Дата документу 06.05.2025 Справа № 331/868/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/586/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/868/24Суддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ст.126-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30 січня 2025 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він, маючи прямий умисел, направлений на вчинення систематичного домашнього насильства, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, цілеспрямовано, в порушення вимог ст.28 Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» в період часу з 29 липня 2023 року по 05 січня 2024 року систематично вчиняв фізичне та психологічне насильство щодо особи, з якою ОСОБА_9 перебуває у сімейних відносинах, тобто своєї матері ОСОБА_10 , з якою він спільно проживає за адресою: АДРЕСА_1 , має спільний побут та знаходиться на її забезпеченні. Вказане призвело до втрати ОСОБА_10 повноцінного сну та відпочинку, негативних переживань, емоційної напруженості та невпевненості, розладу здоров`я, що викликало у потерпілої побоювання за свою безпеку, нездатність захистити себе, позбавлення ресурсів, необхідних для належного добробуту, та загального погіршення якості життя потерпілої.

Так, 29.07.2023 року близько о 15 годині ОСОБА_9 , знаходячись за місцем свого мешкання вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_10 , а саме: висловлював на адресу останньої словесні образи, кричав, бив посуд, а також фізичне насильство, яке виразилось в поштовхах потерпілої, що завдало фізичного болю та шкоди психічному здоров`ю останньої. За даним фактом щодо ОСОБА_9 складено протокол про адміністративне правопорушення від 29.07.2023 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП та терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 29.07.2023 року строком на 3 доби. Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20 вересня 2023 року ОСОБА_9 оголошене усне зауваження.

Він же, 25 вересня 2023 року близько 13 години, знаходячись за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_10 , яке виразилось у словесних образах, погрозах на адресу потерпілої, внаслідок чого завдано шкоди її психічному здоров`ю. За даним фактом щодо ОСОБА_9 складено протокол про адміністративне правопорушення від 25.09.2023 за ч.1 ст.173-2 КУпАП та терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 25.09.2023 року строком на 10 діб. Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 20.10.2023 року його визнано винуватим у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Надалі, 04 жовтня 2023 року близько 15 години 20 хвилин ОСОБА_9 , незважаючи на наявність термінового заборонного припису від 25.09.2023 року, відповідно до якого він зобов`язаний залишити місце проживання постраждалої особи, із забороною входити та перебувати в місці проживання постраждалої особи та в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, скоїв домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_10 , а саме з`явився за місцем мешкання потерпілої, за адресою: АДРЕСА_1 та висловлювався на її адресу нецензурними словами, погрожував потерпілій, що завдало шкоди її психічному здоров`ю. За вказаним фактом щодо ОСОБА_9 складено протокол про адміністративне правопорушення від 04.10.2023 року за ч.1 ст.173-2 КУпАП та постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 09.11.2023 року його визнано винуватим у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Також, 12 грудня 2023 року близько 15 години 55 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_10 , яке виразилось у висловлюванні словесних образ та нецензурної лайки у бік останньої, погрозах фізичною розправою, що завдало шкоди її психічному здоров`ю. За вказаним фактом щодо ОСОБА_9 складено протокол про адміністративне правопорушення від 13.12.2023 року за ч.2 ст.173-2 КУпАП та терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 13.12.2023 року строком на 5 діб. Постановою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 15.12.2023 року його визнано винуватим у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення та накладено стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн.

Згодом, 03 січня 2024 року близько 21 години 30 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись за місцем свого мешкання, в порушення вимог ст.28 Конституції України та Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», діючи умисно та з мотивів явної неповаги до існуючих норм співжиття, на ґрунті неприязних відносин, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_10 , яке виразилось у висловлюванні словесних образ та нецензурної лайки у бік останньої, що завдало шкоди її психічному здоров`ю.

Також 05 січня 2024 року близько 09 години 55 хвилин ОСОБА_9 , знаходячись за місцем свого мешкання, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї матері ОСОБА_10 , яке виразилось у висловлюванні словесних образ та нецензурної лайки у бік останньої, погрозах фізичною розправою, а саме нанести удар молотком по голові, умисному пошкодженні на її очах предметів побуту, що знаходились в приміщенні квартири, що загалом викликало у потерпілої побоювання за свою безпеку, спричинило емоційну напруженість та невпевненість, нездатність захистити себе, завдало шкоди її психічному здоров`ю та погіршило якість її життя, зокрема втрата повноцінного сну, відпочинку та негативні переживання.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ст.126-1 КК, як домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо матері, що призвело до фізичних, психологічних страждань, погіршення якості життя потерпілої особи. Йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням обмежувальних заходів, передбачених п.4 ч.1 ст.91-1 КК, строком на 2 місяці.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок скасувати та призначити йому покарання у виді громадських робіт, або покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі. Свої вимоги мотивував тим, що потерпіла та сторона захисту просили призначити йому покарання у виді громадських робіт, проте суд необґрунтовано призначив йому покарання у виді обмеження волі. При цьому суд безпідставно врахував ту обставину, що він неодноразово ухилявся від явки до суду, адже він вже чотири місяці утримується під вартою. Докази того, що він вчиняв фізичне насильство, відсутні.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просила апеляційну скаргу залишити без задоволення через безпідставність наведених в ній доводів, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Обвинувачений ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про здійснення апеляційного розгляду за його участю не направляв. А тому з огляду на те, що участь обвинуваченого в апеляційному розгляді не є обов`язковою, колегія суддів здійснила розгляд апеляційної скарги за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; представника потерпілої і прокурора, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні передбаченого ст.126-1 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений фактично не заперечував своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, але вважав, що докази застосування ним по відношенню до потерпілої фізичного насильства відсутні.

Проте колегія суддів критично ставиться до таких заперечень обвинуваченого. Адже факт застосування до потерпілої з боку обвинуваченого фізичного насильства підтверджується як показами самої потерпілої, наданими нею під час судового розгляду, так і письмовими доказами, які були надані стороною обвинувачення. Відтак суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення обвинуваченим ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ст.126-1 КК.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого, про суворість призначеного йому покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді обмеження волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до нетяжких злочинів. Водночас жодних обставин, які б обтяжували чи пом`якшували покарання, у цьому кримінальному провадженні встановлено не було.

При цьому судом також обґрунтовано прийнято до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який має постійне місце проживання, раніше неодноразово судимий, офіційно не працевлаштований.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано зважив і на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_9 під час перебування на розгляді суду обвинувального акта щодо нього за ст.126-1 КК, продовжував вчиняти щодо своєї матері ОСОБА_10 домашнє насильство, за що неодноразово був притягнутий до адміністративної відповідальності, що підтверджується дослідженими судом постановами.

Такі обставини, у поєднанні з іншими обставинами, що за законом мають значення, навіть стали підставою для застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою вже під час судового розгляду.

Зазначене безумовно свідчить про те, що призначення обвинуваченому покарання, яке не пов`язане із фактичною ізоляцією обвинуваченого від потерпілої, не досягне своєї мети, визначеної у ст.50 КК, про що слушно зазначив суд у своєму вироку.

Що стосується доводів обвинуваченого у скарзі про те, що суд безпідставно призначив йому покарання у виді обмеження волі, хоча потерпіла і сторона захисту просили призначити йому покарання у виді громадських робіт, то суд першої інстанції зважив на думку потерпілої з цього приводу. Між тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, з огляду на характер та об`єм протиправних дій обвинуваченого, його поведінку під час судового розгляду, правильно визначився з тим, що покарання у виді громадських робіт не буде достатнім для виправлення обвинуваченого.

Більш того, колегія суддів зазначає, що позиція потерпілої особи стосовно призначення покарання не є обов`язковою для суду, вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65 67 КК, і не має над ними пріоритету.

На переконання колегії суддів, призначення обвинуваченому покарання у виді громадських робіт, яке передбачене санкцією ст.126-1 КК, не зможе достатньою мірою внести необхідні корективи у соціально-психологічні характеристики обвинуваченого, нейтралізувати негативні криміногенні настанови та виховати у обвинуваченого законослухняність та повагу до положень закону, тобто досягти такої мети покарання як виправлення.

Доводи обвинуваченого про те, що суд безпідставно послався на його неодноразові неявки до суду, оскільки він вже чотири місяці утримується під вартою, не є прийнятними, оскільки неявки обвинуваченого до судового засідання без поважних причин мали місце до обрання щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Колегія суддів також повністю погоджується із рішенням суду про відсутність у даній справі підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Адже застосування закріплених у ст.75 КК правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства. Між тим, встановлені у даній справі обставини, у поєднанні з даними про особу обвинуваченого, свідчать про відсутність у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, а відтак і про неможливість його виправлення без відбування покарання.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав, які вказували б на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі обвинуваченого через суворість, та погоджується з визначеним видом і розміром призначеного покарання, оскільки врахуванню підлягали всі наявні у кримінальному провадженні обставини, а також факт неможливості виправлення та перевиховання обвинуваченого без відбування покарання.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 30 січня 2025 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4