Житомирський апеляційний суд
Справа №284/321/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/609/25
Категорія ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №284/321/24 за апеляційною скаргою прокурора Овруцького відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Народицького районного суду Житомирської області від 28.03.2025 року відносно

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням і встановлено йому іспитовий строк в 3 роки, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення експертиз в сумі 3786,4 грн.

Арешт, накладений ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 12 березня 2024 року, на ніж, змиви речовини бурого кольору, змиви з рук та зрізи нігтьових пластин ОСОБА_8 , одяг ОСОБА_8 скасовано.

Питання про речові докази вирішено у відповідності до вимог ст.100 КПК України.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 1 березня 2024 року близько 22 години 30 хвилин у будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_8 , який перебувавав в стані алкогольного сп`яніння, з однієї сторони та ОСОБА_10 й ОСОБА_11 з іншої сторони, під час спільного розпивання алкогольних напоїв на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_8 у відповідь на агресивні дії з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по відношенню до нього, виник умисел на спричинення останнім тяжких тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій раптово виниклий умисел, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх подальших дій та передбачаючи їх можливі наслідки, в кімнаті-кухні будинку з поверхні столу взяв кухонний ніж, з яким зайшов до приміщення веранди будинку, де в цей час знаходився ОСОБА_11 , і після того, як останній завдав удару рукою в його обличчя, клинком ножа, який тримав у правій руці, умисно із значною силою прикладання наніс два удари в область тулуба ОСОБА_11 , чим заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді: проникаючої колото-різаної рани грудної клітки ліворуч, післятравматичного лівобічного гемопневмотораксу, підшкірної емфіземи ліворуч та легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді непроникаючої колото-різаної рани грудної клітки. В цей час до веранди будинку зайшов ОСОБА_10 , якому ОСОБА_12 завдав умисно один удар ножем в ділянку черевної порожнини, в результаті чого заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани передньої черевної стінки в біляпупковій ділянці справа по середній ключичній лінії із пошкодженням великого сальника та тонкої кишки, яка ускладнилася внутрішньо-черевною кровотечою та розлитим серозно-фібринозним перитонітом.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить скасувати вирок Народицького районного суду Житомирської області за ч.1 ст.121 КК України в частині кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 та призначення покарання, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 п.1 ч.2 ст.115 КК України та призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі, зарахувавши у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 02.03.2023 по 03.07.2023 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що даний злочин вчинявся обвинуваченим з прямим умислом на умисне вбивство потерпілих. Вказує, що аналіз досліджених в судовому засіданні доказів свідчить про те, що між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_11 у вечір події неодноразово відбувались конфлікти та бійки, ОСОБА_10 зі свого боку такі дії ОСОБА_11 не припиняв, а підтримував. Тобто з боку потерпілих були факти протиправної поведінки по відношенню до ОСОБА_8 , поведінка ОСОБА_11 під час останнього «перекуру» стала тригером для ОСОБА_8 . Обвинувачений свідомо повернувся до приміщення кімнати, де взяв ніж та повернувшись, із значної силою наніс удари ножем потерпілим у життєво-важливі органи. На переконання прокурора, ОСОБА_8 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх діянь, наносячи удари ножем потерпілим у життєвоважливі органи в область серця та в черевну порожнину, передбачав його суспільно-небезпечні наслідки і бажав їх настання. Вважає, що позиція потерпілих щодо відсутності в обвинуваченого умислу на їх вбивство є лише їх суб`єктивною думкою, оскільки вони не можуть знати з яким саме умислом ОСОБА_8 наносив їм удари. Крім того, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 в підтримку поданої апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 цього Кодексу, з наведенням належних та достатніх мотивів і підстав його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до статей 3 і 27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Право на життя є невід`ємним правом людини. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.

Відповідно до висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, яке підтримано прокурором під часу судового розгляду, 1 березня 2024 року близько 22 години 30 години в будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_10 й ОСОБА_11 з іншої сторони, під час спільного розпивання алкогольних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_8 виник умисел на вчинення умисного вбивства ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх подальших дій та передбачаючи їх можливі наслідки, в кімнаті-кухні будинку з поверхні столу взяв кухонний ніж, з яким зайшов до приміщення веранди будинку, де в цей час знаходився ОСОБА_11 , та клинком ножа умисно наніс послідовні два удари в область лівої половини грудної клітки ОСОБА_11 . Після чого, умисно із значною силою прикладання наніс один удар в ділянку черевної порожнини ОСОБА_10 , від якого останній впав на місці. Проте життя ОСОБА_11 та ОСОБА_10 було врятовано внаслідок надання їм своєчасної медичної допомоги. Таким чином ОСОБА_8 свій злочинний намір не довів до кінця із причин, що не залежали від його волі. Під час закінченого замаху на умисне вбивство двох осіб ОСОБА_8 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_11 тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани грудної клітки ліворуч, післятравматичного лівобічного гемопневмотораксу, підшкірної емфіземи ліворуч та легке тілесне ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді непроникаючої колото-різаної рани грудної клітки. Потерпілому ОСОБА_10 заподіяв тяжке тілесне ушкодження у вигляді проникаючої колото-різаної рани передньої черевної стінки в біляпупковій ділянці справа по середній ключичній лінії із пошкодженням великого сальника та тонкої кишки, яка ускладнилася внутрішньо-черевною кровотечою та розлитим серозно-фібринозним перитонітом.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. 337 КПК України всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, з огляду на таке.

Так, відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_8 під час судового розгляду, останній свою вину у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав частково, зазначивши, що не заперечує факту нанесення тілесних ушкоджень, однак не погоджується з кваліфікацією його діяння за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України. Пояснив, що 2 березня 2024 року в темну пору доби він завітав в гості до будинку своєї тітки ОСОБА_13 , де також перебував її співмешканець ОСОБА_10 . Потім до будинку прийшли ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння. Вчотирьох, а саме він, ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вони сіли за стіл в кухні та вживали спиртне. Між ним та ОСОБА_17 виник словесний конфлікт, який тривав надалі і в приміщенні будинку, а також тоді, коли вони разом виходили на вулицю палити. Останній раз, коли виходили на вулицю, між ним та ОСОБА_17 сталась бійка, під час якої останній вдарив його рукою в область голови, від чого він впав на землю. Потім коли він підвівся, то вдарив ОСОБА_17 рукою в обличчя, а останній у відповідь наніс йому удар рукою в обличчя. Після цього, за пропозицією ОСОБА_16 , вони зайшли в кімнату будинку, де біля столу з ОСОБА_17 штовхались та шарпали один одного за одяг. В цей час ОСОБА_16 вдарив його рукою в обличчя та тулуб. Він просив випустити його з будинку, оскільки дома його чекали молодші сестри, але ОСОБА_17 та ОСОБА_16 своїми діями перешкоджали вийти з будинку, а саме: стояли біля дверей, закривали вихід з кімнати. Також про своє бажання покинути будинок повідомляв і свою тітку. В якийсь час, коли ОСОБА_17 та ОСОБА_16 вийшли з кімнати будинку, він побачив на столі ніж, який взяв до руки, та маючи на меті налякати ним останніх та таким чином піти додому, вийшов до веранди будинку, в якій перебував ОСОБА_17 . Останній вдарив його рукою по обличчю, на що у відповідь він завдав удару ножем по тілу нападаючого, після чого ОСОБА_17 ще раз вдарив його рукою по обличчю, а він вдарив ще раз останнього ножем в нижню частину тулуба. Після цього ОСОБА_17 нахилився навколішки і стояв так біля дверей в кімнату будинку, перебуваючи у свідомості. Далі, з вулиці у коридор зайшов ОСОБА_16 , який помітив в його руках ніж, та вдарив його рукою в обличчя, на що він ножем вдарив останнього в живіт, від чого той впав на підлогу. Після цього, він перебував в коридорі біля 3 хвилин, при цьому просив вибачення за вчинене у ОСОБА_16 , після чого зайшов до кімнати, сів за стіл, обдумуючи що він накоїв. Він бачив, як його тітка та ОСОБА_19 завели ОСОБА_16 до кімнати та поклали того на ліжко та надали першу медичну допомогу пораненим. ОСОБА_19 викликав по мобільному телефону медичних працівників. Ніж, яким він поранив двох людей, забрала з його рук тітка та поклала на стіл. Він зателефонував старості села та повідомив про те, що накоїв. Далі, на велосипеді поїхав додому, але по дорозі впав на землю та заснув. Його розбудили, а в послідуючому затримали працівники поліції. Також пояснив, що до настання цієї події, він не перебував з потерпілими в сварці, відносини між ними були нормальні, неодноразово проводив з ними в компанії свята, конфліктів не виникало. Зазначив, що умислу на вбивство потерпілих у нього не було, за наявності у нього бажання ніхто б не міг завадити йому це зробити, оскільки певний час з потерпілими він перебував на місці пригоди наодинці. Спочатку він хотів налякати їх ножем, щоб вийти з будинку, а потім, коли останні до нього проявили агресивні дії, вимушений був його застосувати, не переслідуючи мети позбавити їх життя. Місця на тілі потерпілих, в які наносив удари ножем, визначав не свідомо. Раніше в подібних ситуаціях не перебував, навиків користування ножем з метою заподіяння тілесних ушкоджень не мав. Щодо скоєного сильно жалкує, щиро кається. Неодноразово просив вибачення у потерпілих за скоєне і вони його вибачили, претензій матеріального та морального характеру останні до нього не мають.

