Справа № 346/2080/25
Провадження № 11-кп/4808/420/25
Категорія ч. 5 ст. 407 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000172 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2025 року, згідно з яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів, українця, громадянина України, з середньою освітою, проходить військову службу за призовом під час мобілізації на посаді старшого стрільця стрілецького відділення стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні сержант, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем та проходячи військову службу за призивом під час мобілізації до лав Збройних Сил України на посаді старшого стрільця стрілецького відділення стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні старший солдат в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України та ст.ст.1,4 Дисциплінарного Статуту Збройних сил України, п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, оголошеного Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2024 року, який діє і понині, без поважних причин 26 липня 2023 року не з`явився до розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) після щорічної відпустки та незаконно, без поважних причин перебував поза її розташуванням до 17 березня 2025 року, проводячи службовий час на власний розсуд до 17 березня 2025 року до моменту самостійного прибуття до П`ятого слідчого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Львові та повідомив про своє бажання та готовність у подальшому проходити військову службу в Збройних Силах України.

Дії обвинуваченого суд кваліфікує за ч. 5 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовця вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить об`єднати інше провадження та призначити покарання, суворо не караючи.

Вважає, що рішення суду першої інстанції потребує перегляду.

Зазначає, що судом не було враховано і не об`єднано кримінальне провадження за правопорушенням передбаченим ч. 5 ст. 407 КК України, за яким було направлено обвинувальний акт до Путивльського районного суду Сумської області.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_7 підтримав вимоги апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а вирок суду - залишити без змін, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи сторін не знайшли свого підтвердження.

Так, частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону, а також враховував практику Європейського суду з прав людини.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Врахував обставини та мотиви, за яких вчинено злочин, кількість епізодів злочинної діяльності, тривалість злочинної поведінки обвинуваченого.

Суд також врахував особу обвинуваченого, який раніше не судимий, проходить військову службу за призовом під час мобілізації з 2022 року, характеризується за місцем служби посередньо, суд враховує його вік та стан здоров`я, на обліку нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, визнання ним своєї вини та ставлення до вчиненого, готовність продовжити військову службу.

Також судом враховано те, що обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому, відповідно до ст. 67 КК України суд не встановив.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інтонації про те, що ОСОБА_7 слід призначити покарання в межах санкції ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, оскільки таке покарання є достатнім, справедливим і необхідним для його виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Суд першої інстанції, з урахуванням даних щодо особи ОСОБА_7 , обставини, яка пом`якшує покарання, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, призначив покарання в межах, встановлених у санкції ч. 5 ст. 407 КК України, яке на думку суду апеляційної інстанції є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідними та достатніми для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами. Також таке покарання є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Колегія суддів дійшла до висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а тому підстави для зменшення йому строку покарання відсутні.

Крім того колегія суддів наголошує, що посилання апелянта на необхідність об`єднання кримінального провадження за правопорушенням передбаченим ч. 5 ст. 407 КК України, за яким було направлено обвинувальний акт до Путивльського районного суду Сумської області не є слушним, оскільки кримінально процесуальним законом не передбачено такої процедури.

Крім того вказані кримінальні провадження мають різну територіальну підсудність.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги обвинуваченого не здобуто, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 червня 2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 407 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим з часу отримання ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5