Провадження №11-кп/801/620/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000430, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 28 вересня 2023 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_10 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Вінницькі Хутори Вінницького району Вінницької області, громадянина України, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 1 700 грн.

Цивільний позов ОСОБА_10 в інтересах малолітнього ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 900 грн матеріальної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 10 000 грн моральної шкоди, завданої його малолітньому сину.

У решті вимог цивільного позову відмовлено.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 27 вересня 2023 року о 12:38 год, перебуваючи в КЗ «Вінницький ліцей № 7 імені Олександра Сухомовського», розташованому по вул. Городецького, 21 у м. Вінниці, з метою вирішення питання щодо образ однокласниками його малолітнього сина ОСОБА_12 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, підійшов до малолітнього учня 7-А класу ОСОБА_11 , який, на його думку, ображав сина, та наніс йому один удар правою рукою в область лівої виличної ділянки голови, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, гематоми м`яких тканин лівої виличної ділянки з переходом на ліву щоку, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (понад 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала

В апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_10 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року скасувати в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди.

Просить ухвалити у цій частині новий вирок, яким:

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі на строк два роки.

Цивільний позов ОСОБА_10 в інтересах малолітнього ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 50 000 грн моральної шкоди та 100 000 грн моральної шкоди, завданої його малолітньому сину ОСОБА_11 .

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

призначаючи ОСОБА_7 покарання, місцевий суд безпідставно визнав обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого визнання вини та щире каяття;

судом не встановлено даних про вчинення обвинуваченим дій, які б підтверджували наявність щирого каяття зі сторони обвинуваченого, зокрема висловлення жалю щодо вчиненого чи пробачення, а визнання вини є формальним;

суд першої інстанції безпідставно призначив обвинуваченому ОСОБА_7 найбільш м`яке покарання у виді штрафу та дійшов помилкового висновку про достатність указаного виду покарання для виправлення та перевиховання останнього;

визначений розмір відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим, оскільки судом недостатньо ураховано глибину страждань малолітнього потерпілого внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, тривалого періоду відновлення, порушення звичайного укладу життя та зусиль, спрямованих на повернення дитини до попереднього стану;

місцевий суд дійшов помилкового висновку, що батько малолітнього ОСОБА_11 ОСОБА_10 , не є потерпілим у цьому провадженні, оскільки тілесні ушкодження завдано не йому особисто, та безпідставно відмовив у стягненні завданої йому кримінальним правопорушення моральної шкоди;

цивільний позивач ОСОБА_10 , як батько потерпілого, зазнав душевних страждань у зв`язку з протиправною поведінкою, вчиненою щодо його малолітньої дитини.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу законного представника потерпілого залишити без задоволення через необґрунтованість наведених у ній вимог, а вирок суду залишити без змін як законний та обґрунтований.

Позиції учасників судового провадження

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, та просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, указали, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та вирішення цивільного позову є законним і обґрунтованим.

Прокурор ОСОБА_6 заперечила проти задоволення апеляційної скарги, указала, що оскаржуваний вирок є законним і обґрунтованим.

Малолітній потерпілий ОСОБА_11 та його законний представник - ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялися належним чином, причин неявки суд не повідомили.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд за відсутністю малолітнього потерпілого та його законного представника, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення, оскільки, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, ця обставина не є перешкодою для апеляційного розгляду.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

В апеляційній скарзі законного представника малолітнього потерпілого ОСОБА_10 не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчиненні такого кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку з чим, апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

Доводи апеляційної скарги законного представника малолітнього потерпілого в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (є явно несправедливим) суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7, роз`яснено, що призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання ОСОБА_7 , місцевий суд урахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є умисним кримінальним проступком проти життя та здоров`я малолітньої особи; фактичні обставини кримінального провадження; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується, працює, є фізичною особою-підприємцем, одружений, завдану кримінальним правопорушенням шкоду не відшкодував, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Суд уважав, що у цьому провадженні наявна обставина, яка в силу п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття у вчиненому.

Водночас, відповідно до положень ч. 2 ст. 66 КК України, при призначенні покарання суд визнав такою, що його пом`якшує, обставину, не зазначену в частині першій цієї статті, а саме, вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням з його сином, що принижує честь і гідність малолітньої особи сина обвинуваченого, а також систематичний характер такого поводження з боку потерпілого з його сином.

Обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини та у присутності дітей.

З такими висновками погоджується суд апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 161/4501/19 зроблено висновок, що:

«виходячи із системного тлумачення законодавства і судової практики, щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи».

У постанові Верховного Суді від 20 квітня 2021 року у справі № 457/529/20 зроблено висновок, що:

«щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень.

Указана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності».

У цьому кримінальному провадженні встановлено дійсне щире каяття обвинуваченого ОСОБА_13 , про що беззаперечно свідчать його показання надані в суді першої інстанції, відповідно до яких останній не лише детально повідомив про всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, а й висловив щирий жаль щодо свого протиправного та негідного вчинку, указав, що не мав права наносити тілесні ушкодження малолітньому потерпілому та неодноразово повідомляв про усвідомлення неприпустимості та протиправності його дій.

Факт того, що ОСОБА_13 повідомив суду першої інстанції про часткове визнання своєї провини, але при цьому підтвердив всі обставини вчинення кримінального правопорушення (факт нанесення тілесних ушкоджень, спосіб вчинення указаного (нанесення удару в голову), об`єкт посягання відносини, що захищають здоров`я малолітнього потерпілого, вчинення ним дій, що утворюють об`єктивну сторону, умисно) на висновки суду щодо щирого каяття не впливає, оскільки суд не має права засуджувати особу за бажання реалізувати його права, у тому числі право надати показання і мати процедуру судового розгляду із дослідженням всієї події у сукупності, у тому числі чинників, що зумовили протиправну поведінку особи.

Реалізація прав особи, передбачених Конституцією України та КПК України щодо права на справедливий суд, бути почутим, мати можливість допитати свідків обвинувачення, отримати роз`яснення експерта щодо висновку експертизи, не свідчить про відсутність щирого каяття особи та не може бути оцінена судом як нещира поведінка особи під час судового розгляду.

З огляду на поведінку обвинуваченого, його відношення до вчиненого злочину, підстав стверджувати про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щирого каяття немає.

Ба більше, перевіркою матеріалів кримінального провадження установлено, що події кримінального правопорушення передували дії малолітнього потерпілого ОСОБА_11 з тривалого цькування малолітнього ОСОБА_12 у школі, з нанесенням йому тілесних ушкоджень.

Відтак апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_12 вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного поводженням з його сином, що принижує честь і гідність малолітньої особи, а також систематичний характер такого поводження.

За указаних обставин призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян є таким, що відповідає загальним засадам призначення покарання.

На переконання апеляційного суду, призначене покарання відповідає вимогам закону, особі обвинуваченого, тяжкості скоєного злочину та справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, є необхідним і буде достатнім для досягнення мети покарання, що передбачена ст. 50 КК України.

За указаних обставин апеляційний суд не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку в частині призначення покарання.

Щодо цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

На захист інтересів неповнолітніх осіб та осіб, визнаних у встановленому законом порядку недієздатними чи обмежено дієздатними, цивільний позов може бути пред`явлений їхніми законними представниками.

Згідно позовних вимог ОСОБА_10 , поданих в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , а також у власних інтересах, останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь малолітнього потерпілого ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн та 50 000 грн моральної шкоди на свою користь.

Частиною п`ятою статті 128 КПК України встановлено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частина четверта статті 23 ЦК України).

Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 686/12403/21 зроблено висновок, що:

«розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Моральну шкоду не можна відшкодувати у повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності».

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Отже, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди, тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Установивши, що неправомірними діями ОСОБА_7 , унаслідок яких малолітній потерпілий ОСОБА_11 отримав легкі тілесні ушкодження (ушкодження здоров`я), останньому були завдані моральні страждання та душевні переживання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого та нанесенням моральної шкоди ОСОБА_11 .

З урахуванням конкретних обставин справи, глибини заподіяної моральної шкоди, характеру та обсягу моральних страждань, яких зазнав малолітній потерпілий ОСОБА_11 , часу для відновлення його фізичного та психоемоційного стану, характеру та тяжкості змін у його житті, характеру вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, вимог розумності та справедливості, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про визначення розміру компенсації моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Апеляційний суд звертає увагу, що події кримінального правопорушення передували дії з цькування малолітнього ОСОБА_12 у школі, з нанесенням йому тілесних ушкоджень, зокрема, малолітнім потерпілим ОСОБА_11 , тяжких та неповоротних наслідків від дій обвинуваченого для здоров`я потерпілого не настало, патологічних змін у потерпілого виявлено не було.

Заключення лікаря психолога від 22 січня 2024 року, наданий як доказ порушеного психологічного стану малолітнього потерпілого ОСОБА_11 , має рекомендаційний та консультативний характер, та не констатує факт негативних наслідків для психіки потерпілого після отримання ним тілесних ушкоджень.

На переконання колегії суддів, за встановлених обставин справи, присуджене судом першої інстанції моральне відшкодування малолітньому потерпілому ОСОБА_11 відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому доводи апелянта у цій частині є безпідставними.

Ба більше, установивши, що ОСОБА_10 не був залучений до кримінального провадження як потерпілий у розумінні ст. 55 КПК України, натомість потерпілим визнано малолітнього ОСОБА_11 , якому кримінальним правопорушенням завдано тілесних ушкоджень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні цивільного позову в частині стягнення 50 000 грн моральної шкоди на користь ОСОБА_10 , оскільки суть кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_7 , не передбачає заподіяння моральної шкоди іншій особі, ніж тій, яка зазнала безпосереднього протиправного посягання, яким у даному випадку є здоров`я конкретної особи.

Відтак доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 у цій частині є безпідставними.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування чи зміни вироку суду в частині вирішення цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою скасування чи зміну вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи не установлено.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_10 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 в інтересах малолітнього потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 27 березня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4