Номер провадження: 11-кп/813/892/25
Справа № 504/3838/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 12.08.2024 у к/п №0000140 від 03.06.2022 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Андріївка, Рибницького р-ну ПМР, громадянина невизнаної ПМР, із середньою освітою, перебуваючого у фактичному шлюбі, не працюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 22.01.2019 Суворовським райсудом м. Одеси за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК України; 06.06.2022 Одеським апеляційним судом за ч. 2 ст. 186 КК України призначено 4 роки позбавлення волі, за ч. 3 ст. 357 КК України у обмеження волі строком на 2 роки, на підставі ст.ст. 44, 49 КК України звільнений від відбування покарання за вчинення кримінального проступку за ч. 3 ст. 357 КК України, на теперішній час відбуває покарання в ДУ «Одеська виправна колонія №14»;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаноневинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Вирішено питання стосовно долі речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався у тому, що 29.05.2022 приблизно о 22 год., у нього, який проходив повз АДРЕСА_2 , виник злочинний умисел на незаконне заволодіння металевою хвірткою (вхідними дверима у двір), що належить ОСОБА_9 на праві власності.

З метою реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_8 , знаючи, що господар відсутній за місцем свого мешкання, упевнившись, що за ним ніхто не спостерігає, а поряд відсутні сторонні особи, в умовах воєнного стану, введеного на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», строк дії якого неодноразово продовжувався, таємно, шляхом вільного доступу, знявши з металевих петель, викрав металеву хвіртку (вхідні двері) розмірами 214 см. на 120 см., вагою 31.4 кг., вартістю 1150 грн.

Надалі ОСОБА_8 покинув місце вчинення злочину та розпорядився вказаним викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майновий збиток в сумі 1150 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор Доброславської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком з огляду на наступні обставини:

- при ухваленні остаточного рішення судом не взято до уваги низку доказів, які могли істотно вплинути на його висновку, зокрема, показання самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав; показання свідка ОСОБА_10 ; показання свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що у травні 2022 року до пункту прийому металобрухту прийшов ОСОБА_8 та приніс металоконструкцію, зварену із металевого кутка, на запитання де він це взяв останній відповів, що металобрухт належить йому; відомості протоколу огляду місця події від 02.06.2022 з фото-таблицею, відповідно до якого в дверному отворі цегляного паркану відсутній раніше встановлений металевий каркас (хвіртка) темного кольору;

- суд 1-ої інстанції залишив поза увагою те, що сам факт заволодіння ОСОБА_8 чужим майном повністю доведений, при цьому, ОСОБА_8 міг бути обізнаний про належність цього майна саме потерпілому, оскільки обвинувачений мешкає поруч та раніше працював у нього на будівництві його домоволодіння, а також, на запитання свідка ОСОБА_11 , обвинувачений не зауважив, що знайшов металоконструкцію на вулиці, а зазначив, що металобрухт належить саме йому;

- висновок суду стосовно недопустимості в якості доказу висновку товарознавчої експертизи є передчасним, зокрема, твердження суду стосовно того, що ФОП « ОСОБА_12 » не має права проводити експертизи та такого роду діяльність зроблений на підставі інформації, яка дійсна станом на 08.02.2024, в той час як самі експертні дослідження проведені 09.09.2022, на підставі посвідчення оцінювача-експерта, виданого 03.06.2021, натомість, відомості про наявність або відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вищезазначеного експерта-оцінювача станом на 2022 рік у суду 1-ої інстанції на час винесення рішення відсутні;

- судом допущено неповноту судового розгляду, оскільки стороні обвинувачення не було надано можливості допитати експерта-оцінювача через його хворобу.

Посилаючись на викладені обставини, прокурор ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, до призначеного покарання приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Одеського апеляційного суду від 06.06.2022 та остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років; речові докази металевий каркас від вхідних дверей, темного кольору, розмірами 214 см. на 120 см., вагою 31.4 кг вважати повернутим потерпілому ОСОБА_9 .

В подальшому, до початку апеляційного розгляду, а саме 17.02.2025, прокурором ОСОБА_7 було подано до апеляційного суду клопотання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, в якому прокурор просив закрити к/п №0000140 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у разі, якщо обвинувачений ОСОБА_8 проти цього не заперечує, або на підставі п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України зі відсутності згоди обвинуваченого ОСОБА_8 (т. 2, а.с. 20-22).

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, при цьому, судом апеляційної інстанції здійснювались спроби повідомити потерпілого про дату, час та місце апеляційного розгляду шляхом направлення судової повістки за відомою суду та наявною в матеріалах провадження адресою місця проживання, проте рекомендоване поштове відправлення поверталось неврученим у зв`язку із відсутністю адресата за місцем проживання.

Окрім того, судова повістка також направлялась потерпілому ОСОБА_9 шляхом надіслання СМС-повідомлення, проте не була доставлена з технічних причин у оператора мобільного зв`язку.

За встановлених обставин, викликати потерпілого ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не вдалось з причин, незалежних від волі апеляційного суду.

Враховуючи неявку потерпілого ОСОБА_9 в судове засідання, колегія суддів, керуючись при цьому вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд проводити без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які доводи клопотання про закриття кримінального провадження підтримали та просили його задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який також клопотав про закриття кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

В свою чергу, положеннями п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

В апеляційній скарзі сторона обвинувачення посилалась на допущення судом 1-ої інстанції під час ухвалення виправдувального вироку стосовно ОСОБА_8 неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема, залишення поза увагою доказів, які могли істотно вплинути на його висновки, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Разом із тим, до початку апеляційного розгляду, а саме 17.02.2025, прокурором ОСОБА_7 було подано до апеляційного суду клопотання про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_8 у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, обґрунтоване тим, що злочинними діями обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 спричинена матеріальна шкода в розмірі 1150 грн., в той час як 09.08.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 №3886-IX, відповідно до аналізу положень якого викрадення чужого майна є кримінально караним діянням, якщо його вартість становить понад 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 3028 грн. (т. 2, а.с. 20-22).

В поданому клопотанні прокурор ОСОБА_7 просив зупинити судовий розгляд кримінального провадження за обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та розглянути клопотання сторони обвинувачення про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у разі, якщо обвинувачений ОСОБА_8 проти цього не заперечує, або з підстави, передбаченої п. 1-2 ч. 2 ст. 284 КПК України зі відсутності згоди обвинуваченого ОСОБА_8 .

Відповідно до ч. 1 ст. 479-2 КПК України, суд здійснює судове провадження щодо діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, у загальному порядку, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

За приписами ч. 3 ст. 479-2 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, суд зупиняє судовий розгляд і запитує згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу. Суд закриває кримінальне провадження на цій підставі, якщо обвинувачений проти цього не заперечує. За відсутності згоди обвинуваченого та в разі, якщо судом встановлено вчинення ним діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 1-2 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу. Якщо судом не встановлено, що обвинуваченим вчинено діяння, кримінальна протиправність якого була встановлена законом, що втратив чинність, суд ухвалює виправдувальний вирок.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 також заявив усне клопотання про закриття кримінального провадження стосовно нього у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння. При цьому, апеляційним судом обвинуваченому ОСОБА_8 були роз`яснені наслідки поданого ним клопотання про закриття кримінального провадження, зокрема, те, що у такому разі ухвалений стосовно нього виправдувальний вирок буде скасовано, що становить собою погіршення його правового становища, проте обвинувачений ОСОБА_8 повідомив, що йому такі наслідки відомі та наполягав на задоволенні такого клопотання та закриття кримінального провадження саме у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, тобто з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В контексті можливості відповідного скасування виправдувального вироку суду 1-ої інстанції та закриття кримінального провадження колегія суддів приймає до уваги правовий висновок, викладений у постанові ККС у складі ВС від 15.10.2024 у справі №752/19960/16 (провадження №51-7615км23), якою касаційну скаргу прокурора було залишено без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 11.10.2023 стосовно ОСОБА_13 без змін.

Зокрема, вироком Голосіївського райсуду м. Києва від 15.05.2023 ОСОБА_13 було визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15 ч. 1 ст. 185 КК та виправдано через недоведеність, що кримінальне правопорушення вчинене нею.

В подальшому, апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу сторони обвинувачення, задовольнив клопотання ОСОБА_14 та її захисника, скасував вирок місцевого суду та закрив кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК у зв`язку з її звільненням від кримінальної відповідальності через сплив строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

В даній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що, з огляду на позицію обвинуваченої та її захисника, суд апеляційної інстанції не був зобов`язаний розглядати апеляційну скаргу прокурора по суті, зокрема, надавати оцінку висловленим стороною обвинувачення доводів з приводу необхідності визнання обвинуваченої винною у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення та призначення їй відповідного покарання, та, встановивши підстави, передбачені ст. 49 КК України, з урахуванням положень ч.ч. 7, 8 ст. 284 КПК України, ухвалив правильне рішення про закриття кримінального провадження.