Потерпілий ОСОБА_11 під час допиту в судовому засіданні показав, що 01.03.2024 року біля 20 години він разом з ОСОБА_20 прийшов до будинку ОСОБА_21 в с.Базар Народицької ТГ Коростенського району. Разом з господарем та його співмешканкою ОСОБА_22 вони в кухні будинку вечеряли та вживали спиртне. Через деякий час до будинку прийшов ОСОБА_23 , який також разом з ними вживав спиртне. Під час вечері між ним та ОСОБА_8 виник конфлікт, в ході якого можливо він щось сказав образливе в бік останнього, але точно не пам`ятає, що саме, після чого між ними сталась штовханина, під час якої ОСОБА_24 штовхнув його і він впав на стіл. Не пам`ятає, чи наносив удари останньому та перешкоджав йому вийти з будинку, оскільки був в стані сильного сп`яніння. В якийсь час він вийшов у веранду для паління, а далі пригадує, що відчув сильний різкий біль в області грудей, після чого втратив тяму й прийшов до свідомості лише в лікарні. В послідуючому довідався, що коли він перебував у веранді, обвинувачений наніс йому удари ножем в область грудей. Раніше з обвинуваченим неодноразово був присутній на святкуваннях різних подій, але конфліктів з останнім не виникало, агресії в діях ОСОБА_25 ніколи не спостерігав. Вважає, що у обвинуваченого не було мети позбавити його життя, так як на його думку, той взагалі не міг би вчинити вбивство.

Потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що 01.03.2024 року біля 20 години разом зі співмешканкою ОСОБА_22 та ОСОБА_26 перебував в житловому будинку по місцю його проживання в с.Базар Коростенського району. В цей час до будинку прийшли знайомі ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , а потім племінник його співмешканки ОСОБА_23 . Вони всі вечеряли та вживали спиртне. Невдовзі між ОСОБА_17 та ОСОБА_25 виник конфлікт, в ході якого між ними сталась штовханина. В якийсь час він вийшов на вулицю, а коли заходив у веранду, то відчув удар в живіт, потім відчув різкий біль, побачив кров на своєму одязі та впав на порозі біля веранді будинку. Через 5-7 хвилин до нього підійшов ОСОБА_19 , а потім співмешканка, які допомогли дістатись до ліжка в іншій жилій кімнаті. Далі йому надали медичну допомогу та відвезли до лікарні. В послідуючому довідався, що коли він заходив у веранду, ОСОБА_23 наніс йому удар ножем в область живота. Ніж, яким його вдарили це кухонний ніж, яким він та його співмешканка користувались у будинку. Не пам`ятає добре всіх подій, які передували заподіянню йому тілесних ушкоджень, та які стались одразу після цього. Пригадує, що не давав можливості ОСОБА_25 вийти з будинку, хотів щоб той допоміг з налаштуванням комп`ютера. Вважає, що причиною завдання ОСОБА_25 йому удару ножем могла бути словесна образа, яку він висловив по відношенню до останнього. Раніше з обвинуваченим неодноразово вживав спиртні напої під час свят, але конфліктів не виникало, агресії в діях ОСОБА_25 ніколи не помічав. Переконаний, що в обвинуваченого не було мети позбавити його життя. На його думку ОСОБА_25 не міг би вчинити вбивство, оскільки йому не властива така риса.

За показаннями свідка ОСОБА_27 , який є троюрідним дядьком обвинуваченого, встановлено, що 01.03.2024 року з 18 до 20 години перебував у будинку сусіда ОСОБА_21 в с.Базар Коростенського району, після чого пішов до себе додому. Після 22 години він знову зайшов до веранди будинку ОСОБА_16 , де на підлозі побачив останнього у лежачому положенні, а також те, що на його тілі в області живота була рана та кров. Він та ОСОБА_28 допомогли ОСОБА_16 дістатись ліжка в жилій кімнаті, при цьому, він бачив в інший жилій кімнаті лежачого на ліжку без свідомості ОСОБА_29 . Він викликав по мобільному телефону екстрену медичну допомогу. В кухні будинку він побачив ОСОБА_30 , який сидів за столом. В руці у нього був ніж, який він раніше бачив в цьому будинку.

З показань свідка ОСОБА_31 вбачається, що 01 березня 2024 року ОСОБА_23 працював в Базарській сільській раді весь робочий день. Ввечері останній йому зателефонував і повідомив, що у будинку своєї тітки ОСОБА_13 підрізав ножем двох людей. Після цього, він пішов до зазначеного будинку, де побачив всередині поліцейського автомобіля затриманого ОСОБА_24 . Останнього характеризує, як відповідального працівника, як людину, яка завжди піклується про добробут своєї сім`ї.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_32 , яка є рідною тіткою обвинуваченого, в судовому засіданні пояснила, що 01.03.2024 року до її будинку в с.Базар Коростенського району, у якому вона проживає з чоловіком ОСОБА_10 , прийшли в гості її племінник ОСОБА_23 , а також ОСОБА_15 та ОСОБА_14 . Вони сіли за стіл вечеряти, вживали спиртне. Під час вечері, ОСОБА_17 словесно образив ОСОБА_30 , після чого між ними виник словесний конфлікт. Після цього, вони виходили з кімнати у веранду та на вулицю, потім знову повернулись. Конфлікт між чоловіками продовжився та переріс в штовханину. Вона зробила їм зауваження, після чого чоловіки вийшли з кімнати. Через якийсь час до кімнати зайшов ОСОБА_17 , який тримав руку на грудях та попросив, щоб вона надала йому допомогу. Вона помітила в області грудей останнього кров і надала йому допомогу. Потім до кімнати зайшов ОСОБА_19 та покликав її до коридору, де на підлозі лежав ОСОБА_33 і на животі в нього була кров. Разом з ОСОБА_26 вони завели чоловіка до жилої кімнати та поклали на ліжко. ОСОБА_19 по телефону викликав медичну допомогу. В цей час до кімнати зайшов ОСОБА_23 , в руках якого був ніж. Вона зрозуміла, що саме останній завдав ударів ОСОБА_17 та ОСОБА_16 ножем, якого тримав у руці. Такий висновок зробила з огляду на конфлікт, який виник між ОСОБА_34 і ОСОБА_17 , та відсутність в будинку інших осіб. Вона підійшла до племінника та забрала у нього з руки ніж, поклавши його на стіл. На її запитання, навіщо він це зробив, ОСОБА_23 промовчав. Жодних активних агресивних дій останній не проявляв. Погроз він не висловлював, лише мовчав. В послідуючому приїхали працівники медичної допомоги та поліції. Ніж, який вона відібрала у племінника - це кухонний ніж, яким вона користувались у будинку.

Із показань свідка ОСОБА_35 в судовому засіданні вбачається, що в березні 2024 року у вечірній час він разом з ОСОБА_17 прийшли в гості до будинку знайомого ОСОБА_16 , який проживає в с.Базар Коростенського району. В будинку разом з ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , а також ОСОБА_34 він вживав спиртне. В якийсь час ОСОБА_17 , ОСОБА_16 та ОСОБА_23 вийшли з кімнати на вулицю, він залишився сидіти за столом. Крім нього в будинку перебувала ОСОБА_36 - співмешканка ОСОБА_16 . Через хвилин 20 до кімнати з веранди зайшов ОСОБА_17 , тримаючись руками за груди. Останній повідомив, що його ножем вдарив ОСОБА_23 . Він вийшов до веранди, де побачив лежачого на підлозі ОСОБА_16 , який був на його думку без свідомості. Зрозумівши, що він перебуває в будинку з двома чоловіками, які мали ножові поранення, злякався та пішов з будинку додому. Доповнив, що після того, як ОСОБА_23 вийшов з іншими на вулицю, він його у той вечір більше не бачив. Допускає, що може не пам`ятати всіх деталей події того вечора, так як перебував в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Протоколом огляду місця події від 02 березня 2024 року з фототаблицями до нього зафіксоване місце події, яким є домогосподарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , належне ОСОБА_37 , звідки було вилучено кухонний ніж, змиви речовини бурого кольору та чоловічий одяг (а.п.172-185 т.1).

