Справа № 729/247/25
1-кп/729/74/25

У Х В А Л А
і м е н е м У к р а ї н и

02 вересня 2025 р. Бобровицький районний суд Чернігівської області у складі головуючої судді зі складу колегії суддів, судді ОСОБА_1 , за участю прокурора ОСОБА_2 , в режимі відеоконференції захисника обвинуваченого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , в режимі відеоконференції захисника обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , в режимі відеоконференції захисника обвинуваченого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 , обвинувачених - ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , секретаря судового засідання - ОСОБА_11 ,
В С Т А Н О В И В :
У судовому засіданні прокурор подав письмове клопотання про продовження обвинуваченим обраного стосовно них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, так як такий строк закінчується у кожного з обвинувачених 18.09.2025. Прокурор обґрунтовує свої клопотання тим, що ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які враховувалися їм при обранні запобіжних заходів на даний час не змінилися та не зникли. Зокрема, існують ризики переховування від суду для уникнення покарання за вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень, вчинення інших кримінальних правопорушень чи продовження вчинення даних кримінальних правопорушень. Так, прокурор, на підтвердження існування зазначених ризиків, зазначив, що у провадженні Малиновського районного суду м.Одеса пребуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України та по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України. Прокурор у клопотанні також зазначає, що підтвердженням ризику вчинення інших кримінальних правопорушень ОСОБА_6 є наявність вироку Солом`янського районного суду м.Києва від 31.07.2024, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.1 ст.309 КК України. ОСОБА_9 та ОСОБА_7 також, зважаючи на невідворотність майбутнього покарання за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, можуть переховуватися від суду та продовжувати вчиняти кримінальні правопорушення. ОСОБА_7 вироком Бобровицького районного суду від 04.09.2024 засуджений за ч.2 ст.389 КК України із застосуванням ст.ст.71,72 КК України.
Представниця потерпілого у судове засідання не з`явилася, проте надіслала заяву, у якій просила провести судове засідання у її відсутність.
Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисниця просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки заявлені ним ризики не обгрунтовані, вони є лише припущенням. Адвокат вважає, що наявні підстави для застосування щодо обвинуваченого більш м"якого запобіжного заходу, зважаючи на те, що обвинувачений має молодий вік, позитивну характеристику, раніше не судимий, співпрацював з органами досудового розслідування, на даний час вступив до вищого навчального закладу. Також зазначили, що у разі висновку суду про необхідність продовження запобіжного заходу просили розглянути можливість визначення застави у мінімальному розмірі, так як намірів переховуватися від суду обвинувачений не має. Крім того, захисниця додала, що невизначення розміру застави є несправедливим.
Обвинувачені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисниця ОСОБА_8 також вважають, що прокурором не доведені ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, тримання під вартою обвинувачених більше року є невиправданим та вважають, що обвинуваченим можливо визначити заставу у мінімальному розмірі.
Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_10 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки заявлені ним ризики не обгрунтовані та не доведені, разом з тим, вони не можуть існувати постійно. Подане клопотання вважають формальним. Захисник зазначив, що посилання прокурора на тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, не може бути достатньою підставою для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Ризик переховування від суду також нічим не доведено. Адвокат, з яким погодився його підзахисний, вважають, що обвинуваченому може бути застосований більш м"який запобіжний захід, такий як домашній арешт за місцем його постійного проживання і такий повністю усуне вказані прокурором ризики. Також просили визначити обвинуваченому мінімальну заставу у разі продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Розгляд даного кримінального провадження здійснюється колегією суддів у складі: головуючої судді ОСОБА_1 та суддів ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .
Станом на 02 вересня 2025 року суддя зі складу колегії ОСОБА_14 перебуває у щорічній відпустці, а тому не може брати участь у розгляді клопотання.
Згідно пункту 5 роз`яснень, викладених у листі Верховного Суду від 03.03.2022 року №2/0/2-22 "Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану", у разі неможливості у визначений КПК України строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою ст. 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.
Оскільки суддя із складу колегії, ОСОБА_14 , перебуває у відпустці, а запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченим спливає 18.09.2025, враховуючи невідкладність розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченим, суд дійшов висновку про необхідність вирішення даного питання головуючою зі складу колегії, а саме суддею ОСОБА_1 .
Суд, заслухавши думки учасників кримінального провадження щодо заявлених прокурором клопотань, дійшов такого висновку .
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 було продовжено до 18.09.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується (п. п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, у разі визнання винуватим, він може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, та вчинити інші кримінальні правопорушення. Також судом враховано, що стосовно обвинуваченого у Малиновському районному суді м.Одеса знаходиться кримінальне провадження по обвинуваченню його у вчиненні іншого кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.28 ч. 2 ст. 194 КК України.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
При цьому, на даному етапі провадження, не оцінюються докази на предмет їх достатності і допустимості для встановлення вини обвинуваченого.
Аналіз матеріалів, наданих суду, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів чи визначення застави.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 18.09.2025, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_3 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
При застосуванні ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді ді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вгляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Також судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 26.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 було продовжено до 18.09.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за які передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, в разі визнання винуватим, він може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, та вчинити інші кримінальні правопорушення.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
При цьому, на даному етапі провадження, не оцінюються докази на предмет їх достатності і допустимості для встановлення вини підозрюваного.
Аналіз матеріалів, наданих суду сторонами, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, зокрема, домашній арешт, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів чи визначення обвинуваченому застави.
При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховані також вік обвинуваченого, його сімейний та матеріальний стан, серйозність протиправних діянь обвинуваченого, відсутність постійного місця проживання обвинуваченого.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 18.09.2025, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
При застосуванні ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду та продовжити вчиняти кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вгляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 було продовжено до 18.09.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, дане кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану, що додатково свідчить про особливу його небезпеку, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, в разі визнання винуватим, може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, та вчинити інші кримінальні правопорушення.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
При цьому, на даному етапі провадження, не оцінюються докази на предмет їх достатності і допустимості для встановлення вини підозрюваного.
Аналіз матеріалів, наданих суду сторонами, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище.
При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховані також вік підозрюваного, його матеріальний стан, серйозність протиправних діянь обвинуваченого.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 18.09.2025, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
При застосуванні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду та вчиняти кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вгляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.08.2024 до підозрюваного ОСОБА_9 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строком до 28.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 було продовжено до 18.09.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема: переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_9 бґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, дане кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану, що додатково свідчить про особливу його небезпеку, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим, може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується, та вчинити інші кримінальні правопорушення.
Як обґрунтування обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики, які виправдовують продовження тримання підозрюваного під вартою не зменшились, прокурором наведені відомості про те, що на час розгляду клопотання по суті попередні ризики продовжують існувати, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, в яких зафіксовані фактичні дані про протиправні діяння ОСОБА_9 , зібраними даними, які характеризують особу обвинуваченого, тобто необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованою.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
Аналіз матеріалів, наданих суду, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище.
Хоча сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_9 має сталі соціальні зв"язки, батьтків та місце проживання, таке на думку суду, з урахуванням вищезазначеного, не впливає на зменшення ризиків визначених прокурором і в своїй сукупності не свідчить про належну поведінку обвинуваченого та можливість застосування до нього більш м"якого запобіжного заходу.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 18.09.2025, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду чи вчиняти кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вгляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
При цьому, суд, враховуючи вищезазначене, вважає, що підстави для визначення застави ОСОБА_9 відсутні і доводи сторони захисту не спростовують такого висновку.
Посилання захисника на те, що ОСОБА_9 не брав безпосередньої участі у підпалі, а лише фіксував такий шляхом запису на камеру телефону, суд не бере до уваги, оскільки на даному етапі кримінального провадження усі докази ще не досліджені, а тому суд не може оцінювати їх та робити певні висновки щодо участі обвинуваченого у кримінальному правопорушенні.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.07.2024 до підозрюваного ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 24.09.2024.
Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 12.06.2025 строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 було продовжено до 18.09.2025.
Згідно з ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, суд ураховує, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду; вчинити інше кримінальне правопорушення (п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).
З матеріалів кримінального провадження і доводів прокурора в судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за яке передбачене безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, дане кримінальне правопорушення вчинене в умовах воєнного стану, що додатково свідчить про особливу його небезпеку, тому, усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує йому, в разі визнання винуватим, він може переховуватися від органів досудового слідства та суду, а також може продовжити вчиняти кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, та вчинити інші кримінальні правопорушення.
Як обґрунтування обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики, які виправдовують продовження тримання підозрюваного під вартою не зменшились, прокурором наведені відомості про те, що на час розгляду клопотання по суті попередні ризики продовжують існувати, що підтверджується матеріалами кримінального провадження, в яких зафіксовані фактичні дані про протиправні діяння ОСОБА_7 , який крім іншого притягувався до кримінальної відповідальності та був засуджений, зібраними даними, які характеризують особу обвинуваченого, тобто необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованою.
За наведеного вбачаються достатні підстави вважати, що ризики, передбачені п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати.
Аналіз матеріалів, наданих суду сторонами, доводить, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не забезпечить на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам, у відповідності з мотивацією викладеною вище. У зв`язку з цим, суд відхиляє доводи сторони захисту про можливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів та можливості визначення застави.
При вирішенні питання про продовження дії запобіжного заходу враховані також вік обвинуваченого, його матеріальний стан, а також серйозність протиправних діянь обвинуваченого.
Крім того, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід у вигляді триманні під вартою.
Враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 18.09.2025, але до закінчення такого строку кримінальне провадження розглянути неможливо, то суд вважає, що клопотання є достатньо обґрунтованим, встановлені ризики, передбачені п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України є вагомими, а тому клопотання підлягає задоволенню.
Продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 не порушує його права на судовий розгляд упродовж розумного строку.
При застосуванні ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою розмір застави йому не визначався. При розгляді даного клопотання суд також не вбачає підстав для визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст. 12 КПК України, у змісті яких ідеться про те, що обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом.
Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину свідчить про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні якого останній обвинувачується. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, із ступеню тяжкості інкримінованого злочину, а також бере до уваги ту обставину, що підстави, за яких було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченому, останній може переховуватись від суду чи вчиняти інші кримінальні правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вгляді тримання під вартою, у судовому засіданні не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, к еруючись ст.ст. 177, 197,199, 369, 371,372,376 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 на 60 днів, до 17 листопада 2025 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 на 60 днів, до 17 листопада 2025 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 на 60 днів, до 17 листопада 2025 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 на 60 днів, до 17 листопада 2025 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Задовольнити клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 .
Продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 на 60 днів, до 17 листопада 2025 року, з утриманням його в Державній установі «Чернігівський слідчий ізолятор».
Обвинувачених щодо яких обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - доставити в наступне судове засідання.
Копію ухвали вручити прокурору, представнику потерпілого, обвинуваченим та захисникам.
Ухвала про продовження строку дії запобіжного заходу може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 04 вересня 2025 року о 16 годині.

Головуюча суддя : ОСОБА_1