Справа №577/4229/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/435/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, освіта середня, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 відповідно якої, остання просить вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 серпня 2024 року, змінити. Пом`якшити призначене ОСОБА_8 покарання, застосувавши відносно останнього ст. 75 КК України, не позбавляючи його волі.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним за ч. 2 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до призначеного покарання, частково приєднано невідбуте покарання за попереднім вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2024 року і за сукупністю вироків, із співвідношенням, встановленого п.п. а-1 п.1 ч.1 ст. 72 КК України, одному дню позбавлення волі відповідають два дні пробаційного нагляду, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком один рік один місяць.

Початок строку відбування покарання засудженому обраховувати з моменту затримання на виконання вироку суду.

Стягнуто зі ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 2271,84 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 зазначає про те, що вирок суду слід змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення.

Так, ОСОБА_8 правдиво розповів обставини справи та повністю визнав свою вину в скоєному правопорушенні. Обтяжуючих обставини по справі не встановлено.

Враховуючи встановлені судом обставини, які пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого, активне сприяння його розкриттю, молодий вік винного, його позитивна характеристика за місцем проживання, апелянт вважає про існування підстав для призначення обвинуваченому покарання зі застосуванням ст. 75 КК України.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 будучи засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України, вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 29 квітня 2024 року до 01 року пробаційного нагляду, 09 липня 2024 року близько 21 год. 00 хв., перебуваючи поблизу сел. Питомник м. Конотоп, знайшов на землі прозорий зіп-пакет з психотропною речовиною, обіг якої заборонено, PVP, вагою 0,2901 г.

Усвідомлюючи, що знайдене є психотропною речовиною та маючи намір її вжити, ОСОБА_8 , діючи умисно, помістив психотропну речовину до пачки з-під цигарок марки «LM», яку сховав у своїй наплічній сумці.

Того ж дня о 22 год. 14 хв., під час огляду місця події на відкритій ділянці місцевості поблизу вул. Центральна сел. Питомник м. Конотоп, ОСОБА_8 видав працівникам поліції Конотопського РВП ГУНП в Сумській області пачку з-під цигарок марки «LM», в середині якої знаходився зіп-пакет з психотропною речовиною PVP (1-феніл-2-піролдін-1-іл-пентал-1-он), який віднесений до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою 0,2901 г., що підтверджено висновком експерта № СЕ-19/119-24/10947-НЗПРАП від 07 липня 2024 року.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 309 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини без мети збуту, вчинене протягом року після засудження за цією статтею.

Про призначення даного провадження до апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 був повідомлений у передбачений законом спосіб, як направленням відповідної судової повістки, та шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», із зазначенням часу, дати та місце судового засідання в суді апеляційної інстанції, однак до апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення апеляційного розгляду не направляв.

При вирішенні питання щодо можливості здійснення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_8 , враховуючи позицію прокурора та захисника, котрі не заперечували проти розгляду апеляційної скарги у відсутність останнього, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-3 статті 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (рішення у справі «Пономарьов проти України» та «Трух проти України»).

У рішенні в справі «Каракуця проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявники повинні проявляти належну зацікавленість у розгляді їхньої справи.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Практикою Європейського суду з прав людини, яка є преюдиційною, також встановлено, що якщо заявники у визначений законом термін не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи та своєчасно не звертались до суду за інформацією щодо стану розгляду їх справи їх права на доступ до правосуддя не є порушеними.

Враховуючи вищезазначене, а також ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_8 , знаючи, що в апеляційному суді на розгляді перебуває апеляційна скарга поданим його захисником, в судове засідання за викликом не з`явився, ніяких клопотань чи заяв не надсилав, колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 серпня 2024 року у відсутність останнього, і у даному випадку його права на доступ до правосуддя не є порушеним, враховуючи, також, і те, що в апеляційній скарзі не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення, доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , котра заперечувала щодо поданої апеляційної скарги, просила вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 ніким не оспорюються і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Твердження апелянта про невідповідність призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст.50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

У п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» під час призначення покарання у кожному конкретному випадку, суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зважується, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Тобто, суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч. 2 ст. 50 КК України).

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку вказаних вимог було дотримано в повному обсязі.

Відповідно до мотивувальної частини вироку, суд при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, прийняв до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику, згідно якої існує висока ймовірність вчинення обвинуваченим повторного правопорушення, та вважають, що виправлення підсудного без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, а також те, що обвинувачений вже притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння аналогічного кримінального правопорушення, має певну залежність від психотропних речовин.

Обставинами, які пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, молодий вік, позитивну характеристику за місцем мешкання.

Передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.

З огляду на ці обставини, суд першої інстанції дійшов правильного переконання про не можливе виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та вважав за доцільне визначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 01 рік 01 місяць, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для його виправлення та для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував ті обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що визначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_8 у виді 01 року 01 місяця позбавлення волі відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За змістом ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається із оскаржуваного судового рішення вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Так, колегія суддів в ході апеляційного розгляду зважив на те, що під час призначення покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, особу винного, висновки органу пробації, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, та призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі.

Під час перегляду вироку, колегія суддів, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, характеру та обставин вчинення кримінального правопорушення, дійшов висновку, що суд першої інстанції на законних підставах призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті кримінального закону, яке останній повинен відбувати реально.

Окрім цього, колегія суддів зауважує, що щире каяття, сприяння розкриттю злочину, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст.75 КК України.

Обставини, на які посилається в апеляційній скарзі захисник щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, були враховані судом першої інстанції під час призначення покарання, ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни судового рішення.

Водночас колегія суддів враховує ту обставину, що поширення наркоманії та зростання злочинності, пов`язаної з наркотичними засобами, психотропними речовинами, їх аналогами набувають усе більших масштабів і стають серйозними соціальними чинниками, які негативно впливають на життя, здоров`я та благополуччя людей.

Окрім цього, обвинувачений раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, та, знаючи, що за вчинення злочину неодмінно настає кримінальне покарання, належних висновків для себе не зробив та продовжив свою злочинну діяльність, вчинивши новий злочин у сфері обігу психотропних речовин.

Тобто, системний характер вчинення ним умисних злочинів, та відомості про особу обвинуваченого характеризують його як особу схильну до вчинення кримінальних правопорушень та про високий рівень суспільної небезпечності ОСОБА_8 .

Конституційний Суд України у Рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Переконливих аргументів, які б свідчили про порушення судом приписів статей 50, 65 КК України, або доводили явну несправедливість призначеного ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 01 рік 01 місяць через його суворість, в апеляційній скарзі не міститься.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального кодексу, які були б підставою для зміни вироку при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 21 серпня 2024 року відносно ОСОБА_8 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4