Справа № 473/3382/25
Номер провадження 1-кс/473/753/2025
У Х В А Л А

іменем України

"03" липня 2025 р. місто Вознесенськ

Слідчий суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , представник АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції), дізнавач Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська скаргу представника АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 про скасування постанови дізнавача СД Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 від 08.03.2025 року про закриття провадження ЄРДР № 0000038 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України,

В С Т А Н О В И В:

30 червня 2025 року до суду надійшла скарга представника АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 про скасування постанови дізнавача СД Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 від 08.03.2025 року про закриття провадження ЄРДР № 0000038.

В скарзі зазначено, що 25 лютого 2025 року в справі №473/949/25 була винесена ухвала про задоволення скарги АТ КБ «ПриватБанк» та Вознесенським РУП ГУНП 26 лютого 2025 року були внесені відомості до ЄРДР №0000038 за ч.1 ст.190 КК України.

24 червня 2025 року представником АТ КБ «ПриватБанком» від сектору дізнання Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області було отримано постанову про закриття кримінального провадження №0000038 в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст190 КК України, тобто дізнання у даному кримінальному провадженні тривало 10 календарних днів.

Представник в скарзі зазначає, що мотивуючи прийняття рішення, дізнавач вказала, що в діях ОСОБА_5 відсутні суспільно-небезпечні наслідки, передбачені суб`єктивною стороною вчиненого кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України, а саме зазначено, що він не мав прямого умислу та те що між Банком та ОСОБА_5 виникли цивільно-правові відносини, які треба вирішувати в судовому порядку.

Представник скаржника вказав, що однак в рамках кримінального провадження ОСОБА_5 надав пояснення, що користувався кредитною карткою до смерті матері ОСОБА_6 та після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжив користуватися в зв`язку з важким фінансовим становищем, що на думку представника банку, свідчить про те, що винна особа мала корисний мотив на заволодіння грошовими коштами банку шляхом зняття їх в банкоматній мережі та оплаті товарів в магазинах.

На думку скаржника між банком та ОСОБА_5 жодних цивільних відносин не виникало та не може виникнути в зв`язку з тим, що кредитний договір був укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті маючи кредитну заборгованість в розмірі 13596,57 грн. (загальний борг 17479,07 грн). При зверненні до правоохоронних органів банк вказав, що йому завдано матеріальна шкода 3961,9 грн., сума яка виникла після смерті ОСОБА_6 , тобто кредитними коштами заволоділа невстановлена особа, в діях якої вбачаються ознаки кримінального правопорушення передбачені ч.1 ст.185 КК України, а пояснення ОСОБА_5 підтверджують даний факт та свідчать про те, що він знав, усвідомлював, що кошти, які знаходяться на кредитній карті його померлої матері, належать АТ КБ «ПриватБанку», бажав та заволодів ними.

Тому представник банку у скарзі зазначив, що постанову про закриття кримінального провадження №0000038 від 08.03.2025 року вважає такою, що винесена передчасно, не мотивована матеріалами провадження та підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» скаргу підтримав та вказав, що під час дізнання скарг та клопотань про зміну кваліфікації правопорушення він не подавав.

Дізнавач просила відмовити в задоволенні скарги, оскільки за результатами проведеної нею оцінки доказів не встановлено складу правопорушення, що передбачений ч.1 ст.190 КК України. Також звернула увагу, що ОСОБА_5 не лише знімав гроші з картки, а й поповнював її та за її підрахунками сума збитку за мінусом внесених останнім коштів становить 2756,86 грн.

