УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року

м. Київ

справа № 521/2098/24

провадження № 51-1863ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 0000005 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, місцевий суд частково приєднав невідбуте покарання за вироком Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2023 року і за сукупністю вироків ОСОБА_4 призначив остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 1 місяць.

Крім того, суд вирішив питання щодо початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, речових доказів та відшкодування процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком місцевого суду ОСОБА_4 02 січня 2024 року (у не встановлений досудовим розслідуванням час), перебуваючи на території парку, розміщеного неподалік буд. 15-А на вул. Центральний Аеропорт в м. Одесі, умисно без мети збуту, шляхом знахідки незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), масою 0,343 г, яку незаконно зберігав при собі до моменту її вилучення працівниками поліції, а саме до 12 год 49 хв 02 січня 2024 року.

Одеський апеляційний суд ухвалою від 20 лютого 2025 року задовольнив апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 частково та змінив вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року в частині призначеного покарання, виключив з резолютивної частини вироку абзаци 2 та 3, які стосувалися призначення остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК та початку відбуття покарання у виді обмеження волі за сукупністю вироків.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року в частині призначеного покарання і призначити ОСОБА_4 покарання у виді штрафу - 1 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд з покладенням на засудженого обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 59-1 КК.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що суди попередніх інстанцій не мотивували, чому менш суворі види покарань, передбачені ч. 1 ст. 309 КК, будуть недостатніми для виправлення засудженого, не надали оцінку тим фактам, що його мати - особа з інвалідністю, у якої відсутні інші працездатні члени родини, здатні піклуватися про неї. Крім того, скаржник зазначає, що призначення покарання у виді обмеження волі за умови відсутності можливості його відбуття поблизу місця реєстрації засудженого призведе до неможливості догляду за матір`ю.

Також захисник вказує, що ОСОБА_4 : має незадовільний стан здоров`я, оскільки йому 20 березня 2023 року проведено оперативне лікування на лівій гомілці, після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції переніс ще одне оперативне втручання; хоча і не працює офіційно, проте просив суд апеляційної інстанції призначити йому покарання у виді штрафу, який готовий був сплатити.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 309 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки захисник не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про суворість призначеного покарання його підзахисному з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винуватій особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Статті 65-73 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Так, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував, зокрема: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є кримінальним проступком; відомості про особу ОСОБА_4 , а саме, його вік (36 років), стан здоров`я (відомостей про наявність інвалідності чи тяжких захворювань матеріали справи не містять); відсутність відомостей про наявність на утриманні засудженого неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб, а також те, що засуджений визнав винуватість в інкримінованому йому діянні, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку. Не залишив поза увагою суд і майновий стан засудженого, а саме те, що ОСОБА_4 працездатний, однак не працевлаштований. З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що лише покарання у виді обмеження волі буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Крім того, місцевий суд вказав про відсутність підстав для застосування приписів статей 69, 75 КК.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій порушував питання про призначення йому більш м`якого покарання ніж обмеження волі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження не встановив підстав для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання за ч. 1 ст. 309 КК і порядку його відбування та вмотивовано відмовив у задоволенні апеляційних вимог засудженого, аргументувавши таке рішення.

Одеський апеляційний суд зазначив, що санкція ч. 1 ст. 309 КК передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або пробаційний нагляд на строк до п`яти років, або обмеження волі на той самий строк.

Водночас апеляційний суд зважив, що суд першої інстанції з урахуванням даних про особу засудженого, наявності пом`якшуючої покарання обставини призначив ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі на строк один рік, тобто в мінімальному розмірі.

Колегія суддів апеляційного суду зауважила, що засуджений, будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має.

Урахувавши викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене місцевим судом покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а тому таке покарання досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості засудженого.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду, вважає їх правильними та визнає, що призначені місцевим судом вид і розмір покарання, порядок його відбування відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості. Таке покарання призначено з дотриманням положень статей 50, 65 КК є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для призначення більш м`якого виду покарання з огляду на таке.

Безпідставними є твердження захисника про ненадання судами попередніх інстанцій оцінки тим фактам, що його мати - особа з інвалідністю, у якої відсутні інші працездатні члени родини здатні піклуватися про неї, а також те, що засуджений має незадовільний стан здоров`я, оскільки, як встановив суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що матеріали справи не містять відомостей про наявність у засудженого інвалідності чи тяжких захворювань, як і не містять відомостей про наявність на його утриманні неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб. Крім того, Суд зауважує, що такі висновки судів не спростовані захисником у касаційній скарзі.

До того ж, Одеський апеляційний суд під час здійснення провадження установив, що ухвалою цього ж суду від 13 січня 2025 року було закрито кримінальне провадження на підставі п. 4-1 ч.1 ст. 284 КПК і скасовано вирок Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2023 року, яким ОСОБА_4 засуджений за ч. 1 ст. 190 КК. З огляду на це суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування приписів ст. 71 КК, у зв`язку з чим змінив вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року в частині призначеного покарання, виключив з резолютивної частини вироку абзаци, які стосувалися призначення остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі ч. 1 ст. 71 КК.

Викладене вище свідчить, що суд апеляційної інстанції всупереч доводам захисника врахував факт звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за попереднім вироком.

Отже, суд касаційної інстанції не встановив неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження.

З огляду на наведене доводи захисника в касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості цих судових рішень. За таких обставин відсутні підстави для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3