Номер провадження:1-кс/521/585/25
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 серпня 2025 року м. Одеса
Слідчий суддя Хаджибейського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Одеса скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяв про кримінальне правопорушення,
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13.01.2025 року до Хаджибейського (Малиновського) районного суду міста Одеси направлено матеріали скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Київської окружної прокуратури м.Одеси, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Слідчими суддями Хаджибейського районного суду міста Одеси ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 були заявлені самовідводи від розгляду зазначеної скарги, які відповідними ухвалами були задоволені.
16.04.2025 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого визначення слідчого судді слідчим суддею було обрано ОСОБА_1 .
Ухвалою судді Хаджибейського районного суду м.Одеси від 28.04.2025 року у задоволенні заяви слідчого судді ОСОБА_1 про самовідвід від розгляду зазначеної скарги було відмовлено.
Зі змісту скарги вбачається, що ОСОБА_3 06.12.2024 року звернувся до Київської окружної прокуратури м.Одеси із заявою про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4 ст.28, ч.2 ст.111, ч.2 ст.111-2, ч.2 ст.114-1, ч.2 ст.364, ч.3 ст.365, ч.2 ст.366, ч.2 ст.367, ч.3 ст.368-2, ч.1 ст.368-5, ч.3 ст.371, ч.2 ст.372 та ч.2 ст.374 КК України, особою ОСОБА_8 , який є суддею Київського районного суду м.Одеси, особами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які є суддями Одеського апеляційного суду та особами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які є прокурорами Одеської обласної прокуратури. Однак викладені у заяві відомості до ЄРДР внесені не були.
У своїй скарзі заявник просить зобов`язати прокурора Київської окружної прокуратури м.Одеси або уповноважену посадову особу внести до ЄРДР відомості, викладені в його заяві від 06.12.2024 року про вчинення кримінальних правопорушень особою ОСОБА_8 , який є суддею Київського районного суду м.Одеси, особами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , які є суддями Одеського апеляційного суду та особами ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які є прокурорами Одеської обласної прокуратури, які полягають у подачі прокурорами клопотань про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 , постановленні суддею Київського районного суду м.Одеси ОСОБА_8 ухвал про задоволення зазначених клопотань прокурорів та постановленні суддями Одеського апеляційного суду ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ухвал про залишення ухвал без змін. На думку скаржника ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , обіймаючи посади прокурорів та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , обіймаючи посади суддів, умисно вчинили злочини, пов`язані з перешкоджанням законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань в особливий період, шляхом незаконного сприяння громадянам України переховуватись від мобілізації в ДУ «ОСІ» всупереч встановленому законодавством порядку перебування в ДУ «ОСІ», чим вчинили кримінальні правопорушення, зазначені у його заяві.
Ухвалою слідчого судді від 29.04.2025 року відкрито провадження за скаргою ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви про кримінальне правопорушення та призначено судове засідання на 07.05.2025 року о 15:30 годин.
В судовому засіданні, яке відбулося 07.05.2025 року, скаржнк ОСОБА_3 будь-яких заяв стосовно залишення своє скарги без розгляду або відмови від неї суду не надавав та заявив відвід слідчому судді ОСОБА_1 , який було розглянуто іншим суддею. Відповідно до ухвали судді Хаджибейського районного суду м.Одеси від 04.08.2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід слідчого судді відмовлено.
Скаржник ОСОБА_3 в судове засідання 06.08.2025 року не прибув, судом вживались заходи щодо забезпечення участі скаржника, який тримається під вартою у ДУ "Одеський слідчий ізолятор" в розгляді зазначеної скарги, відповідно до повідомлення ДУ "Одеський слідчий ізолятор"скаржник ОСОБА_3 вибув до іншого суду.
Таким чином, на думку слідчого судді подальше відкладення розгляду скарги, яка первісно надійшла до суду 20.12.2024 року та 04.02.2025 року до Хаджибейського районного суду м.Одеси не слугуватиме виконанню положень ст.28 КПК України щодо розумності строку розгляду скарг, який відповідно до вимог ч.2 ст.306 КПК України має бути здійснений не пізніше сімдесяти двох годин з моменту надходження відповідної скарги.
Прокурор Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_18 в судове засідання не прибув, надав суду заяву, відповідно до якої просив залишити скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Дослідивши матеріали скарг, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Положеннями частини 1 ст.24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений частиною 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п.1 ч.1 ст.303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, а також рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.
Системний аналіз положень ст.ст.214, 303 КПК України свідчить про те, що предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні та вказана заява чи повідомлення повинна містити достатні дані про наявність ознак кримінально-караного діяння, а не будь-які інші.
На такий обов`язок слідчого, прокурора вказують вимоги частин 3, 4 і 5 ст. 214 КПК, згідно з якими до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про кримінальне правопорушення, вимагається короткий виклад обставин, які свідчать про вчинення саме кримінального правопорушення, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність, тобто КК.
Положення ст. 214 КПК перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Із цими приписами Кримінального процесуального закону кореспондуються викладені у п.2 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020 норми, згідно з якими відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Наведене дає підстави для висновку про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
За приписом ч.1 ст.11 КК України кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.
Отже, вирішальним чинником для внесення до ЄРДР відомостей за заявою є саме наявність у цій заяві обставин, що свідчать про кримінальне правопорушення, а не вказана автором назва поданого документу.
Отже ініціювати процедуру кримінального переслідування та застосувати державний механізм для здійснення досудового розслідування доцільно лише у випадку, коли наявні підстави вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення. Безпідставне відкриття кримінального провадження є недопустимим і може порушувати права конкретних осіб, відносно яких таке провадження ініційоване, та є неефективним з точки зору використання державних ресурсів.
Розгляд скарги на бездіяльність, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, обумовлює необхідність дослідження слідчим суддею самого повідомлення (заяви) про вчинення кримінального правопорушення на предмет того, чи може воно бути підставою для порушення кримінального провадження.
Слідчий суддя в даному випадку не може виконувати абсолютно формальну функцію судового примусу уповноважених осіб.
Зі змісту заяви ОСОБА_3 до органів прокуратури вбачається, що він не згодний з процесуальними діями та рішеннями прокурорів у кримінальному провадженні, у якому скаржник є обвинуваченим, у виді подання до суду клопотань про застосування до скаржника запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зазначені дії прокурорів скаржник оцінює, як вчинення злочину. Але з такою думкою скаржника погодитися не можна, оскільки його заява про кримінальне правопорушення не містить тих відомостей, які вказують на можливе вчинення злочину прокурорами, які виконують свої обов`язки відповідно до вимог КПК України у кримінальному провадженні як сторони обвинувачення.
В частині вимог скарги про внесення відомостей до ЄРДР щодо скоєння кримінальних правопорушень суддями, суд зазначає наступне.
Вимогами ст.126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Відповідно до п.4.2 рішення Конституційного суду України №6-рп/2001 від 23.05.2001 р. за справою №1-17/2001, процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ у першій інстанції, в касаційному і наглядовому порядку та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені.
У пункті 22 Декларації щодо принципів незалежності судової влади, прийнятої Конференцією голів верховних судів країн Центральної та Східної Європи 14 жовтня 2015 року, вказано, що жоден суддя не повинен притягатися до дисциплінарної відповідальності чи звільнятися за винесені ним судові рішення, окрім як у разі грубої недбалості чи навмисного порушення закону. Крім того п.28 Декларації передбачено, що без порушення будь-яких дисциплінарних процедур або права судді на оскарження чи отримання компенсації від держави відповідно до національного законодавства судді повинні користуватися особистим імунітетом від цивільних позовів, а також імунітетом від відшкодування збитків на основі тверджень про їх неправомірні дії чи бездіяльність при виконанні суддівських функцій. Жоден суддя не повинен мати імунітет стосовно звичайних злочинних дій. Жоден суддя не повинен притягатися до кримінальної відповідальності за злочинні дії без позбавлення імунітету чи відмови від нього. Втім, оскільки жоден суддя не може бути вищим від закону, щоразу, коли суддя виявляється причетним до злочинних дій, він повинен відмовитися від імунітету.
При цьому Декларацією щодо принципів незалежності судової влади зазначено, що для незалежності судової влади треба, щоб: судові органи вирішували передані їм справи на основі неупередженої оцінки фактів та свого розуміння права без неналежного безпосереднього чи опосередкованого впливу будь-якого походження; незалежність мала і судова влада як інститут, і кожен окремий суддя стосовно справи, призначеної для розгляду цим суддею; і жоден суддя не міг приймати рішення у справі через страх, очікування користі будь-якого походження або через будь-який неналежний вплив.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).
Згідно висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного суду України від 01.07.2013 року щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане із здійсненням ними судочинства, при розгляді заяв і звернень щодо суддів про вчинення кримінального правопорушення, органам ВС МВС України та прокуратури при вирішенні питання про наявність в діях суддів ознак складу злочину згідно з Інструкцією № 1050 (станом на 2013 рік) і внесення їх до Єдиного реєстру досудових розслідувань слід брати до уваги і роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 р. "Про незалежність судової влади": відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України (станом на 2007 рік, на цей час ст.129-1 Конституції України) судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Крім того у зазначеній постанові у п.11 зазначено, що втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
У Висновку №3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки.
Незалежність судової влади, її рівність із законодавчою та виконавчою владою є невід`ємними ознаками правової держави, в якій кожен має право на судовий захист своїх прав і свобод. Незалежність судів встановлена в Україні як конституційний принцип організації та функціонування судів з метою забезпечення права осіб на такий захист. Недоторканність суддів не є особистим привілеєм, а як один з елементів статусу суддів має публічно-правове призначення забезпечити здійснення правосуддя незалежним, неупередженим і справедливим судом.
Таким чином, реалізація зазначених правових гарантій здійснення правосуддя є необхідною передумовою належного виконання судом своїх конституційних функцій із забезпечення дії принципу верховенства права, захисту прав і свобод людини та громадянина, утвердження і забезпечення яких є головним обов`язком держави (статті 3, 8, 55 Конституції України).
У пункті 25 Київських рекомендацій ОБСЄ щодо незалежності судової системи в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та у Середній Азії (від 23-25 червня 2010 року) зазначено, що процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, окрім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності в юридичному тлумаченні між судами; наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Системний аналіз вищезазначених положень та закону дає підстави вважати, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення щодо діяльності судді, а лише ті з них, які містять достатні відомості про вчинення ним кримінального правопорушення.
Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про вчинення злочину є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину. Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних не має, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.
Враховуючи наведені вимоги національного та міжнародного законодавства щодо незалежності судової влади та те, що судова влада надзвичайно цінний інститут у кожному суспільстві, незалежність судочинства є невід`ємною складовою права на справедливий судовий процес, держава гарантує захист незалежності судової влади відповідно до найвищого законодавчого акту - Конституції України та виходячи зі змісту ст. ст.2, 214 КПК України, слідчий суддя приходить до висновку щодо відсутності підстав для задоволення скарги в цій частині, оскільки незгода скаржника із прийнятим суддею (судом) рішенням не може бути лише за формальними підставами приводом порушення гарантії незалежності і недоторканності суддів.
Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку в Узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» від 12.01.2017 за № 9-49/0/4-17 з приводу того, що КПК передбачає внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань інформації на підставі заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення, а не будь-яких заяв, які надходять до органів досудового розслідування при здійсненні ними своїх повноважень.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.
Слідчим суддею встановлено, що підставою для подачі заяви про вчинення кримінальних правопорушень суддею Київського районного суду м.Одеси ОСОБА_8 , суддями Одеського апеляційного суду ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та прокурорами Одеської обласної прокуратури ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , фактично є незгода ОСОБА_3 з процесуальними діями та рішеннями прокурорів у кримінальному провадженні, а саме подання ними до суду клопотань про продовження дії запобіжного заходу у вигляді троимання під вартою стосовно скаржника ОСОБА_3 як обвинуваченого уіншому кримінеальному провадженні та з судовими рішеннями зазначених суддів, якими скаржнику ОСОБА_3 було продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та залишені відповідні ухвали суду без змін суддями Одеського апеляційного суду. Таким чином скаржник не згодний із процесуальними діями прокуроров та рішеннями суддів, які приймалися за наслідками розгляду процесуальних клопотань прокурорів про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається. Крім того, слідчий суддя іншого суду не наділений повноваженнями перевіряти законність чи надавати оцінку діям іншого судді під час здійснення ним правосуддя, зокрема вирішення питання про незаконність судового рішення, яке не було скасовано в апеляційному та касаційному порядку, або будь-яким іншим чином ставити під сумнів законність ухваленого ним рішення, а безпідставне ініціювання кримінального провадження відносно судді (суддів) є посяганням на незалежність судової влади.
Відповідно до ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається, зміст конкретних судових рішень контролюється за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством, у зв`язку з чим законність процесуальних актів та дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.
Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання про притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів».
Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що відсутні правові підстави визнання бездіяльності уповноважених осіб Київської окружної прокуратури м.Одеси щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_3 .
Керуючись статтями 214, 303- 307, 309 КПК України, слідчий суддя-
П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяв про кримінальне правопорушення - відмовити.
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Слідчий суддя ОСОБА_1