З урахуванням викладеної правової позиції суду касаційної інстанції та з огляду на позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , який наполягає на задоволенні його заяви про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність необхідності надання відповідної правової оцінки доводам сторони обвинувачення з приводу неповноти судового розгляду кримінального провадження, невідповідності висновків суду 1-ої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та залишення судом поза увагою певних доказів при ухваленні стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 виправдувального вироку в даному провадженні.

Що стосується суті поданих прокурором та обвинуваченим ОСОБА_8 клопотань про закриття кримінального провадження у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалась кримінальна протиправність діяння, апеляційний суд зауважує на наступному.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частина 1 ст. 5 КК України регламентує, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09.08.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

Законом №3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, ст.ст. 185, 190, 191 КК України фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09.08.2024 чинності Законом №3886-IX, кримінальна відповідальність за ст.ст. 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Внаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

У постанові Об`єднаної палати ККС ВС від 07.10.2024 у справі №278/1566/21 (провадження №51-2555кмо24), суд касаційної інстанції зробив правовий висновок, відповідно до якого Закон №3886-IX, яким внесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого майна розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, встановлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Водночас, п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні крадіжки майна потерпілого ОСОБА_9 , а саме металевої хвіртки вартістю 1150 грн., в умовах воєнного стану, яка мала місце у 2022 році.

Положеннями ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи в розрахунку на місяць станом на 01.01.2022 встановлений в сумі 2481 грн.

Відтак, з урахуванням положень Податкового кодексу України та Закону №3886-IX, вартість викраденого майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 185 КК України у 2022 році становить 2481 грн.

Так, відповідно до обвинувального акту, протиправними діями ОСОБА_8 , пов`язаними із крадіжкою майна потерпілого ОСОБА_9 , заподіяна шкода в розмірі 1150 грн., тобто вартість викраденого обвинуваченим майна на час вчинення діяння, тобто станом на 29.05.2022, не перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2481 грн., внаслідок чого до цього діяння мають застосуватись положення ст. 5 КК України та на теперішній час інкриміновані обвинуваченому дії за фактом заволодіння майном потерпілого ОСОБА_9 не підпадають під ознаки злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Враховуючи той факт, що в даному провадженні обвинуваченим ОСОБА_8 фактично надана згода на закриття кримінального провадження за фактом крадіжки майна потерпілого ОСОБА_9 у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння (зокрема, обвинуваченим ОСОБА_8 заявлено клопотання про закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України), апеляційний суд керується положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284, ч. 3 ст. 479-2 КПК України.

Відповідно до абз. 5 ч. 7 ст. 284 КПК України ухвала про закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, постановляється судом з урахуванням особливостей, визначених ст. 479-2 цього Кодексу.

За приписами ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

На підставі викладеного, враховуючи надання обвинуваченим ОСОБА_8 згоди на закриття провадження, керуючись положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284, ч. 3 ст. 479-2, ст. 417 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуваний вирок суду стосовно ОСОБА_8 скасувати та кримінальне провадження в цій частині закрити у зв`язку із втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Частина 9 ст. 100 КПК України передбачає, що питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

В свою чергу, відповідно до п.п. 5 та 7 зазначеної ч. 9 ст. 100 КПК України, гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що постановою слідчого СВ ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_15 від 03.06.2022 металевий каркас від вхідних дверей, темного кольору, приблизними розмірами 100х120 см, вагою 31 кг 400 гр., було визнано речовим доказом в зазначеному к/п №0000140 та передано під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_9 (т. 1, а.с. 37-38).

Відтак, з урахуванням викладених обставин, власником зазначеного металевого каркасу від вхідних дверей є потерпілий ОСОБА_9 , при цьому, такий металевий каркас 03.06.2022 було повернуто останньому.

Отже, з огляду на вищевикладені положення кримінального процесуального закону, апеляційний суд вважає за необхідне, вирішуючи питання про долю речових доказів в зазначеному кримінальному провадженні, вищезгаданий речовий доказ металевий каркас від вхідних дверей вважати повернутим власнику потерпілому ОСОБА_9 .

Керуючись ст.ст. 24, 284, 370, 404, 405, 407, 409, 417, 419, 424, 479-2, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_7 задовольнити частково.

Клопотання прокурора Доброславської окружної прокуратури Одеської обл. ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської обл. від 12.08.2024, яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та виправдано у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення скасувати.

Закрити кримінальне провадження №0000140 від 03.06.2022 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлена кримінальна протиправність діяння.

Речові докази вважати повернутими потерпілому ОСОБА_9 .

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4