КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №11-кп/824/3584/2025 Головуючий суддя: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі: ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду матеріали судового провадження за апеляційною скаргою прокурора Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Любимівка Іванівського району Херсонської області, громадянина України, з освітою неповною середньою, одруженого, має на утриманні доньку ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, командира 1 відділення 2 взводу 3 роти почесної варти батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, -

в с т а н о в и в :

24.02.2022 року Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», строк дії якого було продовжено у подальшому Указами Президента України від 14.03.2022 року за № 133/2022, 21.04.2022 року за № 259/2022, 17.05.2022 року за № 341/2022, 12.08.2022 року за

№ 573/2022, 07.11.2022 року за № 757/2022 до 19.02.2023 року, 06.02.2023 року за № 58/2023 до 20.05.2023 року, 02.05.2023 року за № 254/2023, 27.07.2023 року за № 451/2023, 08.11.2023 року за № 734/2023 до 14.02.2024 року.

ОСОБА_7 , проходячи військову службу за контрактом та обіймаючи посаду головного сержанта 2 взводу почесної варти 3 роти почесної варти батальйону почесної варти військової частини НОМЕР_1 , у порушення ст.ст.3,27,28,41,68 Конституції України,

ст.ст.319,321 ЦК України, ст.1 Закону України «Про оборону України», ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» ст.4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.11,16,49,56 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,3,4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в період запровадженого на території України воєнного стану, вчинив умисний злочин за наступних обставин.

Так, 06.10.2023 року приблизно о 20 год. 50 хв., ОСОБА_7 , знаходячись у парку поряд з навчальним корпусом №7 НТУУ «КПІ», розташованим за адресою: м. Київ, вул. Політехнічна, 37, побачив раніше незнайомого ОСОБА_9 , який тримав в руках мобільний телефон, та діючи умисно, шляхом ривка вирвав у останнього мобільний телефон марки «iPhone 11», ІМЕІ: НОМЕР_2 , S/N: НОМЕР_3 , вартістю 11 140 грн, з яким почав тікати з місця скоєння правопорушення.

В свою чергу, потерпілий ОСОБА_9 наздогнав ОСОБА_7 та схопив його за руку, проте обвинувачений утримуючи при собі вищевказане майно та, не бажаючи бути затриманим потерпілим, виставив свою руку в сторону з метою зупинити потерпілого ОСОБА_9 , внаслідок чого останній отримав легке тілесне ушкодження у вигляді синця на спинці носа у верхній третині та впав на землю.

Далі, ОСОБА_7 , утримуючи при собі викрадене, з місця скоєного злочину втік, розпорядившись цим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 11 140 грн.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив факт відкритого викрадення ним 06.10.2023 року приблизно о 20 год. 50 хв., у потерпілого ОСОБА_9 мобільного телефону марки «iPhone 11», який в цей час знаходився у парку, розташованому поряд з навчальним корпусом № 7 НТУУ «КПІ», що за адресою: м. Київ, вул. Політехнічна, 37, шляхом ривка, після чого намагався втекти з місця скоєння злочину. Потерпілий хотів його зупинити, а він рукою відштовхнув того та з місця вчинення злочину втік з викраденим майном, яке у подальшому продав за 1 500 грн.

У вчиненому ОСОБА_7 щиро розкаявся. При призначенні покарання просив врахувати його каяття, активне сприяння розкриттю даного злочину та повне відшкодування завданих потерпілому збитків.

Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Призначено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у виді 5 років позбавлення волі на підставі ст. 69-1 КК України.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає обов`язки, передбачені пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Стягнуто з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави витрати на залучення експертів для проведення судової товарознавчої експертизи у розмірі 717 грн 00 коп.

Речові докази:

- чоловічі кросівки чорного з білим, жовтим та зеленим кольорами, які передані на зберігання обвинуваченому ОСОБА_7 - залишено у розпорядженні ОСОБА_7 .

Не погоджуючись із вказаною ухвалою прокурор Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіоне ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати у зв'язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання із застосуванням положень ст. 69-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців. В решті рішення залишити без змін.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що згідно зі ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом?якшують покарання, передбачених в п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Таким чином, із наведених положень кримінального закону вбачається, що при призначенні покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України його строк не може перевищувати двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання. За ч. 4 ст.186 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, максимальний термін покарання, визначений із застосуванням ст. 69-1 КК України, не може перевищувати 6 років 8 місяців позбавлення волі, що становить дві третини максимального строку найбільш суворого виду покарання за цей злочин та водночас є нижчим від нижньої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України.

Водночас, призначення за цей злочин покарання у виді позбавлення волі на строк, менший ніж дві третини максимального строку найбільш суворого виду покарання за цей злочин (6 років 8 місяців позбавлення волі), можливе лише у разі застосування ст.69 КК України та за наявності підстав, визначених цією статтею. Саме ст.69 КК України передбачена можливість зменшення строку та виду основного покарання, визначеного санкцією статті

Особливої частини КК України, у тому числі до найнижчої межі, встановленої для певного виду покарання в Загальній частині КК України. Тоді як приписи ст. 69-1 КК України вказують на недопустимість перевищення двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання у разі наявності визначених нею підстав та не містить норми про можливість зменшення строку покарання нижче двох третин.

Правові позиції щодо застосування ст. 69-1 КК України викладено в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.06.2023 року у справі

№ 759/29194/21, а також в постанові Верховного Суду від 28.03.2024, якою залишено без змін ухвалу Львівського апеляційного суду від 18.07.2023 у справі № 462/5820/22.

Вказує, що вищенаведених положень кримінального закону суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , не дотримався.

Із вироку суду першої інстанції вбачається, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України є тяжким злочином, вчинений умисно, з корисливих мотивів, конкретні обставини кримінального провадження, ставлення підсудного до вчиненого (повне визнання вини, щире каяття), особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, проходить військову службу за контрактом, де характеризується лише позитивно, має постійне місце проживання, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, такі пом?якшуючі обставини як: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та повне відшкодування завданої потерпілому матеріальної шкоди, відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 положень ст. 69-1 КК України, однак призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, чим допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Санкція ч. 4 ст.186 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Таким чином, при призначенні покарання за ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням ст. 69-1 КК України максимальний термін покарання не повинен перевищувати 6 років 8 місяців позбавлення волі, що становить дві третини максимального строку найбільш суворого виду покарання та, водночас, є нижчим від нижньої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України.

Отже, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 186 КК України із застосуванням положень ст. 69-1 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, суд першої інстанції, не застосувавши ст. 69 КК України, яка передбачає підстави призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією статті, призначив обвинуваченому покарання, що є нижчим як від нижньої межі санкції ч. 4 ст. 186 КК України, так і нижчим двох третин максимального строку покарання у виді позбавлення за вчинення даного злочину, що є порушенням вимог ст. ст. 65, 69, 69-1 КК України.

Крім того, суд, неправильно застосувавши вищевказані норми закону, безпідставно застосував приписи ст. ст. 75, 76 КК України і звільнив ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком 3 роки та поклав на нього обов?язки: періодично з?являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Тобто суд, допустивши неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та призначивши покарання нижче від нижньої межі санкці ч. 4 ст. 186 КК України, також неправильно застосував норми ст.75 КК України, якою передбачено звільнення від відбуття покарання при призначенні позбавлення волі на строк не більше п?яти років, що, враховуючи санкцію ч. 4 ст. 186 КК України, якою передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, є неправильним.

Судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 не дотримано вимог ст. ст. 63, 65, 69, ч. 1 ст. 69-1, 75, 76 КК України, у зв?язку з чим призначено більш м?яке покарання, ніж передбачено законом про кримінальну відповідальність, чим допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, ст. 69-1 КК України.

Зазначає, що в ході перегляду судового рішення необхідно дати оцінку правильності призначеного покарання, з метою недопущення істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, в порядку ч. 3 ст. 404, ч. 1 ст. 405 КПК України, тому просить дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, зокрема ті, які стосуються призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України, оскільки такі досліджені судом першої інстанції не повністю.

Враховуючи вказані обставини, вважає за необхідне провести апеляційний розгляд за апеляційною скаргою, витребувати матеріали кримінального провадження і дослідити докази, відтак участь у апеляційному розгляді справи забезпечуватиметься прокурорами Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , думку захисника обвинуваченого ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 , вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволенняне підлягає з наступних підстав

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. ст. 84-85 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Передбачених процесуальним законом підстав для визнання вищенаведених письмових доказів неналежними або недопустимими суд не вбачає.

