КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4682/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000278 від 03.04.2025 року,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника власника майна ОСОБА_8 ,

власника майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000278 від 03.04.2025 року.

Накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на майно, вилучене в ході проведення 30.04.2025 року обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: 19 купюр, номіналом по 500 грн. кожна, загальною сумою 9500 грн.; мобільний телефон Iphone 14Pro imei НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 фіолетового кольору; мобільний телефон Iphone 6 S в чохлі бірюзового кольору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, власник майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09.06.2025 року, як незаконну, та постановити ухвалу, якою повернути їй усе вилучене в неї майно, вилучене під час проведення вказаного обшуку.

На обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на те, що під час проведення обшуку вилучені 19 купюр номіналом 500 гривень на загальну суму 9500 (дев`ять тисяч п`ятсот) гривень та мобільний телефон iPhone 14 Pro (IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 із номером телефона НОМЕР_3 , які належать їй.

Зазначає, що виявлене та вилучене майно, у тому числі і серійні номери грошових коштів не співпадають з тими, які вказані в ухвалі слідчого судді від 23.04.2025 року.

ОСОБА_6 посилається на те, що вказані грошові кошти у розмірі 9500 гривень вона взяла у кредит для будівництва житлового будинку.

Зауважує, що по вказаному кримінальному провадженню вона має статус свідка.

З часу вилучення майна апелянт жодних дій, спрямованих на приховування пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження вказаного майна не вчиняла.

Зазначає також про те, що вилучене майно жодного відношення не має до будь - яких кримінальних правопорушень.

Крім цього, скаржниця не може продовжувати будівництво будинку, який будує з 2024 року у зв`язку із тим, що її грошові кошти вилучені слідчим під час проведення вказаного обшуку.

Посилається на те, що під час обшуку слідчим не пропонувалось надати йому можливість скопіювати інформацію з її мобільного телефону.

Також вказує на те, що на даний момент вона несе колосальні втрати, оскільки не може користуватися своїм телефоном, на якому були номери телефонів її клієнтів.

ОСОБА_6 зазначає про те, що вона обіймає посади директора двох ТОВ.

Зауважує на тому, що клопотання прокурора про арешт майна надійшло до слідчого судді 06.05.2025 року, а розглянуто воно лише 09.06.2025 року, тобто через місяць з моменту звернення прокурора до слідчого судді.

На думку апелянта, з огляду на вищевикладене, ухвала слідчого судді, якою накладено арешт на вилучене в неї майно, є незаконною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення власника майна ОСОБА_6 та її представника - адвоката ОСОБА_8 , який підтримав подану власником майна апеляційну скаргу та просив її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_7 , яка проти задоволення апеляційної скарги заперечила, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, у СУ ГУ НП в Київській області за процесуального керівництва прокурорів Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000278 від 03.04.2025 року за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений час, але не пізніше 26.03.2025 року, ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 дізналися від свого знайомого ОСОБА_13 про виконання ОСОБА_14 робіт з будівництва будинку для громадянки ОСОБА_6 , невдоволенням останньої щодо якості проведених робіт та їх вартістю, які, на думку ОСОБА_6 , були значно завищені, вирішили використати вказані обставини для особистого збагачення за рахунок незаконного заволодіння чужим майном, шляхом вимагання грошових коштів у ОСОБА_14

27.03.2025 року, близько 09 год. 30 хв. ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи спільно, з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на власне незаконне збагачення, шляхом вимоги передачі їм чужого майна з корисливих мотивів, зустрілись з ОСОБА_14 на земельній ділянці за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці (земельна ділянка без присвоєного кадастрового номеру та адреси, яка знаходиться по центру між земельними ділянками із кадастровими номерами: :03:165:0469, :03:165:0486, :03:165:0492 та :03:165:0396).

Під час зустрічі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи узгоджено між собою, продовжуючи реалізацію свого єдиного злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом вимагання, заявили ОСОБА_14 надумані претензії щодо якості та вартості виконаних робіт та у рішучій формі, не маючи законних підстав на вимогу грошових коштів, під приводом надуманої заборгованості ОСОБА_14 висловили останньому протиправну вимогу про передачу на їх користь грошових коштів у сумі 10 000 доларів США.

При цьому, вказана протиправна вимога супроводжувалась агресією, нецензурною лайкою, погрозами насильства над ОСОБА_14 та вивезенням його в багажнику автомобіля на лінію бойового зіткнення, обмеженням його інших прав, свобод та законних інтересів.

ОСОБА_14 сприйняв зазначені погрози як реальні та почав переживати за своє життя і здоров`я. У ході розмови ОСОБА_14 було заявлено термін, до якого він має передати грошові кошти у визначеному розмірі, та наслідки у вигляді шкоди життю та здоров`ю, які наступлять у разі невиконання цієї вимоги.

Далі, починаючи з 27.03.2025 року з мобільних номерів телефонів НОМЕР_4 , НОМЕР_5 від ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на мобільний номер телефону НОМЕР_6 , який належить ОСОБА_14 , на регулярній основі, систематично, почали надходили погрози насильства як у вигляді телефонних дзвінків стільникового зв`язку, так і через застосунок «WhatsAPP», в тому числі смс-повідомлення в цьому ж застосунку, з метою його залякування, забезпечення необхідної поведінки та надання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на їх незаконну вимогу грошових коштів.

ОСОБА_14 , сприймаючи погрози реальними, тобто такими, що цілком можуть бути ними реалізованими, та усвідомлюючи, що небезпека застосування щодо нього фізичного насильства може стати дійсністю, якщо він проігнорує вимогу ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про передачу грошових коштів, бажаючи уникнути негативних наслідків для себе, за попередньою домовленістю з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 18.04.2025 року близько 14 год. 06 хв, у дворі багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 , діючи під контролем правоохоронних органів, зустрівся з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , де передав останнім на їхню незаконну вимогу частину раніше обумовленої суми грошових коштів в сумі 12 000 гривень, банкнотами номіналом по 500 гривень (серійні номера: ЄН2995165, АН3798847, ЗМ6150003, ЕЖ5078340, ЗМ4276896, ВЖ5201264, ЕЗ2762275, ЄВ5982895, ЄВ7098008, ЕБ4686797, ЗА5695651, АВ4282136, ЗА6684953, ЄА2128945, АМ2211882, ЕВ0009919, ВС5676124, ВЄ3262507, ББ5405803, АЄ7511911, ВД2260650, ЄМ5419625, ЕС7695068, ВС6365057) та 200 доларів США банкнотами номіналом по 100 доларів США (серійні номера: АВ88331629І, AD43389120A).

Далі, з метою досягнення своєї мети ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , об`єднані єдиним умислом щодо отримання повної суми грошових коштів, діючи заздалегідь розробленим планом, продовжили вчинення злочинного вимагання у ОСОБА_14 , погрожуючи застосуванням щодо нього насильства та залякуючи за допомогою телефонних дзвінків стільникового зв`язку та у застосунку «WhatsAPP», в тому числі смс-повідомлень в цьому ж застосунку.

ОСОБА_14 , сприймаючи погрози реальним, тобто такими, що цілком можуть бути ними реалізованими, та усвідомлюючи, що небезпека застосування щодо нього фізичного насильства може стати дійсністю, якщо він проігнорує вимогу ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про передачу грошових коштів, бажаючи уникнути негативних наслідків для себе, за попередньою домовленістю з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 30.04.2025 року, близько 14 год. 37 хв., неподалік АЗС «БРСМ» за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Набережна 18Б, діючи під контролем правоохоронних органів, зустрівся з ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , де передав останнім на їхню незаконну вимогу іншу частину раніше обумовленої суми грошових коштів в сумі 50 000 гривень (33 банкноти номіналом по 1000 гривень та 34 банкноти номіналом по 500 гривень), після чого працівниками правоохоронних органів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було затримано, а їхню злочинну діяльність припинено.

Крім того, 27.03.2025 року близько 10 год. 00 хв., перебуваючи на території земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці (земельна ділянка без присвоєного кадастрового номеру та адреси, яка знаходиться по центру між земельними ділянками із кадастровими номерами: :03:165:0469, :03:165:0486, :03:165:0492 та :03:165:0396), діючи у складі групи осіб, за попередньої змови, ОСОБА_10 спільно з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на вимагання грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США у ОСОБА_14 , дізнавшись про наявність у правомірному користуванні ОСОБА_14 транспортного засобу марки «FORD TRANSIT CONNECT», державний номерний знак НОМЕР_7 , білого кольору, вирішили незаконно заволодіти вказаним транспортним засобом.

