Справа № 237/2101/24
Провадження № 1-кп/171/120/25
УХВАЛА

про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою

15.05.25 м.Апостолове

Апостолівський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_6 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження № 0000011 від 02.01.24 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.286-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Апостолівського районного суду Дніпропетровської області перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000011 від 02.01.24 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.286-1 КК України.

Дане кримінальне провадження перебувало на розгляді у судді Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Вищої ради правосуддя № 800/0/15-25 від 15.04.2025 року відряджено суддю Мар`їнського районного суду Донецької області ОСОБА_1 до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області для здійснення правосуддя строком на 1 (один) рік з 21 квітня 2025 року.

Протоколом автоматизованого розподілу судових справ головуючим суддею визначено ОСОБА_1 .

По даному кримінальному провадженню відносно обвинуваченого ОСОБА_4 прокурором подано письмове клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В обґрунтування поданого клопотання прокурор зазначає, що станом на момент розгляду справи продовжують існувати ризики передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ризик переховування від органів досудового розслідування та суду, ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих та ризик вчинити інший злочин. Призначення більш м`яких запобіжних заходів є неможливим, оскільки вони недостатні для запобігання заявленим ризикам.

Прокурор у судовому засіданні подане клопотання підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, що наведені в клопотанні.

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні залишили питання щодо продовження запобіжного заходу на розсуд суду.

Представники потерпілих - адвокати підтримали прокурора.

Заслухавши сторони кримінального провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, які маються в розпорядженні суду, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, заслухавши думки сторін кримінального провадження, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ч. 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Приписами ч. 1 ст. 199 КПК України визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Клопотання прокурора відповідає вимогам ст. 184, 199 КПК України та містить необхідні відомості, які є обов`язковими в розумінні Закону.

Згідно ч. 4 ст. 199 КПК України суд розглядає питання продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити, зокрема виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Згідно п.п. 4, 5, 6 ч. 1 ст. 184 КПК України клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, і повинно містити, зокрема посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; виклад обставин, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Приписами п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України визначено, що тримання під вартою є одним із видів запобіжного заходу.

Згідно вимог ч. 1 ст. 177 КПК України виключною та єдиною метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно вимог ст.177 КПК України єдиною та виключною метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Обсяг обставин, визначених необхідними для доведення в порядку розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою передбачений ч. 5 ст. 199 КПК України згідно якої слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора, викладені у клопотанні про продовження строку тримання під вартою, про наявність ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не відпали та існують і на теперішній час з огляду на наступне.

Так, ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України у вигляді можливості переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що підтверджується, тим що ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину за яке, передбачено понесення винною особою покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до дванадцяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від семи до десяти років, у зв`язку із чим розуміючи тяжкість понесення покарання у разі визнання підозрюваної винною у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначені ризики, які дають підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, коли тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства, які виправдовують попереднє ув`язнення.

Відповідно до п. 36 рішення «Москаленко проти України» №37466/04 від 20.05.2010 року Європейський Суд з прав людини нагадав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

В рішеннях Європейського суду з прав людини зазначені ризики, які дають підстави для обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу, а саме ризик неявки підозрюваного на судовий розгляд у справі «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопаді 1969 року.

Ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України у вигляді можливості незаконного впливу обвинуваченого на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні знаходить своє об`єктивування в тому, що всі свідки та потерпілі на даній стадії кримінального провадження наразі не допитані у зв`язку з чим обвинувачені з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне можуть чинити тиск на вказаних осіб шляхом їх вмовлянь, підкупу або залякування з метою давати покази на свою користь, оскільки показання вказаних осіб мають значення для встановлення істини у даному кримінальному провадженні, що дає обґрунтовані підстави вважати наявними ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також суд, враховуючи, що обвинувачений може вчиняти інші кримінальні правопорушення, що підтверджується тим, що оскільки підозрюваній загрожує покарання до 12 років позбавлення волі, з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальна можливість вчинення останньою злочину, передбаченого ст. 408 КК України («Дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу у разі призначення, переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу») або повторно ссісти за кермо в стані алкогольного сп`яніння. Одночасно, згідно із практикою Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Суд вважає, що обраний відносно ОСОБА_4 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиціям ЄСПЛ, зокрема у справі «Самойлович проти України» (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Під час вирішення питання про продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, крім наявності ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує і інші обставини, в тому числі: наявні докази про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання їх винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, тобто за ч. 4 ст. 286-1 КК України, яка в розумінні статті 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, вік обвинуваченого, стан їх здоров`я, репутацію, майновий стан, міцність соціальних зв`язків.

Вищевикладені обставини в сукупності свідчать про високі ризики того, що обвинувачений може ухилятися від суду, впливати на достовірність показань свідків та потерпілих по даному кримінальному провадженню, вчинити новий злочин, які в розумінні суду, з урахуванням обставин даної справи, є значними суспільними ризиками, що, в даному випадку, переважають над правом особистої свободи обвинувачених і є достатніми для продовження строку тримання під вартою, який є співмірним із наявними ризиками.

Судом не встановлено стримуючих факторів чи обставин, які б слугували гарантіями уникнення встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченрнр та усунення зазначених ризиків.

Так само суд вважає, що викладені у своїй сукупності обставини свідчать про відсутність зменшення ризиків та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, що з урахуванням сутності обвинувачення, створює значні суспільні ризики, які переважать над правом особистої свободи ОСОБА_4 , альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого.

За таких обставин, враховуючи, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою наявні, враховуючи особу обвинуваченого, а також зважаючи на доведеність прокурором наявності всіх обставин, передбачених ч. 1 ст. 194, ч. 3 ст. 199 КПК України, враховуючи також і те, що на даний час ризики, які існували при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшилися та не відпали, а саме з метою запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні та вчинити новий злочин, враховуючи також і те, що більш м`які запобіжні заходи, не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого та неможливість завершення судового розгляду з об`єктивних підстав, зокрема наразі суд перебуває на стадії підготовчого судового засідання, суд приходить до висновку, що дію запобіжного заходу слід продовжити на шістдесят діб.

Слід також зазначити, що рішенням Конституційного Суду України від 13.06.2019 № 4-р/2019(справа № 3-208/2018(2402/18) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

У даному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що положення ч. 2 ст. 392 цього Кодексу в частині неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою не гарантують особі ефективної реалізації її конституційного права на судовий захист, не відповідають критеріям справедливості та співмірності (пропорційності), не забезпечують справедливого балансу інтересів особи та суспільства, а тому суперечать вимогам статей 1, 3, 8, 21, 29, частини першої статті 55 Основного Закону України.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 177, 199, 202, 331 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Клопотання прокурора Покровського відділу Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_3 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кагарлик Київської області, громадянина України, головного сержанта 1 зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітно ракетно артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 , головного сержанта, який має середню освіту, раніше не засудженого, одруженого, який зареєстрований та фактично мешкає: АДРЕСА_1 , строком на 60 діб в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_2 ) тобто до 13 липня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала суду в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу, не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1

Дата документу 15.05.25