З протоколу огляду від 02 березня 2024 року з фототаблицею до нього слідує, що в приміщенні хірургічного відділення Коростенської ЦМЛ за адресою: Житомирська область, Коростенський район, м.Коростень, вул.М.Амосова, 8, вилучено чоловічий одяг, належний обвинуваченому, зокрема: кофту чорного кольору, штани зеленого кольору з пошкодженнями (а.п. 190-197 т.1).

Висновком судово-медичної експертизи №86 від 24 січня 2023 року у ОСОБА_10 було встановлено наявність наступних тілесних ушкоджень: 1). Проникаюча колото-різана рана передньої черевної стінки в біляпупковій ділянці справа по середній ключичній лінії із пошкодженням великого сальника та тонкої кишки, ускладнена внутрішньо-черевною кровотечою та розлитим серозно-фібринозним перитонітом. Вказане тілесне ушкодження утворилось від одноразового травматичного впливу від прямої дії (удару) гострого предмету з колючо-ріжучими властивостями, можливо внаслідок заподіяння удару клинком ножа шириною близько 2,0 см на рівні занурення в шкіру, та могло утворитись в час і при обставинах вказаних у постанові - 02.03.2024 р., заподіяли один удар ножем в живіт. За ступенем тяжкості, встановлене при проведенні експертизи тілесне ушкодження відноситься категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення (згідно п.2.1.3.к. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р.). В момент заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 та особа, яка заподіяла тілесні ушкодження, могли бути в будь-якому положенні, при якому права половина передньої черевної стінки була б доступна для нанесення удару ножем. Встановлені при проведенні експертизи ушкодження могли утворитись при обставинах, відтворених в ході проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 останній розповів та показав як саме він заподіяв два удари клинком ножа в ділянку лівої половини грудної клітки (а.п.5-7 т.2).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №87 від 09 квітня 2024 року у ОСОБА_11 було встановлено наявність наступних тілесних ушкоджень: 1). Проникаюча колото-різана рана грудної клітки ліворуч, Післятравматичний лівобічний гемопневмоторакс, підшкірна емфізема ліворуч; 2). Непроникаюча колото-різана рана грудної клітки. Вказані тілесні ушкодження утворились від двох травматичних впливів від прямої дії (удар) гострого предмету з колю-ріжучими властивостями, можливо, внаслідок заподіяння ударів клинком ножа шириною біля 2,0 см. на рівні занурення в шкіру та могли утворитись в час і при обставинах вказаних у постанові - 02.03.2024 р., заподіяли два удари кухонним ножем в грудну клітину. За ступенем тяжкості тілесне ушкодження п.1 відноситься категорії тяжких по критерію небезпеки для життя в момент їх спричинення (згідно П.2.1.3.й. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р.). Тілесне ушкодження п.2 відноситься категорії легких з короткочасним розладом здоров`я (згідно п.2.3.3. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р.). В момент заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та особа, яка заподіяла тілесні ушкодження, могли бути в будь-якому положенні при якому ліва передньо-бічна поверхня грудної клітки була б доступна для нанесення удару ножем. Встановлені при проведенні експертизи ушкодження могли утворитись при обставинах, відтворених в ході проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_8 останній розповів та показав як саме він заподіяв два удари клинком ножа в ділянку лівої половини грудної клітки (а.п.1-4 т.2).

З висновку судово-медичної експертизи №63 від 04 березня 2024 року вбачається, що при проведенні експертизи, у ОСОБА_8 було встановлено наявність наступних тілесних ушкоджень: 1). Забій м`яких тканин та синець лівої половини обличчя (ліва щока з переходом до середньої третини лівої половини дуги нижньої щелепи). Вказані тілесні ушкодження утворились не менш ніж від одноразового травматичного впливу від прямої дії (удар) тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, можливо, від удару кулаком, та могли утворитись при обставинах і в час вказаних в постанові та зазначених самим ОСОБА_8 01.03.2024 заподіяли удари кулаком в ліву половину обличчя. За ступенем вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких. На момент заподіяння ушкоджень ОСОБА_25 міг бути в будь-якому положенні тіла, при якому ліва половина обличчя з ушкодженнями була доступна травматичному впливу (а.с.222 т.1).

Згідно висновку дактилоскопічної експертизи від 22 березня 2024 року, сліди папілярних узорів руки розмірами 11x19 мм (стрічка № 4), 12x31 мм (стрічка № 5), які вилучені в ході проведення огляду місця події від 02.03.2024 за адресою: с. Базар, вул. Покровська, 7, придатні для ідентифікації за ними особи, що їх залишила. Сліди папілярних узорів пальців руки розмірами 11x19 мм (стрічка № 4), 12x31 мм (стрічка № 5) залишені відповідно вказівним та пальцями правої руки особи, дактилоскопічна карта, якої заповнена на їм я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.п.223-240 т.1).

Протоколом слідчого експерименту від 02 березня 2024 року, проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_8 , під час проведення якого останній на місці вчинення кримінального правопорушення за адресою: АДРЕСА_2 , відтворив обставини події, що мали місце 01 березня 2024 року та механізм заподіяння ним тілесних ушкоджень ОСОБА_17 та ОСОБА_16 (а.п.217-221 т.1).

З виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 02 березня 2024 року слідує, що на момент огляду, проведеного 02.03.2024 року о 03 годині 20 хвилин, ОСОБА_8 перебував в стані алкогольного сп`яніння, 2,05 проміле (а.п.215 т.1).

Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №141-2024 від 20 серпня 2024 року ОСОБА_8 в момент вчинення кримінального правопорушення від психічної хвороби або тимчасового розладу психічної діяльності не страждав. Перебував в стані простого алкогольного сп`яніння. ОСОБА_8 в момент вчинення кримінального правопорушення міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, тимчасовим розладом психічної діяльності або іншим хворобливим станом психіки, які б позбавляли його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними, не страждав. ОСОБА_8 в даний час на психічні розлади не страждає, здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує. ОСОБА_8 в момент вчинення злочину в стані фізіологічного афекту не знаходився. Загальна психологічна характеристика ОСОБА_8 : виявляє акцентуацію характеру по психастенічному типу у вигляді невпевненості, боязкості, ситуативного хвилювання, схильності до тривожності, зниженого фону настрою, мовчазний, тихий, намагається оминати конфлікти. Пізнавальна діяльність психіки не порушена. Інтелект відповідає віковому періоду, отриманій освіті. Психічні властивості ОСОБА_8 не мають виражений характер і не справляли істотний вплив на його поведінку (а.п.112-114 т.2).

Зауважень з приводу належності, допустимості поданих суду та досліджених судом в судовому засідання доказів сторонами не подано.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази з дотриманням ст.94 КПК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_8 що викладені в обвинувальному акті за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Так, органом досудового розслідування дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, як закінчений замах на вбивство двох осіб, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Колегією суддів встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 як під час досудового розслідування, так і протягом всього судового розгляду, дотримувався послідовної позиції, наполягаючи на тому, що він не мав умислу на вбивство потерпілих, не бажав їх смерті, при цьому не заперечував факту нанесення тілесних ушкоджень, про що дуже шкодує.

На переконання колегії суддів, на спростування позиції обвинуваченого про відсутність в його діях умислу на вбивство, стороною обвинувачення не було надано вагомих та переконливих доказів ні під час судового розгляду в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду.

Одночасно судова колегія зауважує, що апелянтом не оспорюється правильність встановлених в ході судового розгляду фактичних обставин та відображених місцевим судом показань потерпілих, свідків та письмових доказів.

Так, з показань потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 достеменно не можливо встановити саме наявність у ОСОБА_8 умислу на вбивство за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, з їх показань, які колегія суддів вважає послідовними та такими, що узгоджуються між собою, вбачається, що конфлікт між ними та обвинуваченим ОСОБА_8 виник раптово, під час спільного розпивання спиртних напоїв, у стані алкогольного сп`яніння. Сам потерпілий ОСОБА_11 підтвердив, що саме він міг висловити на адресу ОСОБА_25 образливі слова, після чого виникла штовханина. При цьому ОСОБА_11 не заперечив, що наносив удари потерпілому, проте пояснив, що не пам`ятає цих обставин через сильне сп`яніння. Потерпілий ОСОБА_10 також у своїх показаннях засвідчив, що саме він не давав можливості обвинуваченому залишити будинок, оскільки хотів, щоб той допоміг із налаштуванням комп`ютера. При цьому обидва потерпілі наголосили, що раніше конфліктів з обвинуваченим не мали, агресії у його діях не спостерігали та переконані, що у нього не було мети позбавити їх життя, оскільки така поведінка йому не властива. У своїх показаннях вони пов`язали нанесення тілесних ушкоджень виключно з раптовим конфліктом та образливими висловлюваннями, допущеними ними на адресу обвинуваченого.

