ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/402/25 Справа № 190/1433/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2023 року, якою заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 р. за виключними обставинами залишено без задоволення, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі за ст. 93 п.п. б, г , з, ч. 2 ст. 17, ст. 93 п.п. б, г, з КК України (1960 року).

Ухвалою Верховного Суду України від 16.01.2001 року вирок залишено без змін.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2023 року залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 за виключними обставинами.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2023 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своєї апеляційної скарги вказує, що ухвала є незаконною. Вважає, що призначене йому покарання у вигляді довічного позбавлення волі є незаконним та суперечить правовим позиціям Верховного Суду.

У доповненнях до апеляційної скарги вказує про практику Європейського суду з прав людини, вважаючи необхідним замінити довічне позбавлення волі на певний строк покарання, та вказує про нелюдське покарання. Вказує, що засудженні до довічного позбавлення волі мають право знати, що вони повинні зробити для їхнього дострокового звільнення. Вважає, що судом першої інстанції були допущені істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, судом не розглянуто, з огляду на виключні обставини справи, виниклими в результаті ухвалення рішення Конституційного Суду України від №6-р(2)2021 від 16.09.2021 та контексті рішення ЄСПЛ у справі Болдарєв та інші проти України №19957/21 в якому була розглянута і його заява №29368/21 від 14.05.2021р. Вважає, що суд у оскаржуваному рішенні не вірно виклав його посилання на рішення Конституційного Суду України від №6-р(2)2021 від 16.09.2021. Вважає, що суд першої інстанції допустився істотних порушень вимог кримінально процесуального законодавства, які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам по справі, суд не застосував закон який необхідно застосувати. Вказує, що вирок щодо нього Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року не був виконаний та строк давності його виконання сплив. Вважає, що вказане вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі. Вказує, що після ухвалення оскаржуваного рішення, були нові обставини, а саме рішення ЄСПЛ від 10.10.2024, які суд першої інстанції повинен врахувати під час нового судового розгляду. Вказує, що у матеріалах справи відсутній запис судового засідання від 03.11.2022р., звукозапис засідання фактично зіпсований. Вважає, це безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши думку засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 які підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили її задовольнити з наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних вимог засудженого та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався та ухвалив законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Відповідно до ст. 462 КПК України, якою встановлено вимоги до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, у заяві зазначаються:

1) найменування суду, до якого подається заява про перегляд;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування), поштова адреса особи, яка подає заяву, а також номер засобу зв`язку, адреса електронної пошти, якщо такі є;

3) судове рішення, про перегляд якого за нововиявленими або виключними обставинами подається заява;

4) обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду;

5) обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених або виключних обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву, до суду;

5-1) клопотання особи про витребування копії рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, в органу, відповідального за координацію виконання рішень міжнародної судової установи, якщо її немає у розпорядженні особи, яка подала заяву, - у разі подання заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 459 цього Кодексу;

5-2) клопотання про поновлення строку подання заяви;

6) перелік документів та інших матеріалів, які додаються.

Зіставляючи доводи апеляційної скарги з висновками суду першої інстанції в частині наявності виключних обставин для перегляду судового рішення, колегія суддів, не вважає їх превалюючими, оскільки попри наявність рішення Конституційного Суду України, на який посилається засуджений, останнє не скасовує покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Змістовний аналіз змін у процесуальному законодавстві вказує, що законодавцем встановлено у законі України про кримінальну відповідальність рівність між засудженими, які відбувають покарання у вигляді строкового позбавлення волі та довічного позбавлення волі, попри це останній вид покарання не скасований та наразі застосовується судами.

Посилання засудженого на порушення, допущені у зв`язку з дією Закону у зворотному порядку у часі є безпідставними, адже жодним рішенням Конституційного Суду України не встановлено неконституційність покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Згідно ст. 7-1 КК України ( в редакції від 1960 року зі змінами) до тяжких злочинів визнаються перелічені в частині 2 цієї статті умисні діяння, що являють підвищену суспільну небезпеку, зокрема, умисне вбивство (ст.ст. 93, 94 і 96).

Відповідно до ст.23 КК України (в редакції від 1960 року зі змінами) встановлено такий вид покарання як довічне позбавлення волі .

Такий вид покарання як довічне позбавлення волі, відповідно до статті 25-2 КК України ( в редакції 1960 року зі змінами) застосовується у випадках спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Санкцією ст.93 КК України (в редакції від 960 року зі змінами) передбачено такий вид покарання як позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, так і довічне позбавлення волі. Аналогічний вид покарання містить норма ст.115 КК України ( в редакції 2001 року).

На підставі Закону України №1483 -ІІІ від 22.02.2000 та інших, смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі.

ОСОБА_6 засуджений до довічного позбавлення волі, і заміна судом такого виду покарання на певний строк, на момент звернення до суду була не передбачена розділом 8 КПК України, а можлива лише в порядку ч.2 ст.87 КК України, актом про помилування, що виходить за межі повноважень суду.

Апеляційним судом також зазначається, що рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) ч. 1 ст. 81 КК України (умовно-дострокове звільнення від відбування покарання), ч. 1 ст. 82 КК України (заміна невідбутої частини покарання більш м`яким) в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, встановлене ст. ст. 81,82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього рішення. Національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь - якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК). Заповнення прогалин у нормативно - правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь - якої інстанції.

Тому, з огляду на те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р(ІІ)2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, місцевий суд позбавлений можливості прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_6 будь-яким законом не скасована.

Доводи апелянта, що вирок щодо нього Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року не був виконаний та строк давності його виконання сплив, є безпідставними та є такими, що не відносяться до виключних обставинам відповідно до ст. 462 КПК України.

Проте апеляційний суд вважає необхідним зазначити, що з матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 за п.п. «б», «г», «з» ст.93, ч.2 ст.17 п.п. «б», «г», «з» ст.93, ч.1 ст.145 КК України (в редакції 1960 року), на підставі ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного суду України від 16.01.2001 вирок судової колегії в кримінальних справах Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 залишено без змін.

Згідно статті 401 КПК України (1960 р.) (чинного на час винесення вироку) вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією.

З огляду на викладене, вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року.

Відповідно до частини другої статті 404 КПК України (1960 року) суд разом з своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

07.02.2001 Дніпровським обласним судом за вих.1-165/00 начальнику СІЗО-3 м. Дніпропетровська направлено розпорядження про виконання вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 відносно засудженого ОСОБА_6 , 1968 року народження.

Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до довідки ДУ «ДУВП № 4», без номера та дати видачі, згідно особової справи засудженого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 14.11.2000 Дніпропетровським обласним судом за ст. 93 п.п. «б», «г», «з», 17 ч. 2, 145 ч. 1, 42 КК України, до довічного позбавлення волі, розпорядження про виконання вироку, який набрав законної сили відсутнє.

Разом з цим, відповідно до ст. 533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Одним з принципів кримінального процесу є обов`язковість вироку, ухвали і постанови суду, згідно з якою вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Обов`язковість судового рішення є конституційним принципом правосуддя, що знайшов закріплення в п. 9 ст. 129 Конституції України. Статтею 382 КК України встановлена кримінальна відповідальність за невиконання судового рішення.

Стаття 80 КК України передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Відповідно до приписів статті 152 КВК України закінчення строків давності виконання обвинувального вироку є підставою для звільнення від відбування покарання.

Виконання вироку це завершальна стадія кримінального процесу, в якій суд звертає до виконання вироки, ухвали і постанови, слідкує за приведенням їх до виконання, а також вирішує в установленому порядку питання, які виникають при виконанні судових актів.

Під давністю виконання обвинувального вироку треба розуміти закінчення встановлених у законі строків з дня набрання обвинувальним вироком законної сили, впродовж якого покарання не було застосоване до засудженого і вирок залишився невиконаним. Отже, виконання вироку, про яке йдеться у статті 80 КК України, полягає в реалізації покарання.

У загальному розумінні строк давності це певний період часу, сплив якого припиняє кримінально-правові відносини, які виникли з приводу вчиненого злочину.

Строки давності виконання покарання ставляться законодавцем у залежність саме від фактично призначеного покарання за конкретне суспільно небезпечне діяння з урахуванням формальної категорії його тяжкості.

З аналізу вищевикладеного можна зробити висновок, що положення закону, що стосуються звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, застосовуються лише у випадках не звернення обвинувального вироку суду, який набрав законної сили, до виконання з підстав, які не залежали від волі засудженої особи.

Процес виконання вироку починається не з отриманням певних документів установою виконання покарань, а з набранням вироком законної сили та його фактичною реалізацією, у даному випадку, шляхом поміщення засудженого до установи виконання покарань та подальшого відбуття покарання в установах пенітенціарної системи.

Отже, набрання вироком законної сили є обов`язковою умовою його виконання, тому що тільки вирок, який набрав законної сили, є підставою для відбування кримінального покарання.

З огляду на викладене, всупереч доводам засудженого вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року та з цього часу почав виконуватися й строк давності виконання вказаного обвинувального вироку у цьому випадку не застосовується, а тому з огляду на встановлені вище обставини відсутні підстави вважати, що обвинувальний вирок відносно засудженого ОСОБА_6 у цій справі не виконувався та не виконаний у строки, передбачені ст. 80 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що запис судового засідання від 03.11.2022 року фактично зіпсований, оскільки наявне лише відео, проте сам звукозапис засідання у матеріалах справи відсутній. Що на його думку є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, є безпідставними з огляду на таке.

Засада судочинства щодо гласності судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, яка передбачена ст. 129 Конституції України, розкрита у ст. 27 КПК України і складається із трьох взаємопов`язаних елементів: 1) гласність судового провадження; 2) відкритість судового провадження; 3) повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Ураховуючи те, що зазначена засада є цілісною, фіксування судового засідання є допоміжним елементом щодо двох інших елементів гласності судового процесу, яка полягає у забезпеченні обізнаності учасників судового провадження щодо результатів судового розгляду та у праві на ознайомлення з процесуальними рішеннями й отримання їхніх копій, а також на отримання в суді інформації про дату, час і місце судового розгляду та про ухвалені в ньому судові рішення ч. 1 ст. 27 КПК України, та відкритості судового процесу право кожного бути присутнім під час судового розгляду, за винятком випадків, визначених законом відповідно до вимог ч. 2 ст. 27 КПК України.

Частиною 4 ст. 107 КПК України передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді під час судового провадження є обов`язковим, окрім випадків, визначених у цій нормі.

За змістом ст. 412 КПК України невід`ємною властивістю поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону» є його здатність перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Системний аналіз зазначених норм КПК України свідчить, що для з`ясування питання про те, як неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.

Посилання апелянта на відсутність технічного носія інформації як на безумовну підставу скасування оскаржуваного судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону є необґрунтованим, оскільки ОСОБА_6 не вказав яким чином це порушення вплинуло на законність і обґрунтованість судового рішення та правильність вирішення справи по суті.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що 03.11.2022 року у суді першої інстанції відбулося судове засідання. Наявне відео засідання підтверджує явку сторін та факт проведення судового розгляду за їх участю.

Згідно з журналом судового засідання, який міститься в матеріалах справи, можна встановити повний перебіг розгляду та питання, що були вирішені. Так, 03.11.2022 року судом було розглянуто клопотання засудженого про надання копій журналів судового засідання. Це клопотання було частково задоволено: засудженому надано копію журналу судового засідання, а технічний запис призначено вручити після завершення розгляду справи.

Крім того, розглянуто клопотання засудженого щодо тимчасового тримання в КУБ №3, у задоволенні якого судом було відмовлено. Також було розглянуто клопотання про заміну захисника, яке було задоволено, що підтверджується наявною ухвалою суду від 03.11.2022 року.

Таким чином, згідно з журналом судового засідання, який міститься в матеріалах кримінального провадження, в повному обсязі зафіксовано хід судового розгляду, включаючи розгляд заявлених клопотань засудженого.

Колегія суддів вважає, що відсутність технічного запису одного судового засідання від 03.11.2022р. не є істотним порушенням та тотожним порушенню, передбаченому п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, яке є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2022 року (справа № 334/3880/17, провадження № 51-482км22), від 29 вересня 2020 року (справа № 554/41/17, провадження № 51-6509км19), від 16 грудня 2020 року (справа № 219/828/18, провадження № 51-2460км20), від 26 травня 2021 року (справа № 492/1259/15-к, провадження № 51-317км21), від 30 березня 2023 року (справа № 135/464/22, провадження № 51-156км23).

Суд не виключає, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на цю обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення чи істотно порушило її процесуальні права.

Судом першої інстанції дотримано принцип рівності під час судового розгляду, а тому доводи апеляційної скарги щодо не дослідження доводів засудженого є безпідставними.

Судом першої інстанції проаналізовано доводи, викладені засудженим ОСОБА_6 в його заяві, на підставі чого суд прийшов до обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність у справі виключних обставин та залишення заяви засудженого без задоволення.

Оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, а підстав для її зміни або скасування немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29.03.2023 року, про залишення без задоволення заяви засудженого ОСОБА_6 про перегляд вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 р. за виключними обставинами - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді