Номер провадження: 11-кп/813/1837/25
Справа № 946/9661/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000368 від 16.09.2024 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Озерне, Ізмаїльського району, Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та йому призначене покарання у виді пробаційного нагляду строком на 2 (два) роки, та покладено обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; дотримуватися встановлених судом вимог щодо вчинення певних дій, обмеження спілкування, пересування та проведення дозвілля, а саме заборонити ОСОБА_8 проводити дозвілля, відвідувати розважальні заклади, заклади з масовим скупченням людей та заклади, де реалізуються алкогольні напої на розлив, у період часу з 18:00 до 06:00 години; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду рахується з дня постановки ОСОБА_8 на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_8 не застосовувались.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому що, 15.09.2024 року приблизно о 23 год. 40 хв., знаходячись на вулиці біля кафе «Романтиик», розташованого за адресою: вул. Миру, 1-а, с. Ларжанка Ізмаїльського району Одеської області, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення іншій особі тілесних ушкоджень, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у результаті своїх дій, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 за допомогою ножа умисно наніс йому два удари в область спини, у результаті чого спричини останньому тілесні ушкодження у вигляді непроникаючих колото-різаних ран спини (в середній третині, ліворуч від хребта), які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, просить змінити вирок в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 гривень. В іншій частині вирок місцевого суду захисник просить залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції при призначенні покарання не було враховано особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_8 має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимий.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Прокурором ОСОБА_10 подані заперечення на апеляційну скаргу захисника, в яких прокурор зазначає про порушення захисником строку на оскарження, а також посилається на відповідність призначеного місцевим судом покарання вимогам ст.65 КК України, обставини кримінального правопорушення, неповнолітній вік потерпілого, відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи та стабільного доходу.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора ОСОБА_11 , яка заперечувала на задоволенні скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Що стосується доводів прокурора про те, що захисником пропущений строк на оскарження вироку місцевого суду, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень п.1 ч.2 ст. 395 КПК, апеляційна скарга на вирок суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Частина 3 абзац 2 ст. 3295 КПК передбачає, якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, або якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому статтею 382 цього Кодексу, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Оскаржуваний вирок ухвалено без виклику обвинуваченого та захисника, останні не були присутні при його проголошенні, копію вироку обвинувачений та захисник отримали 10.04.2025 року та 11.04.2025 року, відповідно.

Враховуючи приписи ст.395 КПК України, колегія суддів вважає, що апелянтом не пропущений строк на оскарження, а тому доводи прокурора колегія суддів визнає неспроможними.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_8 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим колегії суддів, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги щодо суворості призначеного покарання.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, колегія суддів зазначає таке.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання за інкримінованими йому діями, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення кримінального проступку, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання останньому у виді пробаційного нагляду строком на 2 (два) роки з покладенням обов`язків, передбачених ч.2 ст.59-1 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення інкримінованих йому дій, і чи повинен він відбувати призначене йому покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував наступні обставини.

Місцевий суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 врахував дані про його особу та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Також місцевий суд врахував наявність щирого каяття, та дійшов висновку про можливість призначення покарання у виді пробаційного нагляду.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість, обставини та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у виді максимального строку пробаційного нагляду у межах санкції статті ч.2 ст.125 КК України, яке не є найсуворішим видом покарання за дане кримінальне правопорушення.

За наведених обставин доводи захисника про суворість призначеного покарання колегія суддів визнає неспроможними, оскільки призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4