Слідчим суддею встановлено, що в постанові дізнавача про закриття провадження №0000038 за ч.1 ст.190 КК України через відсутність складу правопорушення зазначено, що опитаний представник АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 повідомив, що 27.11.2019 року АТ КБ «ПриватБанком» укладений договір на відкриття та обслуговування кредитної картки з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із встановленим кредитним лімітом, який неодноразово збільшувався. У 2022 році в ході моніторингу грошових (кредитних) коштів, які належать АТ КБ «ПриватБанк», а саме у клієнта ОСОБА_6 було виявлено, що з 07.08.2020 року по кредитній картці вказаного клієнта було збільшено кредитний ліміт. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Однак після смерті клієнта у період з 14.09.2020 по 17.10.2020 року невстановлена особа шляхом введення пін-коду знімала кошти з вказаної картки в банкоматній мережі АТ КБ «ПриватБанк», а також здійснювала оплату вказаною карткою, чим заподіяла АТ КБ «ПриватБанк» матеріальну шкоду на суму 3961,9 грн.

ОСОБА_5 повідомив, що він є сином ОСОБА_6 . До вересня 2020 року він проживав з своєю матір`ю. Так як мати мала захворювання на рак, тому не мала змоги сама користуватися карткою, ОСОБА_5 користувався вказаною карткою матері та знімав шляхом вводу пін-коду грошові кошти, які потрібні були для лікування матері. Після смерті матері продовжив користуватися зазначеною карткою. Повідомив, що 14.09.2020 року зняв грошові кошти з картки із банкомату в смт.Олександрівка у сумі 2000 грн., а також розраховувався карткою в магазинах в с.Трикратне, після чого на протязі вересня та жовтня періодично знімав з картки грошові кошти, а також періодично нараховував на рахунок вказаної картки кошти, тим самим погашаючи частину боргу.

Дізнавач в постанові зазначила, що відповідно до інформації щодо руху коштів по картці № НОМЕР_1 АТ КБ «ПриватБанк», власником якої є ОСОБА_6 , встановлено, що після смерті останньої, є зняття та розрахування грошовими коштами, а саме: 14.09.2020 року знято готівку з банкомату у сумі 2000 грн.; 19.09.2020 року розрахування за товари на суму 151,50 грн.; 19.09.2020 року розраховано карткою за товари у сумі 82,40 грн.; 26.09.2020 року списання коштів у сумі 103,17 грн. за Телекомпослуги; 12.10.2020 року знято готівку з банкомату в сумі 200 грн., цього ж дня відбулося зняття готівки у сумі 200 грн. з банкомату; 13.10.2020 року знято готівку з банкомату в сумі 1000 грн.; 14.10.2020 року знято готівку з банкомату в сумі 500 грн.; 17.10.2020 року знято готівку з банкомату у сумі 1000 грн.

Окрім розрахувань (зняття) грошових коштів, є й поповнення банківської картки, а саме: 04.10.2020 року на суму 41,86 грн., 07.10.2020 року на суму 600 грн.;19.10.2020 року в сумі 500 грн.; 24.10.2020 року в сумі 300 грн.; 13.11.2020 року в сумі 1309 грн.

З огляду на оцінені в постанові про закриття провадження докази дізнавач в постанові констатувала, що відсутній склад правопорушення, передбачений ч.1 ст.190 КК України.

Так склад злочину є підставою кримінальної відповідальності. Кримінальне законодавство України встановлює кримінальну відповідальність тільки за конкретні суспільне небезпечні винні діяння (дію або бездіяльність), передбачені законом як злочин (ч.1 ст.2, ч.1 ст.11 КК України). Так, ч.1 ст.2 КК України зазначає, що: «Підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом».

Згідно постанови Верховного Суду від 2 квітня 2019 року у справі № 655/289/17 (провадження № 51-6728км18) визначено, що: «Відповідно до ст.190 КК шахрайство це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього».

Постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2021 року справа № 171/1521/14 провадження № 51-2947км20 вказує на те, що:

«Обман і зловживання довірою передбачені в ст. 190 КК як самостійні (альтернативні) способи вчинення шахрайства.

Обман як спосіб шахрайства полягає в повідомленні потерпілому неправдивих відомостей (активний обман) або у приховуванні відомостей про різноманітні обставини, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого (пасивний обман). Обманом є введення людини в оману або підтримка вже наявної омани шляхом впливу на її психіку, з метою змусити останню виконати певні дії в інтересах того, хто обманює. Повідомлення неправдивих відомостей, або замовчування відомостей, які мають бути повідомлені, є особливими видами інформаційного впливу на психіку, який призводить до того, що особа перекручено сприймає дійсність, а отже здійснює процес мислення на ґрунті омани, що й обумовлює зовні добровільне волевиявлення особи, яка володіє майном, на передачу майна чи права на нього та наступне фактичне протиправне заволодіння чужим майном або придбання права на таке.

Натомість зловживанням довірою в складі шахрайства є використання наданих на підставі відносин довіри можливостей і повноважень всупереч тим завданням і цілям, для вирішення і досягнення яких вони були надані, з огляду на особливий характер відносин з винною особою, на шкоду довірителеві (третім особам).

Підставою до надання винному у вчиненні шахрайства таких можливостей і повноважень є фактичні відносини довіри, які виникають на підставі особистого знайомства, родинних відносин, почуття дружби, симпатії, співпраці, партнерства (тощо) та базуються на власному розсуді довірителя і повіреного, їхньому вільному волевиявленні, а не на юридичних підставах.

Застосування обману чи зловживання довірою в кожному конкретному випадку зумовлене конкретними предметними умовами вчинення кримінального правопорушення»

В даному провадженні дізнавачем не встановлено, що ОСОБА_5 по відношенню до АТ КБ «Приватбанк» заволодів коштами з кредитної картки своєї матері шляхом обману (так як він не повідомляв банку неправдивих відомостей та не приховував певних обставин) він просто знімав гроші з картки, що відкрита не на його ім`я, а також і поповнював цю картку. Також він не зловживав довірою банку, так як не застосовував і не використовував довіру банку до себе.

В даній ситуації між банком та ОСОБА_5 після зняття останнім грошей з картки, що відкрита не на його ім`я, виникли відносини, що мають позадоговірний характер та пов`язанні із набуттям ОСОБА_5 майна без жодних правових підстав.

Так ст.1212 Цивільного Кодексу України визначено, що : «1. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

2. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події».

При вирішенні скарги слідчий суддя враховує, що згідно із ч.4 ст.284 КПК України про закриття кримінального провадження дізнавач приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом . Таку постанову може бути прийнято з підстав, передбачених п.2 частини першої цієї статті, якщо в цьому кримінальному провадженні жодній особі не повідомлялося про підозру.

Згідно із п.2 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо: 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Питання про закриття провадження вирішується дізнавачем на підставі оцінки наявних в провадженні доказів.

Згідно із ч.1 ст.40-1 КПК України дізнавач при здійсненні дізнання наділяється повноваженнями слідчого.

Тоді як відповідно до ст.94 КПК України слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

При прийнятті постанови про закриття провадження у справі дізнавачем були оцінені всі наявні в провадженні докази в їх сукупності з дотриманням вимог ст.94 КПК України.

Оскільки вимог ст.ст.94, 110, 284 КПК України при винесенні дізнавачем постанови про закриття провадження дотримано. відсутні підставі для скасування постанови дізнавача про закриття провадження саме за ч.1 ст.190 КК України.

Щодо вимоги представника банку про зміну правової кваліфікації в даному провадженні на ст.185 КК України, то слідчий суддя враховує, що ч.1 ст.303 КПК України встановлює виключний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора, які можуть бути оскаржені на досудовому провадженні, і зміна правової кваліфікації не зазначена у цьому переліку. Та й сам банк під час дізнання не проявляв жодної ініціативи для зміни кваліфікації правопорушення. У зв`язку з чим, слідчий суддя позбавлений можливості розглядати вказану вимогу, так як ч.3 ст.26 КПК України передбачено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Керуючись ст.ст.303, 304, 306, 307, 372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні скарги представника АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 про скасування постанови дізнавача СД Вознесенського РУП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_4 від 08.03.2025 року про закриття провадження №0000038 у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, - відмовити.

Ухвала слідчого судді згідно із ч.3 ст.307, ч.2 ст.309 КПК України може бути оскаржена безпосереднього до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1