Письмові докази (висновки експертиз, протоколи огляду місця події, протокол слідчого експерименту), надані стороною обвинувачення та досліджені у судовому засіданні судом першої інстанції, свідчать лише про факт спричинення ОСОБА_8 ножових поранень, внаслідок чого потерпілім ОСОБА_10 та ОСОБА_11 спричинено тяжкі тілесні ушкодження, що не заперечується обвинуваченим, однак будь-яких даних про наявність умислу у обвинуваченого на позбавлення життя потерпілих, ці докази не містять.

Колегія судді враховує, що сталою судовою практикою (постанови Верховного Суду України, ухвалені у справі №308/3530/19 від 26 травня 2022 року, у справі №234/7425/19 від 02 лютого 2021 року, у справі №754/2480/18 від 9 лютого 2021 року, у справі №760/4968/15-к від 09 жовтня 2018 року, у справі №642/6217/15 від 12 вересня 2019 року) визначено, що розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч.1 ст.121 КК України), і умисного вбивства (ч.1 ст. 115 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і за суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Так, за змістом ст.24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом. А згідно з ч.2 ст.24 КК України умисел є прямим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, наслідком є саме тілесні ушкодження, що були заподіяні потерпілому, а не позбавлення його життя.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях від 14 листопада 2013 року у справі № 5-46кс13, від 26 червня 2014року у справі № 5-10кс14, від 11 грудня 2014 року у справі № 5-32кс14, від 18 червня 2015 року у справі №5-24к15, замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення та наміру вчинити злочин, а тому він є актом, що виконується виключно за наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

При кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я особи питання про наявність чи відсутність умислу на вбивство необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного й потерпілого, що передувала події, їхні стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

У разі заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень за відсутності умислу на вбивство або заподіяння більш тяжкої шкоди здоров`ю дії винного слід кваліфікувати за наслідками, що фактично настали.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, питання про спрямованість умислу ОСОБА_8 на завдання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень суд першої інстанції вирішив, ураховуючи сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілих, їх відносини з потерпілими, ситуацію, що передувала події.

Зокрема, під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_8 та потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були знайомі тривалий час, проживають в одному селі, раніше між ними ніяких конфліктів не було. В день події, як зазначав обвинувачений разом із потерпілими вживали алкогольні напої. При цьому конфлікт між обвинуваченим та потерпілими виник раптово, що свідчить про те, що між ними взаємовідносини до події не були неприязними. Як зазначав в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 він схопив ніж, який лежав на столі зненацька, побачивши його на столі вже під час конфлікту, і зробив це з метою налякати потерпілих та залишити будинок, з якого його не випускали потерпілі. При цьому обвинувачений повідомив, що до застосування ножа його підштовхнули агресивні дії потерпілих: саме вони першими почали ображати потерпілого словесно, наносили удари руками та не випускали з будинку. Наголосив, що він діяв виключно у відповідь на дії потерпілих, а місця на тілі, куди були нанесені удари ножем, не обирав свідомо.

Вказані обставини підтверджено як показаннями потерпілих, так і письмовими доказами даного провадження.

Висновком судово-психіатричної експертизи встановлено, що ОСОБА_8 не має схильності до агресивної поведінки; він мовчазний, тихий, схильний уникати конфліктів і проявляє невпевненість та тривожність, що підтверджує його неагресивний характер і природну схильність уникати конфліктних ситуацій.

Твердження прокурора про свідоме повернення за ножем спростовуються зібраними доказами. До будинку, де сталась подія ОСОБА_8 прийшов без будь-яких предметів, пристосованих для завдання тілесних ушкоджень, а знаряддя злочину (ніж) опинилося в руках обвинуваченого ситуативно, він взяв його зі столу в кімнаті лише після того, як потерпілі почали образливо висловлюватися на його адресу та застосовувати фізичну силу.

Крім цього, як вірно встановив суд першої інстанції ОСОБА_8 до моменту нанесення ударів ножем під час спілкування з ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не висловлював на адресу потерпілих жодних погроз. Сам по собі факт нанесення двом потерпілим трьох ударів ножем, два з яких були в ділянку живота та грудної клітки, а одне не проникаюче поранення, не може свідчити про наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 умислу на вбивство.

