ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1583/25 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
УХВАЛА

Іменем України

20 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представник потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Харкова кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року стосовно ОСОБА_9 ,

встановила:

Вказаним вироком,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Губкіна, Бєлгородської області Російської Федерації, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, на утриманні малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних осіб не має, хронічних захворювань не має, тимчасово непрацюючого, учасника бойових дій, зареєстрованого та який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ст.75 КК України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від відбування основного покарання звільнено із випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку, тобто з 13.05.2025.

Згідно із п.1,2 ч.1 та п.2 ч. 3 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наступні обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти їм про зміну свого місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також цим вироком вирішені питання щодо цивільного позову та процесуальних витрат.

Згідно вироку, 17.06.2021 близько о 18 годині 10 хвилин, ОСОБА_9 керуючи технічно-справним автомобілем марки «ВАЗ» модель «21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по під`їзній дорозі з боку села Бобровка Харківського району в напрямку кільцевої дороги міста Харкова (автодороги Київ-Харків-Довжанський), під`їхав до перехрестя із даною автодорогою, яка є головною по відношенню до тієї, по якій рухався ОСОБА_9 та зупинився, щоб надати дорогу транспортним засобам, які рухалися по головній дорозі. Під час виїзду на вказане перехрестя - з другорядної дороги на головну, ОСОБА_9 не переконався у безпеці своїх дій, не надав дорогу транспортному засобу, що рухався по головній дорозі, чим грубо порушив вимоги п.10.1,16.11 Правил дорожнього руху, згідно з яким: «п. 10.1 - перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п. 16.11 - на перехрещенні нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху», та допустив зіткнення з мотоциклом «YАМАНА» модель «DRAG STAR 1100», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який в цей час рухався по кільцевій дорозі міста Харкова з боку вулиці Салтівське шосе у напрямку вулиці Леся Сердюка на території Київського району міста Харкова.

Унаслідок дорожньо-транспортної події постраждав пасажир мотоциклу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , якому спричинені тілесні ушкодження у вигляді: відкритого перелому обох кісток правої гомілки (попереково-зубчатий перелом діафіза великогомілкової кістки на межі верхньої і середньої третини із зсувом, подвійний перелом діафіза малогомілкової кістки в верхній і нижній третинах із зсувом) задній вивих гомілки, забита рана правої гомілки в нижній третині, що в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Дії водія ОСОБА_9 , які виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем марки «ВАЗ» модель «21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перед виїздом з другорядної дороги на головну, не переконався у безпеці своїх дій, а під час виїзду на перехрестя - не поступився дорогою мотоциклу «YAMAHА» модель «DRAG STAR 1100», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_10 , який в цей час рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустив з ним зіткнення, заподіявши пасажиру мотоцикла ОСОБА_12 тяжкі тілесні ушкодження. У таких діях ОСОБА_9 вбачаються невідповідності вимогам п.10.1,16.11 Правил дорожнього руху які з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку з подією та її наслідками.

Вказані дії ОСОБА_9 суд кваліфікував в межах пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити: виключити з резолютивної частини вироку пункт щодо призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення ОСОБА_9 права керування транспортними засобами строком на 2 роки; зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, враховуючи особу обвинуваченого та обставини справи.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що обвинувачений є водієм з великим безаварійним водійським досвідом з 1984 року, та вважає, що висновок суду про те, що він міг виявити та попередити аварійну ситуацію є помилковим, оскільки він як досвідчений воді в умовах обмеженої оглядовості виконав усі можливі дії при виїзді на головну дорогу. Однак, у висновку експерта вбачається невідповідність його дій правилам дорожнього руху.

Обвинувачений вважає, що позбавлення його права керувати транспортними засобами є надмірним покаранням та не відповідає пропорційності покарання його діям в даній ситуації.

Також сторона захисту вважала, що потрібно враховувати винуватість водія мотоцикла ОСОБА_10 , яка також знаходиться в причинному зв`язку з ДТП.

Також обвинувачений не погоджується з розміром призначеної до стягнення моральної шкоди та вважає, що суд не обґрунтував чому саме 130 000 грн будуть достатніми для відшкодування моральних страждань потерпілого. Для обвинуваченого ця сума є надмірним матеріальним тягарем, оскільки він є особою передпенсійного віку та має низку хронічних захворювань і не має стабільного заробітку, а також має проблеми з працевлаштуванням.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги, прокурора, представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, відповідають фактичним обставинам провадження, правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіряючи вирок в частині виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_9 покарання судом першої інстанції були враховані: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким необережним злочином, а також обставини його вчинення та наслідки для потерпілого тяжкі тілесні ушкодження; ступінь вини ОСОБА_9 у вчиненому злочині; дані про особу обвинуваченого, який є особою похилого віку, учасником бойових дій, має стійкі соціальні зв`язки, раніше не судимий; висновок органу пробації щодо низької ймовірність вчинення ОСОБА_9 повторного правопорушення, а також низького рівня його небезпеки для суспільства; відсутність обставин які пом`якшують та обтяжують покарання; думку прокурора та потерпілого, які вважали за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання із випробуванням.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_9 , відповідно до ч. 1 ст. 66, ч. 1 ст. 67 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами.

Що стосується рішення суду першої інстанції щодо розгляду цивільного позову ОСОБА_11 до ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та мольної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, то колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З матеріалів провадження вбачається, що транспортний засіб ВАЗ 21013, д.н.з. НОМЕР_1 , на час дорожньо-транспортної пригоди був застрахований, що підтверджується полісом обов`язкового страхування № ЕР/200445646, виданий ПрАТ СК «Український Страховий Стандарт», який наявний в матеріалах провадження (а.с. 200 т.1), що не було взято судом першої інстанції до уваги.

Таким чином, залишились поза увагою суду та не з`ясовані обставини щодо належних відповідачів, порядку відшкодування моральної та матеріальної шкоди, чи мало місце звернення до страховика, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2019 року № 13-24кс19 (справа № 465/4621/16-к), положення ч. 1 ст. 128 КПК України щодо можливості пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, зокрема, до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Разом із тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що транспортний засіб автомобіль «ВАЗ» модель «21013», реєстраційний номер НОМЕР_1 був застрахований на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що сторона захисту неодноразово стверджувала під час судового розгляду.

В апеляційній інстанції ОСОБА_9 посилався на те, що суд необґрунтовано визначив стягнення матеріальної та моральної шкоди лише з обвинуваченого, а не із страхової компанії на підставі наявного страхового полісу та не залучив страхову компанію як співвідповідача.

Зазначені доводи сторони захисту є слушними, оскільки Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року (справа № 147/66/17, провадження № 14-95цс20) відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. Так, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Тому висновок суду про абсолютність права потерпілого на відшкодування шкоди саме за рахунок особи, яка завдала шкоди, є помилковим.

Аналогічний висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 05.09.2024 у справі № 953/4935/22 провадження № 51-1974км24.

Поряд з цим Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18) дійшла висновку, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

При цьому відповідно до пунктів 72, 73 вказаної постанови Суду відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Отже, покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, а також не відповідає Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 3 цього Закону) та висновкам Великої Палати Верховного Суду.

Крім цього, об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в ухвалі від 07 червня 2021 року (справа №350/1746/18, провадження № 51-2182кмо20) звернула увагу на судові рішення Великої Палати Верховного Суду, у яких також містяться висновки про застосування цивільних та цивільних процесуальних норм, які узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, і також мають бути враховані під час вирішення цивільного позову у кримінальному провадженні, якщо за обставинами провадження деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (постанови від 03 жовтня 2018 року, справа № 760/15471/15-ц; від 20 лютого 2020 року, справа № 753/15214/16-ц; від 12 грудня 2018 року, справа № 570/3439/16-ц).

Проте, суд першої інстанції, вирішуючи заявлені потерпілими цивільні позови, всупереч вищенаведеним положенням цивільного законодавства, Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та правовому висновку, викладеному у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, не обґрунтував належним чином своє рішення і, як наслідок, дійшов передчасного висновку про необхідність стягнення заподіяної в результаті ДТП моральної та матеріальної шкоди виключно з обвинуваченого ОСОБА_9 , що, в свою чергу, призвело до порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України.

Зазначений висновок наведений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду від 12.09.2024 у справі № 626/760/22 провадження № 51-2038 км 24.

З урахуванням вказаного, судове рішення в частині цивільного позову не можна визнати законним, обґрунтованим і вмотивованим у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно із ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Колегія суддів позбавлена можливості винесення остаточного рішення в частині цивільного позову в цьому кримінальному провадженні, оскільки страхова компанія на час ухвалення вироку не була залучена до участі у судовому засіданні.

Виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. п. 1, 2 ч.1 ст. 7 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, і призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Під час нового розгляду позову в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно врахувати викладене, ретельно з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити докази, дати їм належну оцінку, та з дотриманням положень процесуального закону ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, п. 3 ч. 1 ст. 409, ч.1 ст.412, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 13 травня 2025 року стосовно ОСОБА_9 скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити в цій частині новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий -

Судді: