово наголошував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним.

Враховуючи наведене, слідча суддя не вбачає законних підстав для задоволення клопотання про арешт майна.

Керуючись ст. ст.98,170,171,172,309,395 КПК України, слідча суддя

ПОСТАНОВИЛА

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора першого відділу управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях органів безпеки Департаменту нагляду за додержанням законів органами безпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 0000810 від 11.09.2024.

Відповідно до ч.3 ст. 169 КПК України слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, судового рішення про повне або часткове скасування арешту тимчасово вилученого майна повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направити повідомлення про його виконання слідчому судді.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом п`яти днів з дня її оголошення до Київського апеляційного суду.

Повний текст оголосити 08 серпня 2025 року о 11 годині 35 хвилин.

Слідча суддя ОСОБА_10