КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/4390/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2025 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст.114-1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Накладено арешт на майно, яке було вилучене у ОСОБА_6 , 29.04.2025 року в ході проведення обшуку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме: блокноти з чорновими записами 3 штуки; чорнові записи копії документів; флешносій блакитного кольору; флешносій срібного кольору; телефон Iphone Xs Max, номер моделі MT5D2LL/A, ІМЕІ НОМЕР_2 ІМЕІ 2: НОМЕР_3 ; телефон Iphone 16 Pro Max серійний номер НОМЕР_4 , IMEI НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 ; MacBook model A2337 EMC 3598, serial FVFFXRZLQ6L4 з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року, із забороною вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій проситьскасувати ухвалу слідчого судді від 06.05.2025 року у справі № 761/17811/25 про накладення арешту та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку 29.04.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Також просить у разі якщо суд дійде висновку, що захід забезпечення у вигляді арешту майна є обґрунтованим, змінити ухвалу слідчого судді у частині заборони користування арештованим майном та залишити вилучене, в ході обшуку 29.04.2025 року за адресою: АДРЕСА_1 майно, на відповідальне зберігання власнику ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 посилається на те, що ОСОБА_6 , як власниця арештованого майна, виявленого та вилученого, відповідно протоколу обшуку від 29.04.2025 року, за адресою: АДРЕСА_1 , в тому числі електронних пристроїв: Iphone xs max imei1- НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 ; Iphone 16 Pro max imei1-НОМЕР_5 imei2 НОМЕР_6 ; Macbook serial - FVFFXRZLQ6L4, вважає, що арешт, накладений ухвалою слідчого судді 06.05.2025 року у справі №761/17811/25, є необґрунтованим та таким, в подальшому застосуванні якого відпала потреба, з огляду на те, що прокурором, під час розгляду клопотання про накладення арешту не було доведено наявність у діяннях власника майна складу будь-якого злочину та не було доведено належної мети для накладення арешту на вказане майно.

Крім того, ОСОБА_6 не повідомлено про підозру у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року.

Вказує, що вона є законним власником вилученого в ході обшуку майна, майно вилучено в неї місяць тому, і цей час є достатнім для органу, що здійснює досудове розслідування, щоб відкопіювати з електронних носіїв необхідну інформацію та провести необхідні експертні дослідження, у зв`язку з чим скаржник звертає увагу суду на неспіврозмірність втручання держави у право власності ОСОБА_6 фактичним обставинам кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, представник власника майна вважає, що подальше зберігання арешту на майно, вилучене 29.04.2025 року за місцем проживання ОСОБА_6 , накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06.05.2025 року, у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року, є безпідставним та підлягає скасуванню з викладених нижче підстав.

Так, 29.04.2025 року слідчим 5 відділу 1 управління досудового розслідування ГСУ СБУ майором юстиції ОСОБА_11 проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2025 у справі №761/16843/25.

В ході обшуку за вищевказаною адресою виявлено та вилучено, відповідно протоколу обшуку від 29.04.2025 року, майно, яке належить ОСОБА_6 , в тому числі електронні пристрої: Iphone xs max imei1- НОМЕР_2 imei2 НОМЕР_3 ; Iphone 16 Pro max imei1-НОМЕР_5 imei2 НОМЕР_6 ; Macbook serial - FVFFXRZLQ6L4.

Апелянт звертає увагу на те, що вищевказані електронні пристрої містили системи логічного захисту, в свою чергу, під час обшуку ОСОБА_6 надала паролі для подолання цих систем та надала можливість скопіювати вміст накопичувальних даних з мобільних телефонів та ноутбуку.

Також зазначає, що вилучений ноутбук взагалі був у користуванні тільки дитини ОСОБА_6 та використовувався виключно для онлайн навчання. Сама ОСОБА_6 вищевказаним ноутбуком взагалі не користувалась. Тобто жодної корисної інформації для органу досудового розслідування зазначений електронний пристрій взагалі не може містити.

Таким чином вся інформація, що перебувала у мобільних телефонах та ноутбуці вже наявна у органу досудового розслідування, а самі пристрої просто фактично зберігаються у приміщенні органу досудового розслідування.

