ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/472/25 Справа № 705/2705/14-к Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 квітня 2025 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.06.2025, -

в с т а н о в и л а :

В провадженні Уманського міськрайонного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження № 0000458 від 22.04.2020 щодо ОСОБА_8 обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України.

Прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 на 60 днів.

14.04.2025 ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено та продовжено обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.06.2025.

Не погоджуючись з ухвалою місцевого суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій просила її скасувати, змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт або зменшити розмір застави до 80 прожиткових мінімумів доходів громадян.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що клопотання прокурора є необґрунтованим, прокурором не надано жодного доказу, які б доводили існування ризиків на які посилається сторона обвинувачення у клопотанні.

Визначений розмір застави є непомірним, оскільки вона перебуває в СІЗО і не має змоги його сплатити, при відсутності рухомого і не рухомого майна. Вона має матір похилого віку - 87 років з другою групою інвалідності, яка потребує постійного догляду,та брата інваліда дитинства з другою групою інвалідності, який потребує нагляду, має міцні соціальні зв`язки, за місцем роботи позитивно характеризувалася, не має на меті ухилятися від слідства.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника ОСОБА_7 , який підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її задовольнити з наведених в ній підстав, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, перевіривши доводи апеляційної скарги, виділені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої, до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями КПК України.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 КПК України цього Кодексу.

При цьому, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з врахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000, рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду клопотання прокурора суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачена ОСОБА_8 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інші кримінальні правопорушення.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до категорії в тому числі тяжких злочинів відповідно, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.

Суд першої інстанції врахував, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченої ОСОБА_8 про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_8 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.1,3,4 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

З матеріалів провадження вбачається, що у кримінальному провадженні в суді першої інстанції не завершено судове слідство, свідки не допитані.

При цьому враховується, що пред`явлене обвинуваченій ОСОБА_8 обвинувачення у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень, фактичні обставини за якими їм інкримінується вчинення цих правопорушень та наслідки їх вчинення, міра покарання, яка загрожує їй у разі визнання винуватою у вчиненні цих кримінальних правопорушень, у сукупності з даними про особу обвинуваченої, за даним кримінальним провадженням інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, обвинуваченим не обирався.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо доцільності продовження обвинуваченій строку тримання під вартою, з огляду на стадію судового розгляду, врахував тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченій ОСОБА_8 , характер і обставини вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних зі збутом наркотичних засобів, психотропних речовин, наявність низки обвинувальних актів стосовно останньої щодо злочинів, пов`язаних із незаконним обігом наркотичних речовин, які наразі перебувають у суді на розгляді, надав оцінку особі останньої, з врахуванням чого дійшов вірних висновків про те, що ризики, наведені прокурором, продовжують існувати і є доведеними, що не дає підстав для обрання обвинуваченій інших, більш м`яких запобіжних заходів, зважаючи на серйозність висунутого їй обвинувачення в тому числі у вчиненні тяжких злочинів, так як вона може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому вона обвинувачується або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів із визначенням застави 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 402600 грн., оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія суддів позбавлена можливості перевіряти фактичні обставини справи та доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, оскільки це належить до компетенції місцевого суду під час розгляду кримінального провадження по суті.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої особи кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволяють стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченої про недоведеність ризиків, які обумовлюють продовження обвинуваченій запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Як під час розгляду справи місцевим судом, так і під час її апеляційного розгляду, не здобуто даних, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_8 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи обвинуваченої про безпідставність продовження строку тримання під вартою у зв`язку з недоведеністю ризиків, не наведенням прокурором обставин, які б свідчили про продовження їх існування, а також того, що вони не зменшилися з часом та тривалим перебуванням під вартою, а також у зв`язку з необґрунтованістю підозри та недоведеністю обвинувачення також не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, та не спростовують висновків суду про наявність безумовних підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 .

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Апеляційні скарги не містять доводів, які би вказували на незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення. Порушень вимог КПК України, які б істотно обмежували права обвинуваченої та могли бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції колегією суддів не виявлено. На думку колегії суддів, існування ризиків у ході судового розгляду було доведено прокурором, наявність цих ризиків обґрунтовано відображено в ухвалі суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_8 .

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати

у х в а л и л а :

Ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 14 квітня 2025 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 12.06.2025, залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді