УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року

м. Київ

справа №372/1529/21

провадження № 51-5457км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:

За вироком Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Згідно з вироком, 15 лютого 2021 року, близько 10:00, ОСОБА_5 перебував разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою:

АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_7 , де спільно вживали алкогольні напої, під час чого ОСОБА_7 пішов відпочивати до себе у кімнату, а ОСОБА_5 і ОСОБА_6 пішли в іншу кімнату, у якій проживав останній, де продовжили вживати алкогольні напої.

Приблизно о 22:00 того ж дня між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт з приводу того, що ОСОБА_6 відмовився давати ОСОБА_5 грошові кошти для придбання алкогольних напоїв, в ході якого останній, діючи з прямим умислом, спрямованим на заподіяння смерті ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, маючи намір заподіяння смерті іншій людині, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, почав умисно завдавати йому численних ударів кулаками по голові, тулубу та кінцівках, в результаті чого завдав останньому не менше дванадцяти ударів.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів явної неповаги до охоронюваних законом цінностей, життя та здоров'я людини, використовуючи перевагу у фізичній силі, усвідомлюючи, що удушення за життєво важливий орган людини - шию, та завдання ударів із значною силою по голові потерпілого може призвести до його смерті, ОСОБА_5 поклав руки на шию ОСОБА_6 та почав стискати їх, чим спричинив потерпілому тілесне ушкодження, закриту тупу травму шиї, від якої потерпілий помер на місці. Після цього, ОСОБА_5 пішов відпочивати до сусідньої кімнати вказаного будинку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року залишено без змін.

Постановою Касаційного кримінального суду від 21 лютого 2024 року касаційну скаргу засудженого задоволено частково, скасовано ухвалу Київського апеляційного суду від 10 квітня 2023 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_5 задоволено частково. Вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року стосовно ОСОБА_5 змінено - виключено з мотивувальної частини вироку посилання на дані протоколу обшуку від 16 лютого 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , в частині відібрання змивів та зрізів з нігтьових пластин обох рук ОСОБА_5 та висновку експерта від

19 квітня 2021 року № СЕ-19/111-21/8453-БД, як на докази. В решті вирок суду залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись з вищезазначеним вироком та ухвалою апеляційного суду від 05 березня 2025 року, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, просить скасувати зазначені судові рішення та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з тим, що не встановлені достатні докази для доведення винуватості останнього. Обґрунтовуючи наведене, захисник, зокрема, зазначає, що під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції не в повному обсязі було дотримано вказівок касаційного суду, викладених у постанові від

21 лютого 2024 року. Так, захисник вважає, що суд апеляційної інстанції не спростував доводи сторони захисту щодо недопустимості як доказів протоколу обшуку,протоколу огляду місця події та протоколу затримання від 16 лютого

2021 року, які були покладені в основу обвинувального вироку. Крім того, зазначає, що проведені у цьому кримінальному провадженні експертизи є неповними та суперечливими, у зв`язку з чим він наполягав на проведенні комплексної експертизи, що не було прийнято до уваги апеляційним судом.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

З огляду на наведені положення статей 433, 438 КПК, не є предметом дослідження суду касаційної інстанції доводи сторони захисту про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Як убачається з наявної у Суді копії вироку, місцевий суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, зокрема, на підставі: показань ОСОБА_5 , який пояснив, що під час вживання алкогольних напоїв між ним та потерпілим виник словесний конфлікт, в ході якого він завдав йому 5 - 7 ударів у тулуб та голову; протоколом слідчого експерименту від 16 лютого 2021 року, під час якого свідок ОСОБА_7 підтвердив, що він був очевидцем словесного конфлікту між ОСОБА_5 та потерпілим; протоколом слідчого експерименту від 16 лютого 2021 року, під час якого ОСОБА_5 підтвердив та показав механізм завдання ним потерпілому двох ударів кулаками в голову та не менше чотирьох ударів в область грудної клітки, та зазначив, що бачив кров на обличчі останнього; даними висновку експерта від 21 квітня 2021 року № СЕ-19/111-21/8703-БД за результатами проведеної судової молекулярно-генетичної експертизи з доданою ілюстративною таблицею, згідно якої на наданих на дослідження об`єктах, а саме: на сорочці, на брюках, на кофті, та на футболці виявлено кров людини; іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Зі змісту положень ч. 2 ст. 418, ст. 419 КПК вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу. В ухвалі суду апеляційної інстанції, окрім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою та викладені докази, що спростовують її доводи.

З оскаржуваного судового рішення видно, що переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 у межах її доводів, суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався.

Як убачається з постанови Верховного Суду від 21 лютого 2024 року, скасовуючи ухвалу Київського апеляційного суду 10 квітня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , касаційний суд вказав, що суди обох інстанцій належним чином не перевірили допустимість вилучених змивів та зрізів нігтів з обох рук ОСОБА_5 , що могло би вплинути на обсяг доказової бази у цьому кримінальному провадженні, у тому числі і з огляду на так звану доктрину «плодів отруєного дерева».

Крім того, колегія суддів касаційного суду зауважила, що судом апеляційної інстанції не спростовано твердження сторони захисту щодо законності протоколу затримання ОСОБА_5 , враховуючи те, що час його фактичного затримання слід рахувати з того моменту, коли він силою або через підкорення наказу змушений був залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи у приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

При повторному апеляційному розгляді згаданий суд виконав зазначені касаційним судом вказівки.

Так, колегія суддів апеляційного суду погодилась з доводами захисника про недопустимість як доказу вилучених змивів та зрізів з нігтьових пластин з обох рук ОСОБА_5 , та зазначила, що оскільки порядок вилучення цих зразків, визначений КПК, не дотримано, а саме, їх вилучено за відсутності процесуального рішення прокурора, дані вказаного протоколу обшуку від 16 лютого 2021 року в частині відібрання змивів та зрізів нігтів ОСОБА_5 єнедопустимими, з підстав, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК. Разом з цим, враховуючи, що порядок отримання біологічних зразків ОСОБА_5 був порушений, висновок експерта від 19 квітня

2021 року № СЕ-19/111-21/8453-БД наданий щодо вказаних біологічних зразків, є недопустимим за принципом «плодів отруєного дерева», а тому, апеляційний суд виключив ці докази з мотивувальної частини вироку.

Разом з цим, спростовуючи доводи сторони захисту щодо незаконності протоколу затримання ОСОБА_5 , апеляційний суд зазначив, що з цього протоколу від

16 лютого 2021 року вбачається, що фактично його було затримано о 12:30, у присутності захисника та двох понятих, яким у відповідності до вимог чинного законодавства роз`яснені їх права й обов`язки, а ОСОБА_5 роз`яснено підстави його затримання та у вчиненні якого кримінального правопорушення він підозрюється, його права та обов`язки, у тому числі, право на захист, зауважень та доповнень до протоколу від зазначених осіб не надходило. При цьому, суд апеляційної інстанції зауважив, що ОСОБА_5 був присутнім під час проведення обшуку 16 лютого

2021 року з 10:38 до 11:10, після закінчення якого було складено протокол затримання, де зазначено час його фактичного затримання - 12:30. Однак, зважаючи на те, що за правилами ст. 209 КПК особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатись поряд з уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою, часом фактичного затримання ОСОБА_5 є 16 лютого 2021 року о 10:38, коли він за наказом працівників поліції був присутнім під час проведення слідчої дії. При цьому, розбіжності між фактичним часом затримання та часом затримання, зазначеним у протоколі затримання, не свідчать про порушення вимог ст. 208 КПК під час вилучення одягу ОСОБА_5 . За таких обставин, доводи сторони захисту про недопустимість всіх слідчих дій, які проведено до часу фактичного затримання ОСОБА_5 , тобто до 12:30 год 16 лютого 2021 року, є безпідставними.

З такою позицією апеляційного суду погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.

Що стосується доводів захисника про те, що суд апеляційної інстанції не зважив на позицію сторони захисту щодо необхідності проведення комплексної експертизи у цьому кримінальному провадженні, а також недопустимості як доказу протоколу огляду місця події від 16 лютого 2021 року, колегія суддів зауважує, що вказані питання вже були предметом розгляду касаційного суду, вирішуючи які, Суд, у постанові від 21 лютого 2024 року виклав докладні мотиви прийнятого рішення.

В аспекті дотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК, колегія суддів враховує, що приписи пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які зобов`язують суд обґрунтовувати своє рішення, не можна тлумачити як такі, що вимагають детальної відповіді на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 цієї Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

У цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Зважаючи на вимоги кримінального процесуального закону та позиції ЄСПЛ в аспекті оцінки аргументів учасників справи щодо мотивування судових рішень, викладені, зокрема, у справі «Салов проти України» (рішення від 06 вересня

2005 року, § 89), суд апеляційної інстанції належним чином перевірив під час апеляційного перегляду доводи апеляційної скарги.

Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ч. 2 статті 428 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Обухівського районного суду Київської області від 21 вересня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 березня 2025 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3