УХВАЛА

04 вересня 2025 року

м. Київ

Справа № 760/3817/17

Провадження № 13-66зк25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 ,

розглянула заяву ОСОБА_21 про перегляд за виключними обставинами ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року і

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року стосовно підозрюваного ОСОБА_21 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 01 год. 05 хв. 25 листопада 2016 року.

Ухвалами слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 24 листопада 2016 року та 09 грудня 2016 року строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_21 продовжено в межах строку досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_21 до 01 квітня 2017 року, із можливістю внесення застави у розмірі 3 125 прожиткових мінімумів, що становить 5 000 000 грн.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року продовжено строк тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_21 до 28 травня 2017 року включно, із можливістю внесення застави у розмірі 2 000 прожиткових мінімумів, що становить 3 200 000 (три мільйони двісті тисяч) грн.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд) у рішенні від 07 листопада 2024 року в справі «Сергієнко проти України» (заява № 72678/16) констатував порушення статті третьої та пункту 4 статті п`ятої Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) у зв`язку із жорстоким поводженням працівників правоохоронних органів під час затримання ОСОБА_21 та надмірною тривалістю апеляційного провадження.

02 вересня 2025 року до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) надійшла заява ОСОБА_21 про перегляд за виключними обставинами, передбаченими пунктом 2 частини третьої статті 459 Кримінального процесуального кодексу України(далі - КПК України) ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року у справі № 760/3817/17 (провадження № 0000106).

Як на підставу для перегляду ОСОБА_21 посилається на рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2024 року у справі «Сергієнко проти України», у зв'язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при обранні запобіжного заходу судом, просить скасувати застосований щодо нього запобіжний захід у вигляді застави на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року та вирішити питання відповідно до статті 177 КПК України (мета і підстави застосування запобіжних заходів).

Покликаючись також на рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2024 року №5-р(ІІ)2024 у справі №3-37/2022(75/22), в якому зазначено, що припис статті 459 КПК України не містить заборони на перегляд за нововиявленими обставинами будь-яких видів судових рішень, що набрали законної сили, зокрема й ухвал слідчих суддів, ОСОБА_21 вказує на те, що наведені ЄСПЛ порушення його прав, гарантованих статтями третьою та п`ятою Конвенції, стосуються обставин затримання та обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався із встановленням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, яка на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року у справі № 760/3817/17 була внесена заставодавцями. На думку ОСОБА_21 , істотне порушення його конвенційних прав щодо надмірної тривалості апеляційного розгляду скарги на тримання під вартою вплинуло на недопустимість доказів, які стали підставою для застосування до нього запобіжного заходу згідно з ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 29 вересня 2016 року, які за доктриною «плодів отруйного дерева» породжують недопустимість всіх наступних запобіжних заходів (продовжених, змінених), у тому числі чинної до сьогодні застави на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року.

Крім того, ОСОБА_21 просить поновити строк на оскарження вказаної ухвали слідчого судді.

Обґрунтовуючи своє прохання про поновлення строку на оскарження ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року за виключними обставинами, ОСОБА_21 у своїй заяві вказує на те, що переклад повного тексту рішення ЄСПЛ «Сергієнко проти України», яке було ухвалене 07 листопада 2024 року, з англійської мови на українську він отримав лише 15 серпня 2025 року після відповідного запиту до Уповноваженої у справах Європейського суду з прав людини, оскільки офіційного повідомлення чи належного перекладу раніше не надходило та не існувало. Також ОСОБА_21 зазначає, що з моменту винесення рішення ЄСПЛ він постійно проживає за межами України, що, на його думку, об`єктивно ускладнило своєчасне ознайомлення з повним текстом рішення українською мовою та можливість оперативного звернення до Уповноваженої у справах Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Враховуючи наведене, ОСОБА_21 вважає, що пропущений строк не є зловживанням правом, а викликаний об`єктивними, документально підтвердженими обставинами, які унеможливили подання заяви раніше. До заяви ОСОБА_21 долучає листа з Міністерства юстиції України від 15 серпня 2025 року у відповідь на його запит від 04 серпня 2025 року про надання інформації та копії перекладу рішення ЄСПЛ.

Перевіряючи наведені у заяві доводи та долучені до неї матеріали, Велика Палата виходить із такого.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 459 КПК правовою підставою для перегляду за виключними обставинами судових рішень є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.

Як убачається з вищевказаного рішення ЄСПЛ, 27 вересня 2016 року працівники Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) затримали заявника за підозрою у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом. Заявник стверджував, що під час затримання отримав тілесні ушкодження, які були задокументовані після його прибуття до ізолятора тимчасового тримання ГУМВС України у місті Києві. Наступного дня Шевченківський районний суд міста Києва зобов`язав НАБУ провести розслідування за фактом стверджуваного жорстокого поводження. Пізніше заявник подав офіційну скаргу до прокуратури міста Києва на жорстоке поводження з ним. 29 вересня 2016 року Солом`янський районний суд обрав заявнику запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 03 жовтня 2016 року заявник оскаржив цю ухвалу, проте засідання Апеляційного суду міста Києва двічі переносилися, оскільки не були передані матеріали справи із суду першої інстанції. 02 листопада 2016 року апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу заявника та залишив її без задоволення. До березня 2017 року всі напрями розслідування стверджуваного жорстокого поводження із заявником були закриті; було встановлено, що дії працівників НАБУ були правомірними; слідчий НАБУ однією з постанов закрив провадження у зв`язку з відсутністю в діях складу кримінального правопорушення. Заявник оскаржив цю постанову, однак районний суд повернув його скаргу як таку, що була подана після закінчення встановленого законом строку. Заявник не оскаржив це рішення суду. До ЄСПЛ заявник скаржився за статтею третьою Конвенції у зв`язку із жорстоким поводженням працівників правоохоронних органів під час його затримання та на непроведення ефективного розслідування у зв`язку з цим; за пунктом 4 статті п`ятої Конвенції та пунктом 1 статті шостої Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю розгляду скарги заявника на ухвалу суду про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглянувши скарги заявника Європейський суд констатував порушення процесуального аспекту статті третьої Конвенції. Європейський суд зазначив, що йому не було надано копії постанов НАБУ про закриття кримінального провадження за фактом стверджуваного жорстокого поводження із заявником і не надав жодних пояснень щодо їхньої відсутності. Таким чином не спростовані твердження заявника, що він був потерпілим від жорстокого поводження працівників правоохоронних органів. Європейський суд вказав, що наведених висновків достатньо для встановлення, що заявник був підданий жорстокому поводженню, яке слід кваліфікувати як нелюдське та таке, що принижує гідність та констатував порушення матеріального аспекту статті третьої Конвенції.

Розглянувши інші скарги заявника, який скаржився також за пунктом 4 статті п`ятої Конвенції на те, що розгляд його апеляційної скарги на ухвалу Солом`янського районного суду від 29 вересня 2016 року про тримання його під вартою був надто тривалим, Європейський суд зауважив, що подану 03 жовтня 2016 року апеляційну скаргу заявника на зазначену ухвалу апеляційний суд розглянув 02 листопада 2016 року, тобто протягом 28 днів. ЄСПЛ зазначив, що наявні матеріали свідчать, що апеляційний суд був змушений двічі відкладати розгляд апеляційної скарги заявника, оскільки матеріали справи не були передані із Солом`янського районного суду. Розглянувши всі надані йому матеріали та у зв`язку з відсутністю будь-яких пояснень Уряду з цього питання, Суд дійшов висновку, що у контексті його висновків в рішенні у справі «Лєбєдєв проти Росії» (Lebedev v. Russia), заява № 4493/04, пункт 96, від 25 жовтня 2007 року) розгляд апеляційним судом скарги заявника був надмірно тривалим, а тому скарга заявника свідчить про порушення пункту 4 статті п`ятої Конвенції.

За цих підстав Європейський суд постановив, що було порушено процесуальний аспект статті третьої Конвенції, порушено матеріальний аспект статті третьої Конвенції, порушено пункт 4 статті п`ятої Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю апеляційного провадження.

Враховуючи наведені вище порушення, ЄСПЛ постановив, що упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявнику 15 000 (п`ятнадцять тисяч) євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості відшкодування моральної шкоди та відхилив решту вимог заявника щодо справедливої сатисфакції.

При цьому у вказаному рішенні Європейського суду не йдеться про необхідність вжиття будь-яких інших, ніж виплата коштів, заходів індивідуального характеру.

Разом з тим, Велика Палата звертає увагу, що ОСОБА_21 подав заяву до ЄСПЛ 18 листопада 2016 року, тобто ще до ухвалення оскаржуваної ним ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року, й у цій заяві ставилось питання лише щодо жорстокого поводження із заявником під час його затримання 27 вересня 2016 року та надмірної тривалості розгляду його апеляційної скарги на ухвалу Солом`янського районного суду від 29 вересня 2016 року про застосування стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

А відтак, з рішення ЄСПЛ від 07 листопада 2024 року у справі «Сергієнко проти України» вбачається, що Європейський суд не встановлював порушень Конвенції під час постановлення ухвалислідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року, якою ОСОБА_21 було продовжено строк тримання під вартою до 28 травня 2017 року із альтернативою визначення застави у сумі 3 200 000 грн, тобто ця ухвала слідчого судді не була предметом розгляду ЄСПЛ.

Таким чином, Велика Палата дійшла висновку про те, що немає підстав для відкриття провадження за заявою ОСОБА_21 про перегляд ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 рокуза виключними обставинами, а тому слід відмовити у відкритті провадження за вказаною заявою.

Наведений висновок відповідає усталеній практиці Верховного Суду (наприклад, ухвали Великої Палати від 26 серпня, 17 вересня 2021 року, 12 травня, 6 червня, 2 листопада 2022 року, 04 липня 2023 року, 13 лютого 2024 року, провадження № 13-150зво21, 13-141зво21, 13-14зво22, 13-25зво22, 13-44зво22, 13-49зво23, 13-4зво24 відповідно).

Оскільки Велика Палата не вбачає підстав для відкриття провадження за заявою ОСОБА_21 , розгляд його клопотання про поновлення строку на подання цієї заяви є недоцільним.

Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

у х в а л и л а:

Відмовити у відкритті провадження за заявою ОСОБА_21 про перегляд за виключними обставинами ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 31 березня 2017 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_12
ОСОБА_3 ОСОБА_13
ОСОБА_4 ОСОБА_14
ОСОБА_5 ОСОБА_15
ОСОБА_22 ОСОБА_16
ОСОБА_7 ОСОБА_17
ОСОБА_8 ОСОБА_18
ОСОБА_9 ОСОБА_19
ОСОБА_10 ОСОБА_20
ОСОБА_11