Справа №587/4326/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/696/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Самовільне залишення військової частини або місця служби
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , в якій остання просить скасувати вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 січня 2025 року, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі її підзахисного внаслідок суворості, постановити новий, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винним за ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, а саме, тримання у дисциплінарному батальйоні строком на один рік.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою, рахуючи строк відбування покарання з 30 вересня 2024 року - моменту фактичного затримання.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, захисник посилається на те, що при призначенні покарання ОСОБА_7 , суд встановив обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставин, які обтяжують покарання, встановлено не було. Разом з тим, за наявності пом`якшуючих обставини, суд не знайшов підстав для призначення її підзахисному покарання з застосуванням ст. 69 КК України, однак таке рішення належним чином не вмотивував і не обґрунтовував неможливість призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої ч. 5 ст. 407 КК України.

При цьому, поза увагою суду залишилось те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, приймав участь у бойових діях, його позитивну характеристику за місцем служби, що у нього є мати, яка є особою пенсійного віку, що він під час перебування самовільного залишення частини перебував вдома, за місцем реєстрації і це було відомо командуванню,.

Крім того, апелянт зауважує, що ОСОБА_7 самостійного прибув до слідчих ДБР з Дніпропетровської області у заздалегідь погоджений з військовою поліцією час.

На думку захисника, усі вищезазначені обставини значно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і у даному випадку, для виправлення ОСОБА_7 , а також для запобігання вчинення ним нових злочинів, достатнім буде покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні строком на один рік.

Інші учасники даного кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду відносно ОСОБА_7 не подавали.

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , грубо порушуючи встановлений порядок проходження військової служби, 03 серпня 2024 року о 06 год. 00 хв. в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, п. п. 1, 2 ст. 1, п. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, достовірно знаючи, що він є військовослужбовцем і повинен проходити військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , діючи з прямим умислом, з особистих мотивів, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, в умовах воєнного стану, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, за відсутності поважних причин, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка тимчасово дислокувалася в польових умовах біля АДРЕСА_2 та попрямував до місця свого проживання, де перебував включно до 30 вересня 2024 року та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на підтримку апеляційних доводів та вимог, думку прокурора, який вважав рішення суду законним та обґрунтованим, просив залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З оскаржуваного вироку Сумського районного суду Сумської області від 07 січня 2025 року вбачається, що судовий розгляд даного кримінального провадження було здійснено у спрощеному порядку, з застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 407 КК України також не оспорюється, тому відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційному перегляду і в цій частині вирок суду першої інстанції не підлягає.

Що стосується доводів апелянта стосовно того, що встановивши обставини, що пом`якшують покарання, а саме, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та не встановивши обставин, які обтяжують покарання, суд безпідставно не призначив обвинуваченому покарання з застосуванням ст. 69 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст.ст. 50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При цьому, положеннями ст.69 КК України встановлено, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Отже, підставами призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, визнані дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винуватого, та мають враховуватися в їх сукупності, а саме: а) наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винуватого.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, судом було враховано суспільну небезпечність та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, повністю визнав вину, на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває. До обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого було віднесено щире каяття, активне сприяння в розкритті злочину, обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

Зазначене стало підставою для висновку суду про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 5 ст. 407 КК України, з посиланням на те, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі та вважати таке покарання явно несправедливим внаслідок суворості, підстав не вбачає.

Крім того, колегія суддів зауважує, що Законом України № 2839-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці», який набрав чинності 27 січня 2023 року внесені зміни до ч. 1 ст. 69 КК, а саме перелік кримінальних правопорушень, за якими виключається можливість застосування положень ч. 1 ст. 69 КК, доповнено кримінальними правопорушеннями, передбаченими статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчиненими в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

З врахуванням того, що на час вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, вищезазначена норма Закону вже діяла, призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, є неможливим, а тому вимоги захисника щодо зазначеного є безпідставними та такими, що суперечать даній нормі закону.

Враховуючи вищевказане, всупереч доводів апелянта, колегія суддів, за результатом апеляційного розгляду, дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалено законне, обґрунтоване та умотивоване рішення, підстави для його зміни відсутні, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

Керуючись ст.ст.404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 07 січня 2025 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на цей вирок без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4