06.05.2025 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва накладено арешт на майно ОСОБА_6 , яке вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , який обгрунтовано в ухвалі суду тільки одним реченням - речі та документи, які були вилучені в ході проведення обшуку - визнані речовим доказом у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024, оскільки мають суттєве значення для подальшого проведення досудового розслідування, проведення експертних досліджень та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності. Однак, жодних інших обґрунтувань та підстав накладення арешту на майно ОСОБА_6 не має.

Адвокат зауважує, що в ході проведення досудового розслідування слідчим органом до теперішнього часу жодним чином не доведено причетність ОСОБА_6 до вчинення кримінального правопорушення, за яким здійснюється досудове розслідування, не надано жодних процесуальних документів на підтвердження її причетності та не надано жодного доказу вчинення нею кримінального правопорушення, її не повідомлено про підозру та, навіть, не допитано в будь-якому процесуальному статусі, жодних процесуальних дій або рішень, які б стосувались вилученого в неї майна, слідчим або прокурором по справі не проводилось.

Отже, стороною обвинувачення не доведено необхідність подальшого втручання у володіння майном власника.

Представник власника майна посилається на те, що прокурором не наведено обґрунтованих та належних підстав, які свідчили б про реальну потребу у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна.

В ухвалі про арешт майна, яка оскаржується, відсутні будь-які посилання на грунтовні пояснення та висловлення позиції прокурора з приводу необхідності застосування такого заходу забезпечення.

На думку скаржника, вміст мобільних телефонів та ноутбуку, власником яких є ОСОБА_6 , може та мав бути скопійований на відповідний зовнішній накопичувач і результати цієї дії зафіксовані у відповідному протоколі згідно з вимогами процесуального законодавства, ця інформація є самостійним джерелом доказу.

Таким чином, вилучені електронні пристрої ОСОБА_6 , які остання використовувала для власного користування у повсякденному житті, для спілкування, та збереження особистої інформації, самі по собі не мають значення для кримінального провадження.

З огляду на викладене апелянт вважає, що законних підстав утримувати належне ОСОБА_6 майно, яке вилучене 29.04.2025 року під час обшуку, у органу досудового розслідування, в рамках вказаного кримінального провадження, немає.

Також вказує на те, що слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, з`ясував не всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, не перевірив розумність та співрозмірність обмеження права власності з потребами кримінального провадження, та дійшов необґрунтованого висновку про необхідність задоволення клопотання про арешт майна, оскільки наведені у оскаржуваному судовому рішенні доводи не доводять наявності правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

В судове засідання власник майна та її представник не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна та її представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 114-1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

В ході здійснення досудового розслідування встановлено, що службові та посадові особи ДП НВО «Павлоградський хімічний завод» (код СДРПОУ 14310112), діючи умисно, усвідомлюючи необхідність ефективного виконання Збройними Силами України та військовими формуваннями в особливий період заходів оборони, здійснили поставку непридатних до використання за цільовим призначенням 120 мм мінометних пострілів, чим перешкодили законній діяльності підрозділів Збройних Сил України у протидії збройній агресії російської федерації проти України.

Так, використовуючи існуючу потребу в продуктах спецхімії, необхідної для створення зарядів для боєприпасів та артилерійських мін, службові особи ДП НВО «Павлоградський хімічний завод» реалізували схему імпорту в Україну пороху марки WC 819 та WC 863 тактико-технічні характеристики якого не відповідають технічним умовах на постріл мін калібром 82, 120 мм та призначений для використання у патронному виробництві.

Зокрема, у рамках виконання контракту № 23/2-2 l-VDK-24/дск від 14.02.2024 року (на поставку осколкового пострілу з міною калібру 120 мм), ДП НВО «Павлоградський хімічний завод» в особі генерального директора - ОСОБА_12 було укладено зовнішньоекономічний договір з Maritime House (Велика Британія) на постачання порохів марки WC 819 та WC 863.

В подальшому вказані марки порохів за командою Технічного директора Першого заступника головного конструктора ДП НВО «Павлоградський хімічний завод» ОСОБА_13 були використані для спорядження основного та додаткового заряду мін 120 калібрів та у вересні місяці 2024 року передані до військових частин для бойового використання.

