Номер провадження: 11-сс/813/749/25
Справа № 523/3313/25 1-кс/523/1250/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 27.03.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001121 від 28.02.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , накладено арешт на земельну ділянку (кадастровий номер ::06:005:0695) площею 0,1192 (га), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, заборонивши підозрюваному ОСОБА_8 , а також особам, що діють в його інтересах на підставі довіреностей, вчиняти будь-які дії щодо відчуження майнових прав на вищезазначений об`єкти нерухомості, а також заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки (кадастровий номер ::06:005:0695) площею 0,1192 (га), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та державним реєстраторам на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки (кадастровий номер ::06:005:0695) площею 0,1192 (га), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що санкцією частини 3 статті 307 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна та відповідно до ч. 6 ст. 12 КК України, зазначене кримінальне правопорушення відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Вищезазначене нерухоме майно, може бути конфісковане за вироком суду, а не накладення на нього арешту, на даному етапі, може унеможливити конфіскацію майна у випадку постановлення обвинувального вироку суду.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власника майна ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що копія клопотання слідчого про накладання арешту на майно не була вручена стороною обвинувачення заздалегідь для ознайомлення з ним з метою підготовки заперечень.

У задоволенні клопотання сторони захисту про ознайомлення сторони захисту з клопотанням про накладання арешту на майно слідчим суддею відмовлено та продовжено розгляд справи у зв`язку з чим заявлено відвід слідчого судді, який у подальшому було розглянуто, а розгляд справи продовжено попри не ознайомлення сторони захисту з клопотанням.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління ДБР, розташованого у місті Миколаєві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001121 від 28.02.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, в лютому 2025 року, але не пізніше 27.02.2025, більш точних дати та часу не встановлено, при невстановлених обставинах, з корисливих мотивів, переслідуючи умисел, направлений на незаконне придбання, зберігання та перевезення з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу та психотропної речовини які відповідно до проведеного експрес тесту IDT 9000- General Screening Drug містять в собі алкалоїдні основу (потенційний наркотик), та, посягаючи на встановлені законодавством України суспільні відносини у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів, суспільні відносини, що охороняють здоров`я населення України, в порушення вимог Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 №61-95-ВР, Закону України «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, та зловживанню ними» від 15.02.1995 №63/95-ВР, наказу Міністерства охорони здоров`я України №188 від 01.08.2000, Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» від 06.05.2000 №770, у невстановленому в ході досудового розслідування місці, незаконно, з метою подальшого збуту придбав особливо небезпечний наркотичний засіб та психотропні речовини які відповідно до проведеного експрес тесту IDT 9000- General Screening Drug містять в собі алкалоїдні основу (потенційний наркотик).

Після чого, 28.02.2025 ОСОБА_8 , перебуваючи за невстановленою на даний час адресою та у невстановлений час, зазначені раніше придбані наркотичний засіб та психотропну речовину переніс при собі до автомобіля марки «Acura TLX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває у його фактичному користуванні. На вказаному автомобілі ОСОБА_8 , незаконно, з метою подальшого збуту, перевіз раніше придбаний особливо небезпечний наркотичний засіб та психотропну речовину до м. Одеса та в подальшому рухався по місту з вказаними речовинами.

Надалі, 28.02.2025 у період часу з 01:48 год. по 02:55 год. проведено огляд місця події за адресою м. Одеса, на території Меморіалу 411 батареї за участі ОСОБА_8 , в ході якого останній добровільно з кишені своєї курки темного кольору видав 17 (сімнадцять) розфасованих пакетів з порошкоподібною речовиною білого кольору, які відповідно до проведеного експрес тесту IDT 9000- General Screening Drug містять в собі алкалоїдну основу (потенційний наркотик), а також на відстані 6 метрів від проведення огляду місця події вилучено ще 8 (вісім) розфасованих пакетів з порошкоподібною речовиною білого кольору, які відповідно до проведеного експрес тесту IDT 9000- General Screening Drug містить в собі алкалоїдні основу (потенційний наркотик), які в свою чергу, ОСОБА_8 з метою подальшого збуту, незаконно зберігав при собі.

Окрім того, 28.02.2025 в період часу з 04:20 год. по 05:54 год. під час проведення обшуку автомобіля марки «Acura TLX», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: м. Одеса, вул. Горіхова, вилучено 146 (сто сорок шість) розфасованих пакетів, з яких речовини у вигляді грудочок бежевого кольору, загальною масою 56,983г, які знаходились в 97 (дев`яносто семи) полімерних пакетах з пазовими замками, містять особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено - PVP і 4-ММС (4-метилметкатинон), кристалічні речовини жовтого кольору, загальною масою 29,900г, які знаходились в 25 (двадцяти п`яти) полімерних пакетах пазовими замками, містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено PVP, кристалічні речовини білого кольору, загальною масою 25,093г, які знаходились в 24 (двадцяти чотирьох) полімерних пакетах з пазовими замками, містять особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - 4-ММС (4-метилметкатинон), пачку цигарок «Kent» з цигарками із речовиною рослинного походження, два ЗІП-пакети фасовані з речовиною рослинного походження зеленого кольору, три згортки паперу із речовиною рослинного походження зеленого кольору, один ЗІП-пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, два предмети округлої форми із залишками речовини рослинного походження зеленого кольору, полімерний пакет із речовиною рослинного походження, яка відповідно до проведеного експрес-тестування містить в собі особливо небезпечний наркотичний засіб, та які ОСОБА_8 зберігав у вказаному автомобілі з метою подальшого збуту.

Враховуючи викладене, вилучена в ОСОБА_8 в ході обшуку автомобіля 28.02.2025 речовина в 146 (сто сорока шести) розфасованих пакетах - є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено PVP і 4-ММС (4-метилметкатинон), вагою 56,983г, 4-ММС (4-метилметкатинон) вагою 25,093г, PVP вагою 29,900г, що відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 01.08.2000 № 188 є особливо великим розміром.

Так, 28.02.2025 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а саме в незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу.

Надалі, 17.03.2025 ОСОБА_8 повідомлено про зміну раніше повідомленої підозри у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, а саме в незаконному придбанні, зберіганні, перевезенні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин в особливо великих розмірах.

В рамках проведення досудового розслідування оперативним підрозділам було надано доручення в порядку ст. 40 КПК України, з метою проведення слідчих (розшукових) дій в рамках кримінального провадження та встановлення осіб, причетних до його вчинення.

За результатами аналізу реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що підозрюваний ОСОБА_8 має у власності земельну ділянку (кадастровий номер ::06:005:0695) площею 0, 1192 (га).

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Оскільки санкцією ч. 3 ст. 307 КК України, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна та відповідно до ч. 6 ст. 12 КК України, зазначене кримінальне правопорушення відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Вищезазначене нерухоме майно, може бути конфісковане за вироком суду, а не накладення на нього арешту, на даному етапі, може унеможливити конфіскацію майна у випадку постановлення обвинувального вироку суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно з метою його збереження для можливої подальшої конфіскації у випадку постановлення обвинувального вироку суду.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Щодо доводів сторони захисту про невручення заздалегідь прокурором копії клопотання про накладання на арешт стороні захисту колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Згідно з ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Діючими нормами КПК України не передбачено те, що прокурор чи суд, який здійснює розгляд клопотання, має обов`язок завчасного вручення клопотання про накладання арешту на майно учасникам кримінального провадження, а тому доводи сторони захисту є необґрунтованими.

Посилання захисника про те, що попри заявлений відвід слідчого судді і не ознайомлення сторони захисту з клопотання про накладання арешту на майно розгляд справи було продовжено також є неспроможними, оскільки у відводі слідчого судді Суворовського районного суду ОСОБА_1 , заявленому захисником ОСОБА_7 , після оголошення перерви, ухвалою слідчого судді Суворовського районного суду ОСОБА_10 від 27.03.2025 відмовлено, після чого розгляд клопотання слідчого продовжено.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що права сторони захисту щодо ознайомлення з клопотання про накладання арешту на майно з метою підготовки своїх доводів про недоцільність накладання арешту на земельну ділянку у повному обсязі поновленні у суді апеляційної інстанції.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 03.03.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001121 від 27.03.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4