ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/1515/24 Провадження№ 1-кп/636/582/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого -адвоката ОСОБА_5 , представників потерпілої ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв кримінальне провадження № 0001897 від 23 грудня 2021 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайськ Луганської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, не працюючого, без місця реєстрації, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не маючого судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

ОСОБА_4 , вчинив кримінальне правопорушення за встановлених, в судовому засіданні, обставин.

Так, 23 грудня 2021 року приблизно 07 год 50 хв, ОСОБА_4 керував технічно справним автомобілем "Volkswagen Touareg", р.н. НОМЕР_1 , на якому рухався по автодорозі "Вовчанськ - Харків" зі сторони м. Вовчанськ Харківської області в напрямку м. Харків, зі швидкістю біля 100 км/год.

Під час руху по вказаній автодорозі, в районі 23 км + 450 на території Харківського району Харківської області, ОСОБА_4 діючи необережно, перед зміною напрямку руху повинен був переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та перед початком обгону повинен був переконатися що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не врахував дорожню обстановку, чим грубо порушив вимоги п.п. 10.1 та 14.2 Правил дорожнього руху України, де вказано:

-п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»,

-п. 14.2 (в) «Перед початком обгону водій повинен переконатися в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані;

та при виконанні маневру обгону автомобілю "ВАЗ-21213", р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався у попутному напрямку, допустив зіткнення з його задньою лівою частиною, після чого здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем "Ford Fusion", р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який рухався у зустрічному напрямку по своїй смузі руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №10-12/3497-С/21 від 08.06.2022 року ОСОБА_12 отримав масивну крововтрату внаслідок розриву аорти та серця у випадку тяжкої сукупної травми, що призвело до смерті останнього.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/264-А/22 від 30.09.2022 року потерпілий ОСОБА_9 отримав важку тупу сукупну травму, яка включає в себе: закриту травму грудної клітини у вигляді перелому 2, 3, 4, 5, 6, 7 ребер справа та перелому тіла грудини із забієм легень, що ускладнилися правобічним гідротораксом; закриту травму живота у вигляді розриву печінки із внутрішньочеревним крововиливом, що у подальшому ускладнилася біломою (абсцессом) правого піддіафрагмального простору; закритий перелом кісток тазу у вигляді багатофрагментарного перелому тіла правої клубової кістки та даху вертлюгової западини справа із підвивом правої стегнової кістки дозаду; закритий внутрішньосуглобовий перелом дистального метафізу променевої кістки правого передпліччя зі зміщенням; закритий перелом проксимальних метафізів 4 та 5 п?ясних кісток правої кисті із підвивихом; закритий багатофрагментарний внутрішньосуглобовий перелом проксимального метафізу та верхньої третини діафізу великогомілкової кістки, а також перелом верхньої третини діафізу малогомілкової кістки правої гомілки із зміщенням. За ступенем тяжкості важка тупа сукупна травма, яка включає в себе вищевказані ушкодження, належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно висновку судово-медичної експертизи №09/443-С/2022 від 14.10.2022 року потерпілий ОСОБА_13 отримав травму правого стегна у вигляді відкритого подвійного осколкового перелому діафізу стегнової кістки зі зміщенням з наявністю рваної рани у середній третині зовнішньої поверхні стегна; садна в лобній ділянці, що відноситься до тяжких тілесних пошкоджень, що небезпечні для життя.

Порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_4 виразилися в тому, що він, керуючи транспортним засобом, під час виконання маневру обгону, діючи необережно, перед зміною напрямку руху повинен був переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та перед початком обгону повинен був переконатися що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечні швидкість руху та прийоми керування, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем "ВАЗ-21213", р.н. НОМЕР_4 , який рухався попереду у попутному напрямку, після чого здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення з автомобілем "Ford Fusion", р.н. НОМЕР_5 , який рухався у зустрічному напрямку, що спричинило вищевказані наслідки.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю, не оспорював фактичні обставини справи та пояснив, що дійсно вчинив злочин, який йому інкриміновано. Надав свідчення щодо місця, часу, способу вчинення злочину, підтвердивши правильність, викладених в обвинувальному акті, обставин. В скоєному щиро каявся. Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_6 щодо відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, визнав частково, зазначивши при цьому, що станом на зараз добровільно надає матеріальну допомогу, як самій ОСОБА_6 - через її представників, так і потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_13 .