Водночас, після передачі у війська та з початком застосування 120 мм мінометних пострілів ВОФ-843Б, поставлених за державним контрактом №23/2-2l-VDK-24/дск від 14.02.2024 року, у складі метального та додаткового заряду з порохом WС 819 + WС 863 було зафіксовані масові відмови пострілів.

У кримінальному провадженні було призначено ряд судових експертиз, проведення яких доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, на виконання клопотань яких було проведено обшуки, під час яких було вилучено речі та документи, необхідні для подальшого експертного дослідження.

Згідно висновку експерта від 02.04.2025 року №КСЕ-19-24/72804 за результатами комплексної комісійної вибухово-технічної експертизи та експертизи матеріалів, речовин та виробів, встановлено, що корпуси мінометних мін калібру 120 мм, головні підривники, основні метальні заряди, додаткові метальні заряди у їх конструкційному поєднанні (у зборі) не придатні до використання за цільовим призначенням.

Внаслідок виробництва та поставки до лав ЗС України 152 100 шт. не придатних до використання за цільовим призначенням 120 мм мінометних пострілів, було унеможливлено виконання бойових завдань в повному обсязі, в умовах постійної наступальної загрози з боку російської федерації.

Окрім цього встановлено, що з метою уникнення накладання штрафних санкцій від МО України за зрив строків виконання вказаного контракту, керівництвом ДП НВО «ПХЗ» в серпні 2024 року в Торгово-промисловій палаті України отримано висновок (сертифікат) про наявність форс-мажорних обставин, пов`язаних з наслідками ракетної атаки на підприємство.

Проте згідно зібраних матеріалів у кримінальному провадженні та показами свідків встановлено, що прямого влучання в цех, де вироблялися міни, не було.

Встановлено, що вказаний сертифікат Підприємство отримало на підставі наказу генерального директора ДП «НВО «ПХЗ» від 19.04.2024 року, а також Акту про ракетний обстріл підприємства.

Також, для створення ознак правдивості перед отриманням висновку ТПП України, умисними діями керівництва ДП «НВО «ПХЗ» було фактично зупинено на два тижні працюючий цех задіяний у виробництві мінометних пострілів 82 та 120 калібрів.

Таким чином, зрив ДП «НВО «ПХЗ» строків постачання мінометних пострілів в умовах постійної наступальної загрози з боку рф призвів до зменшення здатності українських підрозділів при відсічі збройної агресії рф.

Встановлено, що 19.02.2025 року на адресу ДП «НВО «ПХЗ» було скеровано для виконання ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва №761/4024/25 від 03.02.2025 року з метою отримання тимчасового доступу до речей та документів, зазначених у резолютивній частині вказаної ухвали, а саме: контрактів, договорів, актів прийому-передач, платіжних доручень, квитанцій, службових та доповідних записок, звітів, розпоряджень, фінансово-господарських зобов`язань, укладених ДП НВО «Павлоградський хімічний завод» () між ТОВ «АСА-ІНЖИНІРИНГ» () та АSА-РROJEСТ SР.Z О.О. (номер КRS ), унікальний податковий код NIP » за період часу з 24.02.2022 до 01.01.2025 року.

Так, 07.04.2025 року на адресу ГСУ СБ України надійшов лист від ДП «НВО «ПХЗ», в якому зазначено, що Підприємство не має у володінні документів, які підтверджують господарські операції між ТОВ «АСА ІНЖИНІРИНГ» та АSА-РROJEСТ SР.Z О.О .

З вказаної відповіді встановлено, що ДП «НВО «ПХЗ» було умисно трактовано зміст резолютивної частини ухвали №761/4024/25 від 03.02.2025 року не вірним чином, таким чином рішення суду виконане не було.

Окрім цього встановлено, що між ДП «НВО «ПХЗ» та ДП «Український центр «Безпека» у 2023 році укладено державний контракт №100 від 29.09.2023, в рамках якого передбачалось технічне переоснащення та реконструкція діючих виробництв, виготовлення та впровадження спеціальних засобів технологічного оснащення для виготовлення підготовки виробництва нітратів целюлози, рідких та твердих нітроефірів, будівництво дослідно-промислового об`єкта з переробки нітратів целюлози, виготовлення виробів на їх основі та збирання спецвиробів, та державний контракт №129 від 26.12.2023 щодо підготовки виробництва для виготовлення порохів, у тому числі будівництво дослідно-промислового об`єкта з переробки нітратів целюлози, виготовлення виробів на їх основі та збирання спецвиробів. В рамках державного контракту №100 було передбачено проведення інженерних вишукувань, обстеження стану несучих та огороджуючих конструкцій будівель і споруд, інженерно-геологічних та інженерно геодезичних вишукувань.