Тоді ж, ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом марки «FORD TRANSIT CONNECT», державний номерний знак НОМЕР_7 білого кольору, що на праві приватної власності належить ОСОБА_15 та перебуває в законному користуванні ОСОБА_14 , перебуваючи на території земельної ділянки за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці (земельна ділянка без присвоєного кадастрового номеру та адреси, яка знаходиться по центру між земельними ділянками із кадастровими номерами: :03:165:0469, :03:165:0486, :03:165:0492 та :03:165:0396), погрожуючи ОСОБА_14 насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого та усвідомлюючи реальність сприйняття таких погроз ОСОБА_14 , його нездатністю чинити фізичний опір, завідомо протиправно змусили ОСОБА_14 показати їм місцезнаходження вказаного транспортного засобу.

Того ж дня, близько 10 год. 30 хв. ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи узгоджено, групою осіб, продовжуючи реалізацію свого єдиного злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння транспортного засобу марки «FORD TRANSIT CONNECT», державний номерний знак НОМЕР_7 білого кольору, що на праві приватної власності належить ОСОБА_15 та перебуває в законному користуванні ОСОБА_14 , спільно із ОСОБА_14 прибули на автомобільну стоянку поблизу магазину «Новус» за адресою: м. Київ, вул. Євгена Сверстюка 4, де ОСОБА_14 , перебуваючи під постійним психологічним тиском ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , побоюючись за своє життя та здоров`я, разом з ОСОБА_12 попрямували до місця, де був припаркований автомобіль марки «FORD TRANSIT CONNECT», державний номерний знак НОМЕР_7 білого кольору - поблизу будинку № 6 по вулиці Євгена Сверстюка в м. Києві.

Підійшовши до автомобіля «FORD TRANSIT CONNECT» білого кольору із державним номерним знаком НОМЕР_7 , ОСОБА_12 , користуючись станом ОСОБА_14 , наказав йому сісти за кермо автомобіля та прямувати в напрямку, де знаходились інші учасники групи. Зупинившись на узбіччі дороги, поблизу магазину «Новус», ОСОБА_12 , керуючись спільним з іншими учасниками злочинним умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, забрав ключі від вказаного автомобіля у ОСОБА_14 , сів за кермо та поїхав у невідомому напрямку.

У подальшому, вказаним транспортним засобом учасники групи розпорядились на власний розсуд, завдавши своїми діями ОСОБА_14 матеріальної шкоди, відповідно до звіту про оцінку автотоварознавчого дослідження легкового автомобіля FORD TRANSIT CONNECT станом на 27.03.2025 року, на суму 262 678,01 грн.

З метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення даного кримінального правопорушення, відшукання і вилучення предметів, а також інших речей, які мають значення для досудового розслідування та в подальшому можуть бути використані як доказ під час судового розгляду, 30.04.2025 року в період часу з 16 год. 09 хв. по 17 год. 51 хв. старшим слідчим СУ ГУНП в Київській області ОСОБА_16 , на підставі ухвали Шевченківського районного суду м. Києва № 761/16321/25 1- кс/761/11402/2025 від 23.04.2025 року було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході проведення обшуку вилучено:

- 19 купюр, номіналом по 500 грн. кожна, загальною сумою 9500 грн., які запаковано до спеціального пакету ВУМ 2014930;

- мобільний телефон Iphone 14Pro imei НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 фіолетового кольору, який запаковано до спеціального експертного пакету 7140563;

- мобільний телефон Iphone 6 S в чохлі бірюзового кольору, який запаковано до спеціального експертного пакету 7140563.

30.04.2025 року вищезазначені речі та грошові кошти, визнані речовим доказом у кримінальному провадженні.

01.05.2025 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000278 від 03.04.2025 року.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що на разі, в ході досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на 19 купюр, номіналом по 500 грн. кожна, загальною сумою 9500 грн., мобільний телефон Iphone 14Рrо imei НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 фіолетового кольору, який запаковано до спеціального експертного пакету 7140563, мобільний телефон Iphone 6 S в чохлі бірюзового кольору, що належать ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки в органу досудового розслідування є підстави вважати, що вказані телефони зберегли в собі листування, документи та інші файли, в яких міститься інформація щодо вимагання грошових коштів в ОСОБА_17 , а також вилучені грошові кошти могли бути отримані злочинним шляхом, та які в сукупності будуть мати суттєве значення для повного, всебічного та об`єктивного розслідування кримінального провадження що підтверджують причетність до вчиненого злочину ОСОБА_6 .

Прокурор у клопотанні зазначив, що з огляду на викладене, зібрані в ході здійснення даного кримінального провадження докази свідчать про наявність достатніх підстав для накладання арешту на майно на підставі п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України (з метою забезпечення збереження речових доказів) на вище перелічені речі та документи.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_9 про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000278 від 03.04.2025 року.

Накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на майно, вилучене в ході проведення 30.04.2025 обшуку домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на: 19 купюр, номіналом по 500 грн. кожна, загальною сумою 9500 грн.; мобільний телефон Iphone 14Pro imei НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 фіолетового кольору; мобільний телефон Iphone 6 S в чохлі бірюзового кольору.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000278 від 03.04.2025 року, за підозрою ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 289 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: 19 купюр, номіналом по 500 грн. кожна, загальною сумою 9500 грн.; мобільний телефон Iphone 14Pro imei НОМЕР_1 imei 2 НОМЕР_2 фіолетового кольору; мобільний телефон Iphone 6 S в чохлі бірюзового кольору, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою старшого слідчого СУ ГУНП у Київській області ОСОБА_18 від 30.04.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги власника майна ОСОБА_6 та її представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся з порушенням строків, визначених ч. 1 ст. 172 КПК України, оскільки клопотання надійшло до суду 06.05.2025 року, а розглянуто 09.06.2025 року, однак колегія суддів вважає, що дана обставина не спростовує обґрунтованості висновків слідчого судді про накладення арешту та не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали.

Недотримання строку, встановленого ч. 6 ст. 173 КПК України, не являється достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, відтак доводи апеляційної скарги про порушення строків розгляду клопотання не свідчать про незаконність висновків слідчого судді суду першої інстанції по суті розгляду клопотання та не являються підставою для скасування постановленої ним ухвали про накладення арешту на майно.

Твердження ОСОБА_6 про непричетність її до кримінального правопорушення та про те, що вона має статус свідка у даному кримінальному провадженні, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучене майно, зокрема кошти, можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом, а інформація, яка міститься у телефонах, може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 та її непричетність до кримінального правопорушенняє передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України та не має відношення до кримінального правопорушення є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема кошти, можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом, телефони могли зберегли на собі сліди кримінального правопорушення та містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2025 року не було надано дозвіл на вилучення саме цих грошових коштів, оскільки серійні номери вилучених купюр не співпадають з серійними номерами, визначеними в ухвалі про надання дозволу на обшук, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, відсутність вилучених купюр у переліку, щодо якого прямо було надано дозвіл на відшукання та вилучення в ухвалі слідчого судді Шевченківського районного суду від 23.04.2025 року про дозвіл на обшук, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України, так як орган досудового розслідування мав можливість зняти копії інформації з вилучених пристроїв, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи сторони апелянта про те, що постанова від 30.04.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова слідчого, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно було набуте кримінально - протиправним шляхом та зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, що встановлюються під час кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

На переконання колегії суддів необґрунтованими є посилання скаржника на те, що вилучені кошти є особистою власністю ОСОБА_6 та нею правомірно набуті (взяті в кредит), оскільки на даному етапі досудового розслідування такі посилання не є безумовною підставою для відмови у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, а тому накладення арешту на грошові кошти, які відповідають критеріям речових доказів, відповідає меті, визначеній ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту обмежує можливості ОСОБА_6 здійснювати діяльність, у зв`язку із чим вона несе втрати, не є достатньою підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, та матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою збереження речових доказів.

Слід зауважити, що скаржником не надано беззаперечних доказів на підтвердження наведених обставин неможливості здійснення ОСОБА_6 діяльності та понесення втрат за умови накладення арешту на вищезазначене належне їй майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 09 червня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4