Відповідно до положень ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. В силу ст. 24 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

24.02.2022 року Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» за № 2102-IX, затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», строк дії якого було продовжено у подальшому Указами Президента України від 14.03.2022р. за № 133/2022, 21.04.2022р. за № 259/2022, 17.05.2022р. за № 341/2022, 12.08.2022р. за № 573/2022, 07.11.2022р. за № 757/2022 до 19.02.2023р., 06.02.2023р. за № 58/2023 до 20.05.2023р., 02.05.2023р. за № 254/2023, 27.07.2023р. за № 451/2023, 08.11.2023р. за № 734/2023 до 14.02.2024р.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 , проходячи військову службу за контрактом та обіймаючи посаду головного сержанта 2 взводу почесної варти 3 роти почесної варти батальйону почесної варти військової частини НОМЕР_1 , у порушення ст. ст. 3, 27, 28, 41, 68 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» ст. 4 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 11, 16, 49, 56 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, в період запровадженого на території України воєнного стану вчинив умисний злочин.

Так, 06.10.2023 року приблизно о 20 год. 50 хв., ОСОБА_7 , знаходячись у парку поряд з навчальним корпусом № 7 НТУУ «КПІ», розташованим за адресою: м. Київ, вул. Політехнічна, 37, побачив раніше незнайомого ОСОБА_9 , який тримав в руках мобільний телефон, та діючи умисно, шляхом ривка вирвав у останнього мобільний телефон марки «iPhone 11», ІМЕІ: НОМЕР_2 , S/N: НОМЕР_3 , вартістю 11140 грн. 00 коп., з яким почав тікати з місця скоєння правопорушення.

В свою чергу, потерпілий ОСОБА_9 наздогнав ОСОБА_7 та схопив його за руку, проте обвинувачений утримуючи при собі вищевказане майно та, не бажаючи бути затриманим потерпілим, виставив свою руку в сторону з метою зупинити потерпілого ОСОБА_9 , внаслідок чого останній отримав легке тілесне ушкодження у вигляді синця на спинці носа в верхній третин та впав на землю.

Далі, ОСОБА_7 , утримуючи при собі викрадене, з місця скоєного злочину втік, розпорядившись цим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 11140 грн. 00коп.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні ним кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив факт відкритого викрадення ним 06.10.2023р. приблизно о 20 год. 50 хв. у потерпілого ОСОБА_9 мобільного телефону марки «iPhone 11», який в цей час знаходився у парку, розташованому поряд з навчальним корпусом № 7 НТУУ «КПІ», що за адресою: м. Київ, вул. Політехнічна, 37, шляхом ривка, після чого намагався втекти з місця скоєння злочину. Потерпілий хотів його зупинити, а він рукою відштовхнув того та з місця вчинення злочину втік з викраденим майном, яке у подальшому продав за 1500 грн. У вчиненому щиро розкаявся. При призначенні покарання просив врахувати його каяття, активне сприяння розкриттю даного злочину та повне відшкодування завданих потерпілому збитків.

При визначенні обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються і немає сумнівів у добровільності їх позиції, та обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням доказів, які характеризують його, як особу.

Тому, суд вважав доведеною вину ОСОБА_7 у відкритому викраденні мобільного телефону в умовах воєнного стану, із застосуванням насильства відносно потерпілого ОСОБА_9 , що мало місце 06.10.2023 року приблизно о 20 год. 50 хв., у парку, розташованому поруч з навчальним корпусом № 7 НТУУ «КПІ», що за адресою:

м. Київ, вул. Політехнічна, 37, виходячи з наведеного.

Кваліфіковані його дії правильно за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений в умовах воєнного стану.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки, вчиненого обвинуваченим злочину, що належить до категорії тяжких злочинів, що в результаті його дій тяжких наслідків не настало, а також дані про особу обвинуваченого:

- раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений та має на утриманні неповнолітню дитину, проходить військову службу за контрактом, де характеризується тільки позитивно, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває,

- обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 : щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та повне відшкодування завданої потерпілому матеріальної шкоди,

- обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 судом не встановлено.

Враховуючи дані про особу ОСОБА_7 , його молодий вік, сімейний стан, а також наявні обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, поведінку обвинуваченого після скоєння даного правопорушення - щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушення та відшкодування завданої потерпілому шкоди, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вірно вважав за необхідне на підставі ст. 69-1 КК України призначити ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186 КК України покарання, яке не перевищує двох третин максимального строку найбільш суворого виду покарання, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, - у виді 5 років позбавлення волі.

Разом з тим, суд взяв до уваги викладене, відношення обвинуваченого ОСОБА_7 до вчиненого та його поведінку після вчинення злочину, вважав, що вказані обставини в своїй сукупності дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства при його звільненні від відбування покарання з випробуванням, згідно вимог ст.75 КК України та з покладанням на нього виконання обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Таке покарання суд вірно вважав справедливим і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та що воно відповідатиме меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

За таких обставин апеляційну скаргу прокурора Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіоне ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року-без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу прокурора Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу проголошення.

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4