Однак, через формальний підхід та свідомо допущені прорахунки в проектуванні головним інженером проекту ОСОБА_15 та його підлеглими з Науково - дослідного інституту високоенергетичних матеріалів ДП «НВО «ПХЗ», зокрема, заступником головного інженера ОСОБА_16 , та в подальшому неякісним проведенням або взагалі не проведенням обстеження стану несучих та огороджуючих конструкцій будівель і споруд, інженерно-геологічних та інженерно геодезичних вишукувань, було допущено руйнування будівлі №530/3.

Відповідно до технічного завдання вказана будівля має витримувати влучання ракети з вибуховою речовиною в еквівалентному розмірі 500 кг тротилу (ракети типу «Іскандер - М»). Проте, через прорахунки у конструкторській документації, будівля не витримає влучання у неї БПЛА типу «Шахед» і знаходиться в аварійному стані.

Згідно з документальними матеріалами, що знаходяться в ДП «Український центр «Безпека», геологічну розвідку проводила компанія ТОВ «Фундаментстроймакс» (), технічний звіт з обстеження стану несучих та огороджувальних конструкцій будівлі 530/3 проводила компанія ТОВ «Придніпровський центр технічного аудиту» (), розробку архітектурних рішень та будівельних конструкцій виконувала ТОВ «Інститут Дніпро - Діпротранс» (), головним проектувальником по вищевказаним контрактам виступив Науково - дослідний інститут високоенергетичних матеріалів ДП «НВО «ПХЗ», позитивний експертний звіт щодо проекту було видано ДП «Укрдержбудекспертизою» № 00-0552/01-23/ПБ від 05.12.2023 та затверджено наказом Мінстратегпрому №75/дск від 07.12.2023.

Разом з тим, в порушення вимог державних будівельних норм, до початку проектування будівлі 530/3 фактично не була проведена геологічна розвідка.

В той же час, у грудні 2023 на місці будівлі 530/3 стояла ще стара будівля, демонтаж якої було здійснено тільки в січні-лютому 2024 року, однак документи щодо її проведення були належним чином оформлені.

Після зведення будівлі 530/3, а також засипання її шаром ґрунту, як це передбачено проектом, вказана будівля почала давати значну просадку та руйнуватись.

Вжитими терміновими заходами, а саме, зняттям верхнього шару ґрунту вдалося запобігти її повному руйнуванню.

Однак на даний час будівля не відповідає вимогам щодо її фізичного захисту від влучання ракет/БПЛА.

Керівництвом підприємства, в метою збільшення міцності будівлі прийнято рішення про будівництво по її периметру підпорної стіни, що збільшить вартість проекту орієнтовно на 100 млн. грн. В той же час, будівництво «свайного» поля на початкових стадіях будівництва збільшило б його вартість орієнтовно лише на 20 млн. грн.

29.04.2025 року на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено в ОСОБА_6 предмети, які мають значення для доказування протиправної діяльності, а саме:

- блокноти з чорновими записами 3 штуки;

- чорнові записи копії документів;

- флешносій блакитного кольору;

- флешносій срібного кольору;

- Телефон Iphone Xs Мах, номер моделі MT5D2LL/A, ІМЕІ НОМЕР_2

ІМЕІ 2: НОМЕР_3 ;

- Телефон Iphone 16 Pro Мах серійний номер НОМЕР_4 , ІМЕІ НОМЕР_5 , ІМЕІ 2: НОМЕР_6 ;

- MacBook model А2337 EMC 3598, serial FVFFXRZLQ6L4.

Відповідно до інформації із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно квартира за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_10 , РНОКІТП НОМЕР_1 .

29.04.2025 року речі та документи, які були вилучені в ході проведення обшуку за вказаною адресою, визнані речовим доказом у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року, оскільки мають суттєве значення для подальшого проведення досудового розслідування, проведення експертних досліджень та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності.

01.05.2025 року (клопотання датоване 29.04.2025 року) прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Київської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст.114-1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Обгрунтовуючи клопотання, прокурор зазначив, що оскільки вилучені об`єкти та предмети являються доказами, що мають суттєве значення для кримінального провадження, то з метою запобігання можливості їхнього приховування, псування, знищення, відчуження, та збереження даних речових доказів на вищевказане вилучене майно необхідно накласти арешт.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2025 рокузадоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Київської окружної прокуратури міста Харкова Харківської області ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст.114-1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України.

Накладено арешт на майно, яке було вилучене у ОСОБА_6 , 29.04.2025 року в ході проведення обшуку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , а саме: блокноти з чорновими записами 3 штуки; чорнові записи копії документів; флешносій блакитного кольору; флешносій срібного кольору; телефон Iphone Xs Max, номер моделі MT5D2LL/A, ІМЕІ НОМЕР_2 ІМЕІ 2: НОМЕР_3 ; телефон Iphone 16 Pro Max серійний номер НОМЕР_4 , IMEI НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 ; MacBook model A2337 EMC 3598, serial FVFFXRZLQ6L4 з метою забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0001091 від 21.11.2024 року, із забороною вчиняти дії щодо користування, володіння та розпорядження вказаним майном.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження 0001091 від 21.11.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст.114-1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, вилучене у ОСОБА_6 , 29.04.2025 року, в ході проведення обшуку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України, та визнане речовим доказом постановою слідчого від 29.04.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд із забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представника власника майна, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Що стосується доводів апелянта про те, що в ухвалі про арешт майна не доведено можливість використання арештованого майна, як доказу у кримінальному провадженні, то такі доводи є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Так, дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст.114-1, ч. 5 ст. 191, ч. 2 ст. 366 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є матеріальними об`єктами, які могли зберегти на собі сліди або містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, могло бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, та має значення для кримінального провадження, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України є підставою для його арешту, як речових доказів, з метою збереження.

Крім того, 29.04.2025 року старшим слідчим 5 відділу 1 управління досудового розслідування Головного слідчого управління СБ України ОСОБА_17 винесено постанову про визнання вищевказаного майна речовими доказами у даному кримінальному провадженні.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Що стосується доводів апелянта про те, що ОСОБА_6 не є стороною кримінального провадження, то такі доводи висновків слідчого судді не спростовують, оскільки з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про відсутність правових підстав для накладення арешту на вилучене майно, колегія суддів вважає безпідставними. Як убачається із матеріалів судового провадження, клопотання прокурора та ухвала слідчого судді містять вказівки на мету та правові підставі, зазначені у ст.ст. 171, 173 КПК України, для накладення арешту на вказане майно, а саме необхідність арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Безпідставними є і твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що майно, вилучене у ОСОБА_6 , 29.04.2025 року в ході проведення обшуку квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , зберегло на собі сліди кримінальних правопорушень та може містити в собі відомості та інформацію, яка має вагоме значення для досудового розслідування та може бути використано як доказ у кримінальному провадженні, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Не спростовують висновків суду і доводи скаржника про нерозумність та неспівмірність обмеження права ОСОБА_6 у користуванні арештованим майном завданням кримінального провадження, оскільки, на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, з огляду на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання прокурора, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Посилання апелянта на порушення процедури проведення обшуку та вилучення речей і документів, у зв`язку із чим вилучені документи та речі не можуть бути належними та допустимими доказами, не свідчать про неправильність висновків, викладених слідчим суддею, оскільки вказані посилання апелянта фактично зведені до оскарження законності проведеного обшуку, що не є предметом даного апеляційного розгляду, натомість оцінка законності проведеної такої слідчої (процесуальної) дії, а також належності та допустимості отриманих унаслідок такої слідчої дії відомостей, може бути надана під час розгляду кримінального провадження по суті.

Колегією суддів перевірено і доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без повідомлення та участі власника майна та її представника. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власників майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де остання не були обмеженою в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Порушень слідчим суддею положень ст.ст. 170, 172-173 КПК України колегією судів не встановлено. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого суддіШевченківського районного суду м. Києва від 06 травня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4