Представники потерпілої ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судовому засіданні фактичні обставини справи, встановлені досудовим розслідуванням, та кваліфікацію дій обвинуваченого не оспорювали, заявлений цивільний позов у сумі 5 000 000 гривень щодо відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи та витрат на правову допомогу в сумі 70 000 гривень підтримали в повному обсязі, проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не заперечували, положення та наслідки застосування якої їм роз`яснені і зрозумілі, добровільність своєї позиції засвідчили.

Представник потерпілого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні фактичні обставини справи, встановлені досудовим розслідуванням, та кваліфікацію дій обвинуваченого не оспорював, цивільний позов не заявляв, проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не заперечував, положення та наслідки застосування якої йому роз`яснені і зрозумілі, добровільність своєї позиції засвідчив.

Потерпілий ОСОБА_13 в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. При цьому, фактичні обставини справи, встановлені досудовим розслідуванням, та кваліфікацію дій обвинуваченого не оспорював, цивільний позов не заявляв, проти розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України не заперечував, положення та наслідки застосування якої йому роз`яснені і зрозумілі, добровільність своєї позиції засвідчив письмово.

За таких обставин справи, згідно положень ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечували обвинувачений та інші учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому судом встановлено, що зазначені особи правильно розуміють зміст цих обставин, добровільність їх позицій не викликає сумнівів. Судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява №25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України, доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення злочину, доведена в повному обсязі і підтверджується доказами, які наявні в матеріалах кримінального провадження, і обвинуваченим не оспорюються.

Суд вважає доведеною винуватість ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_12 та заподіяли тяжкі тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_13 . Його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

За таких обставин справи, враховуючи, що ОСОБА_4 є осудним, суд вважає, що він підлягає покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення.

При вирішенні питання про вид та міру покарання винному ОСОБА_4 суд враховує його щире каяття, яке виразилось у повному визнанні своєї вини, правдивій розповіді про обставини скоєного злочину, критичній оцінці своєї протиправної поведінки, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, яке полягало в тому, що обвинувачений надавав органам досудового розслідування всіляку допомогу у встановленні невідомих їм обставин справи та добровільне відшкодування завданого збитку, що полягало у частковому відшкодуванні потерпілим моральної шкоди, заподіяної злочином і визнає ці обставини, відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України такими, що пом`якшують його покарання. Обставин, що обтяжують покарання винного, передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-нарколога та у лікаря-психіатра не перебуває.

Окрім того суд зазначає, що згідно з правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 17 вересня 2020 року (справа № 739/1140/18), судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до покарання і за визначених законом умов тягне настання для такої особи відповідних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних проваджень у разі вчинення такою особою нового злочину. Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли саме виникає судимість (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості або її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язане зі спливом термінів, передбачених ст. 89 КК України, протягом яких особа повинна дотриматись визначених законом вимог та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашено або знято, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків попередньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі й при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, віднесеного законодавством до тяжкого злочину, вчиненого з необережності, характер допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху, особу винного, який має постійне місце проживання, ту обставину, що обвинувачений є вільним від хворобливих звичок, які становлять небезпеку для оточення, його похилий вік, що свідчить на користь здатності переоцінити зміст своєї згубної поведінки та повернутися до справжніх духовних і соціальних цінностей та в цілому вказує на достатньо високий рівень соціалізації ОСОБА_4 та обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, його ставлення до скоєного кримінального правопорушення та вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, судом також враховано і позитивну посткримінальну поведінку обвинуваченого, а саме, усвідомлення протиправності своєї злочинної поведінки та намір в подальшому суворо дотримуватись закону, що на думку суду, також істотно знижує ступінь тяжкості, вчиненого ним злочину.

За таких обставин справи суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної частини статті з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Враховуючи наявність декількох пом`якшуючих обставини, даних про особу винного, а також те, що згідно зі ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність, суд вважає за можливе виправлення ОСОБА_4 без реального відбування покарання і застосовує ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку та покладенням на нього на цей строк обов`язків, передбачених ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

На переконання суду, призначення обвинуваченому такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Щодо позовних вимог потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи та витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

При вирішенні цивільного позову, суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 р.) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви, - з іншого.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних потерпілій моральних страждань, стан її здоров`я.

Оцінюючи вимоги потерпілої про стягнення моральної шкоди, яка оцінена нею в загальній сумі 5 000 000 гривень, суд виходить з характеру і обсягу фізичних страждань потерпілої, що виникли в результаті протиправних дій обвинуваченого, моральної шкоди у вигляді змін нормального ритму життя, морально-психологічного хвилювання у зв`язку з втратою чоловіка, принципів виваженості та справедливості, враховує те, що потерпілій в результаті протиправних дій ОСОБА_4 безумовно завдано суттєвих моральних страждань.

У постанові Великої Палати ВС від 15 грудня 2020 року № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства (постанова ВП ВС від 1 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці ЄСПЛ (рішення від 22 лютого 2005 року у справі «Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. В деяких випадках в законодавстві визначено мінімальний розмір моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Таким чином, суд визнає доведеними ті обставини, що потерпіла зазнала душевних страждань у зв`язку зі смертю чоловіка батька її дітей.

За викладених вище обставин, приймаючи до уваги вимоги законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачці ОСОБА_6 з вини ОСОБА_4 була заподіяна моральна шкода, а наведені обставини свідчать про те, що внаслідок зазначених вище подій, що є предметом даного судового розгляду, суттєво та назавжди порушений нормальний життєвий ритм її життя. Неправомірні дії обвинуваченого погіршили соціальне благополуччя потерпілої та вимагають від неї додаткових зусиль для нормалізації свого життя.

Отже, беручи до уваги конкретні обставини провадження, наслідки, що наступили, характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань, яких зазнала потерпіла, їх тривалість, та зважаючи на обставини, за яких було заподіяно моральну шкоду, ґрунтуючись на принципах розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з чим з обвинуваченого ОСОБА_4 слід стягнути на користь потерпілої ОСОБА_6 1 000 000,00 грн. моральної шкоди.

Визначаючи саме такий розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що життя людини є найвищою соціальною цінністю, а тому на підставі ст. 1167 ЦК України така шкода підлягає відшкодуванню і з урахуванням наведених норм права та встановлених судом обставин справи. Ця сума, враховуючи особу обвинуваченого і характер його дій, на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною.

Щодо вимог потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_4 в частині стягнення судових витрат на правничу допомогу в сумі 70 000 гривень, то суд вважає ці вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Стаття 124 КПК України передбачає, що в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до ст. 120 та ст. 122 КПК України до процесуальних витрат законодавцем віднесені витрати на правову допомогу та витрати на залучення експертів.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на професійну правничу допомогу, що підлягає розподілу між сторонами за результатом розгляду справи, визначається відповідно до умов договору про надання правничої допомоги та встановлюється на підставі наступних доказів: детального опису робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках надання правничої допомоги по певній справі; доказів вартості робіт (послуг) адвоката, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною; детального опису витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги витрат адвоката; доказів здійснення витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Згідно з висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

З вказаного суд констатує, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони, що узгоджується з постановою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.10.2022 (справа № 753/10228/20).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставіст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited проти України").

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо), що узгоджується правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, №810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі №826/1216/16.

На переконання суду, чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, до яких належать, зокрема, і витрати на правову допомогу, що у відповідності до ст. 91 КПК України, є предметом доказування у кримінальному провадженні.

Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затверджене Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні», затверджене Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

Законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом гонорару, а також не встановлено форму такого документа, який може бути складений у довільній формі.

На підтвердження заявлених вимог, суду надано акт виконаних робіт (наданих послуг) від 27 червня 2025 року, відповідно до якого на виконання договору про надання правової допомоги від 18 січня 2022 року адвокатом ОСОБА_7 надано та фактично виконано адвокатські послуги із завданням-дорученням клієнта ОСОБА_6 на суму 70 000 гривень. Вказану суму коштів клієнту необхідно сплатити до 31 грудня 2025 року.

Судом встановлено і як слідує з матеріалів кримінального провадження, предмет спору в цій справі не є складним і характер позовних вимог є розповсюдженим при пред`явленні цивільного позову в рамках кримінального провадження, а отже відсутня потреба у вивченні великого обсягу фактичних даних і процесуальних документів, які містяться у ній і не є складними та не можуть займати значних витрат часу на їх виготовлення і побудову правової позиції професіоналом в галузі права.

Витрати на професійну правничу допомогу, у заявленому потерпілою ОСОБА_6 позові, у розмірі 70 000 гривень не відповідає критеріям обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, є неспівмірним з огляду на розумну необхідність витрат для цієї справи, зважаючи на складність справи (стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням), обсяг наданих адвокатських послуг з урахуванням часу здійснення представництва на досудовому розслідуванні, так і кількість судових засідань (10 разів).

Таким чином, проаналізувавши послуги надані адвокатом та їх вартість, заперечення обвинуваченого ОСОБА_4 щодо заявленого потерпілою ОСОБА_6 розміру витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про те, що відшкодування понесених судових витрат у розмірі, обумовленого сторонами угодою 70 000 гривень, є завищеним та неспівмірними з витраченим часом та обсягом виконаних робіт.

Визначаючи сукупний розмір зазначених витрат на правову допомогу, який підлягає відшкодуванню, застосовуючи наведений правовий висновок щодо реальності (дійсності та необхідності) витрат на правову допомогу, суд вважає, що витрати на правову допомогу, понесені потерпілою ОСОБА_6 підлягають відшкодуванню обвинуваченим ОСОБА_4 у розмірі 12 000 гривень.

На переконання суду, саме в такому розмірі витрати відповідають критерію обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, відповідають обсягу вчинених процесуальних дій, обсягу виконаних адвокатом робіт, відповідають критерію розумності їхнього розміру (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виходячи з обставин справи.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі ч. 2 ст. 124 КПК України, процесуальні витрати, пов`язані з пов`язані з проведенням комплексної судової експертизи № СЕ-19/121-22/3231 від 05 липня 2022 року у розмірі 3 775 грн 60 коп., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-22/12005-ІТ від 11 листопада 2022 року у розмірі 943 грн 90 коп., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-24/3115-ІТ від 12 лютого 2024 року у розмірі 3 786 грн 40 коп, експертного дослідження № 766 від 31 січня 2024 року у розмірі 13 252 грн 40 коп, - підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь держави.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року на транспортний засіб автомобіль «ВАЗ-21213», р.н. НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_11 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 - шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження підлягає скасуванню.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року на транспортний засіб автомобіль «Ford Fusion», р.н. НОМЕР_3 , власницею якого є ОСОБА_14 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 - шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження підлягає скасуванню.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року на транспортний засіб автомобіль «Volkswagen Toureg», р.н. НОМЕР_1 , власницею якого є ОСОБА_15 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 - шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження підлягає скасуванню.

До набрання цим вироком законної сили, на підставі ч. 4 ст. 176, ст. ст. 177, 181 КПК України, за клопотанням прокурора, запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, суд залишає без змін.

Керуючись ст. 368, 369, 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Згідно з ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення 5 000 000 (п`яти мільйонів) грн 00 коп. моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи та витрат на правову допомогу в сумі 70 000 (сімдесят тисяч) грн 00 коп, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 , моральну шкоду, завдану смертю фізичної особи, в сумі 1 000 000 (один мільйон) грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 (десять тисяч) гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

Речові докази у кримінальному провадженні:

- автомобіль «ВАЗ-21213», р.н. НОМЕР_4 повернути законному власнику - ОСОБА_11 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ;

- автомобіль «Ford Fusion», р.н. НОМЕР_3 , повернути законній власниці ОСОБА_14 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ;

-автомобіль «Volkswagen Toureg», р.н. НОМЕР_1 , повернути законній власниці - ОСОБА_15 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_4 процесуальні витрати, з проведенням комплексної судової експертизи № СЕ-19/121-22/3231 від 05 липня 2022 року у розмірі 3 775 грн 60 коп., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-22/12005-ІТ від 11 листопада 2022 року у розмірі 943 грн 90 коп., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/121-24/3115-ІТ від 12 лютого 2024 року у розмірі 3 786 грн 40 коп, та експертного дослідження № 766 від 31 січня 2024 року у розмірі 13 252 грн 40 коп, - всього на загальну суму 21 758 грн 30 коп, на користь держави.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року на транспортний засіб автомобіль «ВАЗ-21213», р.н. НОМЕР_4 , власником якого є ОСОБА_11 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 - шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження скасувати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року на транспортний засіб автомобіль «Ford Fusion», р.н. НОМЕР_3 , власницею якого є ОСОБА_14 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 - шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження сксувати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 28 грудня 2021 року на транспортний засіб автомобіль «Volkswagen Toureg», р.н. НОМЕР_1 , власницею якого є ОСОБА_15 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 - шляхом заборони його користування, розпорядження та відчуження скасувати.

До набрання цим вироком законної сили, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 31 січня 2024 року та неодноразово продовжений ухвалами Чугуївського міського суду Харківської області, останній раз від 18 червня 2025 року - залишити без змін.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1