На думку колегії суддів, такий спосіб насильства і локалізація тілесних ушкоджень не свідчить беззаперечно про намагання спричинити смерть, а за конкретних обставин даного провадження свідчать про відсутність конкретного умислу обвинуваченого на вчинення замаху на вбивство потерпілих та свідчить про те, що наносячи удари потерпілім ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , обвинувачений ОСОБА_8 усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілим, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, однак не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю буде фактично ним заподіяно, а тому колегія суддів повністю погоджується із висновками суду першої інстанції, що обвинувачений діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, який не був направленим на позбавлення життя потерпілих, а тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, були безпосереднім наслідком заподіяних обвинуваченим двох ударів ножем, зокрема в область грудної клітки та ділянки живота - життєво важливих органів, що обвинувачений чітко усвідомлював.

У такому випадку обвинувачений і має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно, тобто за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Колегія суддів зауважує, що сам факт заподіяння ножових поранень в життєво важливі органи та характер поранення свідчить про умисний характер заподіяння такого тілесного ушкодження, що свідчить про умисел саме на спричинення тілесного ушкодження, а не про наявність умислу на заподіяння смерті ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Слід також звернути увагу особливу увагу і на поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, зокрема на те, що після нанесення ОСОБА_8 ударів потерпілим останні залишались живими, згідно показань обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_10 та свідків були у свідомості та для обвинуваченого було очевидним, що від його протиправних дій смерть ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не настала. І маючи реальну можливість продовжити заподіяння потерпілим ударів у життєво-важливі органи, він самостійно, за власною волею, добровільно припинив свої протиправні дії та тривалий час після вчинення протиправних дій перебував на місці кримінального правопорушення разом з потерпілими та свідками події, при цьому спостерігав, як його тітка та ОСОБА_19 завели ОСОБА_10 до кімнати, поклали на ліжко та надавали потерпілим першу медичну допомогу, чув, як ОСОБА_19 викликав медичних працівників, добровільно передав ніж, яким були нанесені удари своїй тітці, а також особисто зателефонував старості села та повідомив про вчинене, що свідчить про добровільне припинення ним протиправних дій та відсутність наміру ухилятися від відповідальності. Якби ОСОБА_8 мав умисел на вбивство, то ніщо не заважало останньому довести свій умисел до кінця на місці події.

Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги прокурора про допущену судом першої інстанції невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження щодо помилкової кваліфікації дій обвинуваченого та направленості умислу, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому органом досудового розслідування замаху на вбивство не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій прояв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не здобуто і не надано переконливих доказів, що ОСОБА_8 вчинено відносно потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 саме кримінальне правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, а тому дії обвинуваченого ОСОБА_8 вірно перекваліфіковані на ч.1 ст.121 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, з наведенням у вироку мотивів такого рішення.

Не може погодитися колегія суддів із доводами апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість та відсутність підстав для застосування положень ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання з огляду на наступне.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, необхідні і достатні для її виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 12 липня 2018 (справа № 745/398/16-к), від 27 березня 2019 року (№750/6149/17), від 20 листопада 2019 року (№ 628/1614/17), від 27 лютого 2020 року (№610/84/19), від 19 серпня 2021 року (№ 759/8998/21), та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі №740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, яке у відповідності до норм ст.12 КК України, є тяжким злочином, його суспільну небезпеку та наслідки, конкретні обставини та спосіб вчинення злочинних дій, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та попросив вибачення у потерпілих, з якими повністю примирився.

Належно враховано судом й характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема, те, що ОСОБА_8 раніше не притягувалася до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, працює, надає матеріальну допомогу своїй багатодітній сім`ї, проживає на території радіоактивного забруднення.

В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

В якості обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Як вбачається із вироку, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції взяв до уваги і позицію потерпілих, які до нього будь-яких претензій не мають, просять суворо його не карати та призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано врахував віктимну поведінку потерпілих, які безпосередньо перед вчиненням злочину проявляли агресивні дії стосовно обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_8 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, в мінімальних її межах, із застосуванням положень ст.75 КК України, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим в наслідок м`якості у суду не має.

На переконання апеляційного суду, призначене ОСОБА_8 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

У зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі прокурора відсутнє жодне обґрунтування неможливості застосування ст.75 КК України до обвинуваченого, яке б вказувало на істотну диспропорцію між ним та вчиненими злочинними діями, апеляційний суд вважає, що призначене покарання не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, і не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

В апеляційній скарзі не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Овруцького відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Народицького районного суду Житомирської області від 28.03.2025 відносно ОСОБА_8 , - без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді :