Справа №581/317/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/428/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2025 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 22.08.2024, відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженця м.Кобеляки Кобеляцького району Полтавської області, громадянина України, українця, із професійно-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, непрацевлаштованого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в якій вона просила вирок Липоводолинського районного суду Сумської області від 22.08.2024, змінити в частині призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також захисник просила відповідно до вимог ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням та з покладенням на нього виконання передбачених ст. 76 КК України обов`язків:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Даним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням його права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

До набрання даним вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_8 визначено не обирати.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України, а арешт майна у кримінальному провадженні, скасовано.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначав, що хоч суд і застосував мінімальну міру покарання яке не виходить за межі встановлені даною статтею, однак призначена міра покарання є занадто суворою та не справедливою.

Суд врахував пом`якшуючі обставини при визначенні міри покарання (щире каяття відшкодування витрат на поховання загиблого та вибачення перед потерпілою за вчинене, добровільне відшкодування процесуальних витрат по справі, а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення), однак не застосував правила призначення покарання загальної частини КК України.

Як вбачається із матеріалів справи, обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено, а тому захисник вважала, що відносно обвинуваченого ОСОБА_8 при визначенні міри покарання можливо було б застосувати норми ст. 75 КК України та звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, тим більше, що ні потерпіла, ні сторона обвинувачення не заперечували проти визначення покарання ОСОБА_8 без його ізоляції від суспільства.

Захисник звертала увагу на те, що в судовому засіданні від 29.05.2024 суд відмовив у затвердженні угоди про визнання винуватості яка була укладена між прокурором та обвинуваченим мотивуючи тим, що в угоді повинно зазначатись не тільки узгоджений вид покарання, а й умови , які визначають підстави та вимоги для застосування того чи іншого виду покарання. І хоча дана ухвала не підлягає оскарженню, однак захисник вважала, що вона є незаконною оскільки в угоді (стор. 3) зазначені підстави для застосування ст. 75 КК України.

Також захисник просила врахувати і досудову доповідь, відповідно до якої ризики повторного вчинення ОСОБА_8 злочину низькі, а зібрані відомості про обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Однак суд, при визначенні саме такої основної та додаткової міри покарання, виходив з того, що його виправлення і перевиховання можливе тільки в разі позбавлення волі на мінімальний строк із позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, оскільки такі види покарань відповідають загальним правилам призначення покарань, передбачених КК України і на думку суду є справедливими, та необхідніми і достаніми для індивідуального виправлення обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства.

Суд вважав, що для звільнення обвинуваченого від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі на певний строку з випробуванням на підставі ст. 75 КК України відсутні підстави, та мотивував це тим, що обвинувачений після наїзду на перешкоду відразу не зупинився та не вживав активних і дієвих заходів по додатковому відшкодуванню шкоди потерпілій, включаючи моральну шкоду. На думку суду саме ці установлені обставини додатково підтверджують необхідність призначити обвинуваченому саме таке основне та додаткове покарання.

Однак, з таким висновком суду захисник не погоджувалась, оскільки визначення розміру та розмежування шкоди (матеріальної чи моральної) не відноситься до компетенції суду. Наявність претензії щодо матеріальної та моральної шкоди та її розмір визначає потерпіла сторона. Однак, як вбачається з матеріалів справи потерпіла щоразу повідомлялась про дату та час судових засідань, та неодноразово подавала заяви до суду про розгляд справи без її участі, та зазначала, що претензій до обвинуваченого не має, просила суд призначати міру покаранні без його ізоляції від суспільства, цивільний позов до суду не подавала.

Також суд вважав, що визнання обвинуваченим винуватості у вчиненому злочині, щире каяття, відшкодування потерпілій матеріальних збитків, наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, з чим також захисник не погоджувалась і вважала, що такі твердження суду не відповідають ст. 65 КК України.

Сторона захисту зауважувала, що суд же при визначенні міри покарання в межах санкції даної статті взагалі не врахував жодної пом`якшуючої обставини. На думку суду всі пом`якшуючі обставини не мають ніякого значення. Суд також не взяв до уваги те, що ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності притягується вперше, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, допущену швидкість при даній ДТП не перевищив.

Окрім того суд при визначенні додаткового покарання позбавляє обвинуваченого права керувати транспортними засобами строком на один рік не врахувавши при цьому той факт, що ОСОБА_9 1 має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, та є єдиним хто забезпечував їх сім`ю, робота якого була пов`язана з водінням автомобіля. Призначення покарання пов`язане з позбавленням волі та позбавленням права керування транспортними засобами призведе до того, що дана сім`я буде знаходитись на межі виживання.

Захисник вважала, що в супереч ст. 65 КК України обвинуваченому призначений найсуворіший вид покарання без застосування ст. 75 КК України, а висновок суду щодо відсутності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75України необгрунтованими та безпідставними.

Обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, відшкодував потерпілій шкоду в тому розмірі який вона просила, має на утриманні двох малолітніх дітей та дружину, є єдиною особою що забезпечує матеріально членів своєї сім`ї, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не притягувався.

Окрім того звісно це не є пом`якшуючою обставиною для обвинуваченого однак всі учасники дорожнього руху в тому числі і пішохід повинні дотримуватись правил дорожнього руху. Судом не було враховано те, що загиблий не йшов по узбіччю і не переходив дорогу, а лежав на проїжджій частині дороги в стані сильного алкогольного сп`яніння. Як вбачається з пояснень обвинуваченого показів свідків, дослідженого відео з камер відеоспостереження дорога була слизька, йшов сніг. Обвинувачений побачивши перешкоду на дорозі, незважаючи на невелику швидкість з якою він рухався (40-50 км) почав гальмувати щоб зупинитись, однак автомобіль пішов юзом оскільки мав великий вантаж що підтверджується протоколом огляду місця ДТП (п.4.1 вироку). Оскільки автомобіль пішов юзом обвинувачений намагався об`їхати перешкоду, однак йому це не вдалось.

Отже обвинувачений здійснив усі можливі заходи для того щоб зупинити автомобіль, однак із-за погодних умов йому не вдалось цього зробити. Обвинувачений пояснив, що після переїзду на перешкоду він навіть не міг подумати, що то людина, і вважав що то був якийсь мішок, тому й не зупинився.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 10.01.2024 близько 18.45 год ОСОБА_8 керуючи автомобілем марки «МАN» моделі «LE 8.145», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в темну пору доби по Сумській області зі сторони м. Гадяч Полтавської області в напрямку центру селища Липова Долина Роменського району.

Перебуваючи поблизу будинку будинку АДРЕСА_3 , в порушення вимог п.п б) п. 2.3, п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, не був уважним, не встежив за дорожньою обстановкою, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, маючи об`єктивну спроможність виявити перешкоду для свого руху у вигляді лежачого пішохода на його смузі руху, не відреагував на зміну обстановки, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та заходів для безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (небезпеки для руху), внаслідок чого допустив наїзд на ОСОБА_10 , який перебував у горизонтальному положенні в нерухомому стані на проїзній частині дороги на смузі руху водія.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Відповідно до висновку експерта (судово-медичної експертизи) № 4 від 04.04.2024, смерть ОСОБА_10 настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла, яка проявилась у вигляді розтрощення голови, тулуба, травми хребта (множинних переломів кісток, розривами органів, крововиливами), що підтверджується наявністю вищеописаних ушкоджень, механізмом їх утворення, даними гістологічного та криміналістичного дослідження. Відповідно до висновку експерта (судової автотехнічної експертизи) № 30 від 29.02.2024 в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності з вимогами пп. б) п. 2.3, п.12.1, 12.3 Правил дорожнього руху.

Допущені водієм ОСОБА_8 порушення вимог пп. б) п. 2.3, п. 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та наслідками, що настали. Дії водія ОСОБА_8 по порушенню Правил дорожнього руху є умисними, форма вини стосовно наслідків, що настали - необережна (злочинна самовпевненість).

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу підтримали, просили вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити ОСОБА_8 покарання у виді 3 років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами і звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, та з покладенням на нього передбачених ст. 76 КК України обов`язків, думку прокурора ОСОБА_6 , яка враховуючи позицію потерпілої, поклалася на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах поданої апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку суду та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_8 та на кваліфікацію його дій, не встановлено.

Водночас, доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного судом першої інстанції покарання та невідповідності його фактичним обставинам справи та даним про особу обвинуваченого, на думку колегії суддів, є слушними.

Так, положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст. ст. 66, 67 КК України.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені ст. ст. 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття (визнання винуватості у вчиненому злочині в присутності захисника з відшкодуванням матері померлого ОСОБА_10 витрат на поховання сина, вибачення перед потерпілою за вчинене, добровільне відшкодування процесуальних витрат по справі, пов`язаних із залученням експертів на стадії досудового розслідування), а також активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення (прийняття участі на стадії досудового розслідування у слідчому експерименті, надання зізнавальних показань на досудовому розслідуванні та в суді). Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Також судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину (вчинений злочин класифікується як тяжкий згідно з ч.5 ст.12 КК України, діяння пов`язувалося із грубим порушенням правил безпеки дорожнього руху в населеному пункті у вечірній час при складних погодних умовах (ожеледь та засніженість проїзної частини, які вимагають підвищеної уваги та зосередженості водія при керуванні автомобілем), форму вини у виді прямого умислу щодо порушення норм Правил дорожнього руху і необережну форму вини щодо смерті фізичної особи при відсутності корисливого мотиву у вищевказаному діянні. Врахував суд наслідки та обставини вчиненого, які пов`язуються із грубим порушенням правил безпеки дорожнього руху у несприятливих погодних умовах для руху завантаженого вантажного автомобіля, яке призвело до тяжкого невідворотнього наслідку у виді смерті фізичної особи, а також незупинення водієм відразу після ДТП (наїзду на перешкоду) з метою огляду транспортного засобу на предмет ймовірних пошкоджень тощо, а навпаки продовження руху автомобіля з метою доставки вантажу).

Враховано судом і особу винуватого (інвалідності не має, раніше не судимий, є громадянином України, є військовозобов`язаним (станом на лютий 2024 року перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_2 ), із зареєстрованим місцем проживання с-щі Білики Полтавської області, матеріальний та сімейний стан (є офіційно непрацевлаштованим, є одруженим, проживає в м.Кобеляки Полтавської області разом із жінкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу та двома малолітніми дітьми, є водієм із правом керування 7-ми видами транспортних засобів, стан здоров`я (не є особою з інвалідністю, не перебуває на «Д» обліках у лікарів нарколога та психіатра КНП «Кобеляцька міська лікарня»), статусу депутата не має, нейтральної характеристики за зареєстрованим місцем проживання, відсутність державних нагород і почесних звань та відсутність судимостей.

Також суд врахував і письмово викладену думку потерпілої ОСОБА_11 про призначення обвинуваченому покарання без його ізоляції від суспільства та про принесене їй вибачення зі сторони обвинуваченого за вчинене із відшкодуванням їй витрат на поховання сина.

За таких обставин, враховуючи встановлене, а також те, що обвинувачений не відшкодовував потерплій моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обвинуваченому з метою його подальшого виправлення і перевиховання та переосмислення ним власної протиправної поведінки й для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень у сфері дорожнього руху необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк із позбавленням його права керування транспортними засобами на строк один рік, оскільки такі види покарань відповідають загальним правилам призначення покарань, передбачених КК України, є справедливими, необхідними і достатніми для індивідуального виправлення обвинуваченого в умовах ізоляції від суспільства за вчинені ним грубі порушення правил дорожнього руху, які призвели до настання тяжкого й невідворотнього наслідку у виді смерті фізичної особи молодого віку.

Крім цього, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі на певний строк з випробуванням на підставі ст. 75 КК України із урахуванням установленої судом тяжкості кримінального правопорушення, особи винуватого та інших вищевстановлених обставин ДТП.

Суд зауважив на тому, що водій ОСОБА_8 після наїзду на перешкоду в с-щі Липова Долина по вул.Полтавській, яка призвела до пошкодження нижньої передньої частини кабіни автомобіля, відразу не зупинився з дотриманням правил дорожнього руху на місці події, продовживши рух в напрямку м.Путивля, а також не вживав активних й дієвих заходів по додатковому відшкодуванню шкоди потерпілій у зв`язку із смертю її сина та вчинення інших, на власний розсуд, дій по усуненню чи відшкодуванню завданої шкоди, включаючи моральну шкоду, та установлення цих обставин додатково підтверджують необхідність призначити обвинуваченому основне та додаткове покарання, які повинні відбуватися реально із відповідними кримінально-караннями наслідками.

Також, на думку суду, визнання обвинуваченим винуватості у вчиненому злочині, відшкодування потерпілій матеріальних збитків, пов`язаних із похованням померлого ОСОБА_10 , наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення.

Аналізуючи мотиви прийнятого судом першої інстанції рішення колегія суддів погоджується з ними в частині призначеного судом виду та розміру основного та додаткового покарання.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відсутності правових підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, виходячи з таких обставин.

Так, частиною 1 ст. 75 КК України передбачено, що якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приймаючи рішення про можливість застосування при призначенні ОСОБА_8 покарання положень ст. 75 КК України, колегія суддів приймає до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, судимостей не має, вчинений обвинуваченим злочин хоча і класифікується у відповідності до ст. 12 КК України як тяжкий, проте вчинений ненавмисно, з необережності, поведінку обвинуваченого, який свою вину визнав, активно сприяв у розкритті злочину, висловив щирий жаль перед потерпілою, просив вибачення та вживав заходів по наданню допомоги з поховання померлого.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу і на самі обставини вчиненого ДТП, яке відбулося взимку, у вечірній час, тобто в темну пору доби, сам наїзд відбувся на вже лежачого на проїзній смузі руху водія потерпілого, який був одягнений в темний одяг і розміщений спиною до водія, що унеможливило розгледіти силует людини з обличчям та головою. Обвинувачений наголошував, що за вказаних умов, він об`єктивно не зміг навіть сприйняти перешкоду за людину.

Також, аналізуючи матеріали кримінального провадження, зокрема досудову доповідь, складену відносно обвинуваченого спеціалістом Основ`янським РВ «Центр пробації» в Харківській області, колегією суддів встановлено, що відносно ОСОБА_8 визначені низькі ризики повторного вчинення кримінального правопорушення та небезпеки обвинуваченого для суспільства, а зібрані відомості про обвинуваченого свідчать про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Також, зі змісту досудової доповіді, слідує і те, що потерпіла (мати загиблого ОСОБА_10 ) ОСОБА_11 зазначала, що син не працював та перебував на обліках у зв`язку із вживанням алкоголю, він проживав з бабусею та вони разом вживали спиртне. Через такий спосіб життя з сином потерпіла майже не спілкувались (а.с. 57 т.1).

Водночас, колегія суддів звертає увагу на поведеніку обвинуваченого і в ході судового розгляду справи, який від суду не переховувався, що свідчить про готовність нести відповідальність за вчинене, навпаки, активно сприяв швидкому розкриттю злочину, не укрив жодного факту обставин ДТП, в повній мірі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, щиро розкаявся.

В ході апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів було з`ясовано думку потерпілої ОСОБА_11 щодо поданої апеляційної скарги та можливості призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, і потерпіла, зауважила на тому, що жодних претензій до обвинуваченого не має, стверджувала, що шкоду їй обвинувачений відшкодовував, цивільного позову до нього вона не заявляла та не наполягала на позбавленні волі ОСОБА_8 , а щодо застосування відносно нього ст. 75 КК України, то покладалася на розсуд суду. Разом з тим, з письмових заяв (а.с. 60, 75 т.1), потерпіла ще в суді першої інстанцї стверджувала про вказане та просила суд не позбавляти обвинуваченого волі з наданням йому можливості виправитись зі звільненням від покарання з випробуванням.

Прокурор в ході апеляційного перегляду справи, з урахуванням позиції потерпілої, також поклалася на розсуд суду.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного». Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

Таким чином, сукупність встановлених та вказаних обставин, а також, позиція потерпілої яка фактично не вбачала підстав для позбавлення волі обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, дають підстави для застосування положень ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а покладення на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду першої інстанції слід змінити, а вимоги апеляційної скарги захисника частково задовольнити, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування лише основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, та залишивши обвинуваченому додатковий вид покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки через порушення правил ПДР України відбулись наслідки у виді смерті людини.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Липоводолинського районного суду Сумської області, відносно ОСОБА_8 , в частні призначеного покарання, зміни.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 виконання таких обов`язків:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4