Справа № 204/1498/25
Провадження № 1-кп/932/310/25

У Х В А Л А
про продовження строку запобіжного заходу
28 липня 2025 року Шевченківський районний суд міста Дніпра у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
представника потерпілої ОСОБА_4 ОСОБА_5 ,
На розгляді суду перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст.190 КК України.
Під час судового розгляду у зв`язку із закінченням строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, раніше застосованого до обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурором заявлено клопотання про його продовження. Обгрунтовуючи клопотання, прокурор посилається на продовження існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які враховувалися при обранні запобіжного заходу, і неможливість їх запобіганню шляхом застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу. При цьому наявність існуючих ризиків прокурор обгрунтовує тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, санкція якого передбачає покарання від 3до 8 років позбавлення волі, що разом з відсутністю у нього міцних соціальних зв`язків, усвідомлення невідворотності покарання може сприяти його переховуванню від суду з метою уникнення відповідальності, незаконному впливу на ще не допитаних потерпілих і свідків або вчиненню інших кримінальних правопорушень, на що вказує його попередня судимість, яка не знята і непогашена в установленому законом порядку. З урахуванням цього прокурор просив суд продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, одночасно визначивши йому заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Обвинувачений і захисник проти клопотання прокурора заперечували, вважали приведені прокурором ризики недоведеними, а розмір застави занадто обтяжливим. Посилалися на тривалість перебування обвинуваченим під даним запобіжним заходом, наявність у нього постійного місця проживання та недоведеність підозри. Вважали, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого можна забезпечити шляхом застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, яким міг би бути домашній арешт.
Вислухавши доводи сторін та надавши оцінку наведеним прокурором ризикам, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора, виходячи з такого.
За змістом ст.ст. 176-178 КПК України, запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного, обвинуваченого з метою запобігання забезпечення виконання цією особою покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню ризиків, передбачених цими нормами.
Згідно положень ч. 1 та 3 ст.331КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання наявним ризикам (ст.177 КПК України).
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Статтею 199 КПК України визначено, що підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Дослідивши обставини, з якими закон пов`язує застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою, та наявність процесуальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які були заявлені під час попереднього застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які на даний час не перестали існувати й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.
Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, один з епізодів якого припадає на час перебування його під іспитовим строком, встановленим йому попереднім вироком суду, офіційно підтвердженого і сталого джерела доходу, власної сім`ї, дітей, міцних соціальних зв`язків, які б були достатніми стримуючими його поведінку факторами, він не має.
Відтак, з огляду на зазначені обставини та стадію судового розгляду є підстави вважати наявними ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілих і свідків та вчинення нового кримінального правопорушення, на що вказує вчинення обвинуваченим одного з епізодів кримінального правопорушення в період іспитового строку.
З огляду на зазначені обставини більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, на даному етапі не спроможні забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого й дотримання ним своїх процесуальних обов`язків.
Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, а його продовження є співрозмірним меті заходу і забезпеченню виконання засад судочинства відповідно до процедур глави 18 КПК України.
Доводи обвинуваченого і його захисника щодо необгрунтованості та недоведеності висунутого обвинувачення на даній стадії судом не оцінюються і до уваги не беруться, а даних про застереження, які б на даний час унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою, матеріали провадження не містять.
Вирішуючи питання розміру застави, суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За змістом частини 4 статті 182 КПК України розмір застави має визначатися з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.
В рішенні від 20.11.2010 р. у справі «Мангурас проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити явку обвинуваченого в судове засідання. Сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку. Іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.
Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати за рішенням суду про звернення застави у дохід держави утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого - її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людини існування.
При застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою на початковому етапі слідчим суддею розмір застави було визначено в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн.
Враховуючи майновий стан обвинуваченого, відсутність у нього членів сім`ї з достатнім рівнем доходу, які б могли внести за нього заставу, суд доходить висновку про можливість зменшення її розміру до 50 прожиткових мінімумів працездатних осіб, що буде достатнім стимулюючим засобом для запобігання передбаченим ч.1 ст.177 КПК України ризикам. Покладені раніше на обвинуваченого обов`язки в разі внесення застави суд вважає за необхідне залишити тими ж.
Керуючись статтями 183 , 184, 193,197,199, 372 КПК України, суд
Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.
Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч.4 ст.190 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням його в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» строком на 60 днів по 25 вересня 2025 року включно, з можливістю внесення застави в розмірі 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 151 400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) грн. з покладенням на нього в разі внесення застави наступних обов`язків:
- прибувати до суду за кожним його викликом;
- не відлучатися з населеного пункту, в якому він зареєстрований та проживає;
- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками по справі;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт, паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, працевлаштування чи зміну місця роботи.
У разі внесення застави вважати, що до нього застосовано запобіжний захід у виді застави.
Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків застава звертається в дохід держави, а до нього може бути застосований інший запобіжний захід.
У задоволенні клопотання обвинуваченого і його захисника про зміну запобіжного заходу з утримання під вартою на домашній арешт - відмовити.
Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення і може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження та направити начальнику ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» для виконання.

Резолютивна частина ухвали проголошена 28 липня 2025 року, повний текст ухвали оголошено 29.07.2025 року о 08.00 год.

Суддя ОСОБА_1