Справа №522/5055/25
Провадження по справі №1-кс/522/1837/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , по матеріалам кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000309 від 21.02.2025, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 КК України, про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

Слідчий СВ відділу поліції №2 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді із клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0000309 від 21.02.2025, за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263 КК України.

Стислий виклад клопотання слідчого.

ОСОБА_4 у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, шляхом знахідки придбав боєприпаси до спортивно-мисливської нарізної вогнепальної зброї калібру 5,6 мм (.22LR) гвинтівкові патрони кільцевого спалаху, промислового способу виробництва, у кількості 50 (п`ятдесяти) штук та вогнепальну зброю «ручку пістолет», виготовлену по типу однозарядного гладкоствольного пістолета спрощеної конструкції, що призначена для проведення поодиноких пострілів патронами, за своїми розмірними характеристиками аналогічними калібру - 5,6 мм (.22LR) спортивно мисливськими патронами кільцевого займання, а також три предмети зовні схожі на корпуси ручних осколкових гранат Ф-1 та два предмети зовні схожі на запали УЗРГМ, та один предмет зовні схожий на запал УЗРГМ-2 які з`єднуються між собою та в сукупності утворюють три ручні осколкові гранати Ф-1, що належить до бойових припасів.

Усвідомлюючи, що дані предмети являються вогнепальною зброєю та боєприпасами, а як наслідок розуміючи неправомірність своїх дій, ОСОБА_4 зберігаючи при собі, без передбаченого законом дозволу, переніс ці предмети за місцем свого проживання до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, 27.02.2025 в період часу із 20:30 до 21:11 години ОСОБА_4 , діючи умисно, із корисливих мотивів, з метою збуту вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, зустрівся, за адресою: АДРЕСА_2 із ОСОБА_5 та за грошову винагороду в розмірі 12600 (дванадцять тисяч шістсот) гривень, здійснив останньому збут боєприпасів до спортивно-мисливської нарізної вогнепальної зброї калібру 5,6 мм (.22LR) гвинтівкових патронів кільцевого спалаху, промислового способу виробництва, у кількості 50 (п`ятдесяти) штук, які згідно із висновком експерта належить до бойових припасів, придатних до стрільби та «ручку пістолет», виготовлену по типу однозарядного гладкоствольного пістолета спрощеної конструкції, призначену для проведення поодиноких пострілів патронами, за своїми розмірними характеристиками аналогічними калібру - 5,6 мм (.22LR) спортивно мисливськими патронами кільцевого займання, яка, згідно із висновком експерта, до проведення пострілів на час дослідження не придатна через недосконалість конструкції.

Крім того, ОСОБА_4 , 13.03.2025 у період часу із 20:30 до 21:11 год, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, з метою збуту бойових припасів без передбаченого законом дозволу, зустрівся за адресою: АДРЕСА_3 , із ОСОБА_5 та за грошову винагороду в розмірі 8400 (вісім тисяч чотириста) грн. здійснив останньому збут: предмету зовні схожого на корпус осколкової ручної гранати «Ф-1», без маркування; предмету зовні схожий на корпус осколкової ручної гранати «Ф-1», на донній частині якого виявлено маркування «386-16-71Т»; предмету зовні схожий на корпус осколкової ручної гранати «Ф-1», на донній частині якого виявлено маркування, «386-16-**Т»; предмету зовні схожого на запал типу УЗРГМ, із маркуванням на спусковому важелі фарбою чорного кольору «298» та тавруванням «74 УЗРГМ 583»; предмету зовні схожий на запал типу УЗРГМ2 із маркуванням чорного кольору на спусковому важелі «66» та тавруванням «83 УЗРГМ-2 583»; предмету зовні схожого на запал типу УЗРГМ, з маркуванням чорного кольору на спусковому важелі «41» та тавруванням «71 УЗРГМ 583» та на внутрішній стороні маркування чорного кольору «386-68-71».

Так, 13.03.2025 під час затримання у порядку ст. 208 КПК України та особистого обшуку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, із дотриманням правил, передбачений ч. 7 ст. 223, ст.236 КПК України, виявлено та вилучено:

- грошові кошти номіналом 500 грн- у кількості 16 купюр «ЄР2247749», «ЦБ1465697», «ГК0476719», «ГК2582161» «ЕР5768571», «ЕА8141830», «АП9462917», «ЕР3513158», «ЄП2774289», «ВТ0946087», «АН6584171», «ГН0740693», «ЄС5611426», «АК4682384», «ВУ0221578», «ЄС9019334»; грошові кошти номіналом 200 грн.-2 купюр: «ЕД5726826», «ЕД5726827», мобільний телефон марки «Xiomi» моделі «Redmi A3», з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , в чохлі чорного кольору.

Вилучені грошові кошти та мобільний телефон оглянуто та визнано речовим доказом.

У зв`язку з вищевикладеним, слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.

Позиція учасників.

У судове засідання слідчий не з`явився, надавши суду заяву про розгляд матеріалів клопотання без його участі.

Згідно рапорту слідчого СВ ВП№ 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , останнім було сповіщено уповноважену службову особу спеціального фонду НПУ про слухання клопотання про арешт майна. Уповноваженою особою Спеціального Фонду НПУ було повідомлено про розгляд клопотання за його відсутності.

Вивчивши матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви слідчого судді.

Вилучені предмети, відповідно до ст. 98 ч. 1 КПК України, містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Згідно до ч. 2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; надані особі з метою схилити її до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та (або) матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи як винагорода за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з їх незаконним обігом; набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на які було спрямоване кримінальне правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову. стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно положень ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Статтею 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В даному випадку перед слідчим суддею доведено існування підстав вважати, що обумовлені слідчим предмети, а саме грошові кошти та мобільний телефон є доказами в рамках даного кримінального провадження, що свідчить про наявність у слідчого судді підстав для застосування в рамках заходу забезпечення кримінального провадження - арешту майна.

Одночасно при розгляді зазначеного клопотання у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» слідчий суддя застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Водночас, приписами ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень ст. 170 Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до ч. 6 ст. 170 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку необхідності збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що вказане майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим відділенням відділу поліції №2 Одеського районного управління №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження №0000309, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21.02.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

З наданих матеріалів досудового розслідування вбачається, що є достатньо підстав вважати, що майно, вилучене під час проведення особистого обшуку 13.03.2025 в порядку ст. 208 КПК України, може містити відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення та є предметом злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, а тому має значення речових доказів у кримінальному провадженні.

Метою накладення арешту є збереження вказаного майна в якості речових доказів у кримінальному провадженні та забезпечення проведення експертизи вилученого предмету.

Щодо способу накладення арешту на майно, яке є речовим доказом, слідчий суддя приходить до такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Тому, у кожному конкретному випадку спосіб накладення арешту на майно визначається пропорційно задля досягнення завдання такого арешту, а саме для запобігання настання зазначених ризиків.

Вжите в абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України законодавцем формулювання «запобігання можливості» свідчить про те, що під час вирішення питання про існування/не існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна застосовується стандарт «достатніх підстав».

Наведений стандарт в контексті доведення існування згаданих ризиків не вимагає від сторони, яка заявляє про існування таких ризиків надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Разом з цим, при визначенні способу арешту слід враховувати його наслідки для власника (володільця, розпорядника майна), які мають бути пропорційними завданням кримінального провадження.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виконання такого завдання кримінального провадження як забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду кореспондується з обов`язком сторони обвинувачення довести обставини, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК України (ч. 1 ст. 92 КПК України), яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України)

Доведення такої обставини як настання події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України) можливе шляхом збирання доказів та вжиття заходів, щоб такі зберігались в розпорядженні сторони обвинувачення у спосіб, визначений КПК України, зокрема, шляхом накладення арешту на речові докази.

При вирішенні цього питання слідчий суддя також враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном;

2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;

3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011, заява № 29979/04)

Також слідчий суддя враховує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відтак, арешт майна не позбавляє особи права власності, а лише встановлює певні тимчасові обмеження, які є необхідними для виконання завдань кримінального провадження.

Слідчий, звертаючись в суд з клопотанням, не зазначив, яким саме з визначених способів на тимчасово вилучене майно слід накласти арешт, аби це стало необхідним для виконання завдань кримінального провадження.

При цьому, запропонований спосіб зберігання тимчасово вилученого майна відповідає критеріям тимчасового позбавлення його власників (користувачів, розпорядників) права відчуження, розпорядження та користування майном.

З огляду на кваліфікацію кримінального правопорушення та спосіб його вчинення, слідчий суддя приходить до переконання, що на тимчасово вилучений мобільний телефон та грошові кошти слід накласти арешт шляхом заборони володіння, користування та розпорядження ними.

Такий спосіб накладення арешту на тимчасово вилучене майно не сприятиме настанню будь-яких негативних наслідків, він буде пропорційним завданням кримінального провадження, у якому проводиться досудове розслідування.

Зокрема, накладення арешту в такий спосіб забезпечить органу досудового розслідування проведення з ним слідчих дій та, за необхідності, судових експертиз.

Враховуючи вищевикладене, приходжу до висновку про можливість задоволення клопотання слідчого СВ ВП № 2 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 та накладення арешту на зазначене в клопотанні слідчого майно.

Керуючись ст. ст. 167-173 КПК України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого СВ відділу поліції №2 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 про арешт майна - задовольнити.

Накласти арешт, із забороною користування, володіння та розпорядження, на майно, яке вилучено 13.03.2025 під час затримання у порядку ст. 208 КПК України та особистого обшуку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ч. 3 ст. 208 КПК України, а саме:

- грошові кошти номіналом 500 грн- у кількості 16 купюр «ЄР2247749», «ЦБ1465697», «ГК0476719», «ГК2582161» «ЕР5768571», «ЕА8141830», «АП9462917», «ЕР3513158», «ЄП2774289», «ВТ0946087», «АН6584171», «ГН0740693», «ЄС5611426», «АК4682384», «ВУ0221578», «ЄС9019334»; грошові кошти номіналом 200 грн.-2 купюр: «ЕД5726826», «ЕД5726827», мобільний телефон марки «Xiomi» моделі «Redmi A3», з ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , з сім-картою ПрАТ «Київстар» НОМЕР_3 , в чохлі чорного кольору.

Виконання ухвали покласти на слідчого СВ відділу поліції №2 ОРУП№1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 або інших слідчих з групи у вказаному кримінальному провадженні.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_7