УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2025 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001210 від 04.11.2019 року,

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001210 від 04.11.2019 року. Просили накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 00.

В обґрунтування клопотання вказано, що Слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001210 від 04.11.2019 року.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до поліції надійшла заява ОСОБА_4 , про те, що колишній чоловік - ОСОБА_5 , шахрайським способом, користуючись тим, що його син ОСОБА_6 являється малолітньою особою та не може самостійно розпоряджатись майном, яке перебуває у його користуванні, уклав договір дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Після чого, 06.08.2021 року, ПНКМНО ОСОБА_7 посвідчено договір дарування 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_8 , та визначено її ціну в розмірі 270 000 (двісті сімдесят тисяч) гривень.

Крім того, у ході досудового розслідування зібрано наступні докази: договір дарування частки квартири від 06.08.2021; договір купівлі- продажу квартири від 25.04.2015; протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 12.06.2024; протокол допиту представника потерпілого ОСОБА_9 від 19.08.2024; відзив на позовну заяву від 11.12.2020; заява ОСОБА_8 від 31.08.2020; протоколом огляду місця події від 20.08.2024; протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 14.10.2024; заява ОСОБА_9 від 25.04.2015; заява ОСОБА_5 від 06.08.2021.

Так, встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної часткової власності ОСОБА_8 .

Постановою слідчого у кримінальному провадженні від 17.07.2025, квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Слідчий підтримав клопотання з підстав, наведених у ньому, та просив задовольнити клопотання.

Власник майна в судове засідання не викликався на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України.

Вивчивши клопотання й додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Так, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст.170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні прокурора, та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а тому суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п. 1,3 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

У свою чергу, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При вирішенні питання про арешт майна з метою забезпечення збереження речових доказів для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 6 ст. 132 КПК України, передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Зі змісту клопотання прокурора та долучених до нього матеріалів убачається, що Слідчим відділом Шевченківського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001210 від 04.11.2019 року.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до поліції надійшла заява ОСОБА_4 , про те, що колишній чоловік - ОСОБА_5 , шахрайським способом, користуючись тим, що його син ОСОБА_6 являється малолітньою особою та не може самостійно розпоряджатись майном, яке перебуває у його користуванні, уклав договір дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Після чого, 06.08.2021 року, ПНКМНО ОСОБА_7 посвідчено договір дарування 1/3 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_8 , та визначено її ціну в розмірі 270 000 (двісті сімдесят тисяч) гривень.

Крім того, у ході досудового розслідування зібрано наступні докази: договір дарування частки квартири від 06.08.2021; договір купівлі- продажу квартири від 25.04.2015; протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 12.06.2024; протокол допиту представника потерпілого ОСОБА_9 від 19.08.2024; відзив на позовну заяву від 11.12.2020; заява ОСОБА_8 від 31.08.2020; протоколом огляду місця події від 20.08.2024; протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 14.10.2024; заява ОСОБА_9 від 25.04.2015; заява ОСОБА_5 від 06.08.2021.

Так, встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної часткової власності ОСОБА_8 .

Постановою слідчого у кримінальному провадженні від 17.07.2025, квартира АДРЕСА_1 визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Проте на переконання слідчого судді, у клопотанні належним чином не доведено той факт, що вказане нерухоме майно, про арешт якого наполягає слідчий, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, та має значення речових доказів для кримінального провадження №0001210 від 04.11.2019 року. Як убачається зі змісту даних, які внесені до ЄРДР, обставини викладені як загальні твердження в такій мірі, що позбавляє слідчого суддю визначити, що саме конкретні обставини стосовно зазначеного нерухомого майна розслідуються, матеріали не містять такого обсягу достовірних даних про реальність обставин, що свідчать про обставини злочинів, передбачених ч.3 ст. 187, ч.1 ст. 135, ч.3 ст. 190, ч.1 ст. 382 КК України.

Слідчий не надав вагомих даних в підтвердження реальності вчинення вказаних кримінальних правопорушень, що вказане нерухоме майно стосується даного кримінального провадження і може бути використане як докази. Таким чином, відсутні підстави уважати, що таке майно є доказом в межах даного кримінального провадження, доводи є необґрунтованими припущеннями.

Клопотання слідчого не містить жодних доказів того, що завдання кримінального провадження виправдовують такий обсяг втручання у власність.

Враховуючи викладене, аналіз наявних в розпорядженні слідчого судді матеріалів свідчить про відсутність підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт нерухомого майна, а також недоведеність слідчим можливості використання вказаного майна як дока фактів та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в межах якого здійснюється досудове розслідування, відомості про яке внесені згідно п.4 ч. 5 ст. 214 КПК України під №0001210 від 04.11.2019 року, не може бути підставою для застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, у зв`язку із чим викликає сумнів в розумності і співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З урахуванням не конкретного обсягу даних, які внесені до ЄРДР, та обсягу даних в підтвердження події злочину, арешт вказаного нерухомого майна, в тому обсязі, в якому слідчий ставить питання в клопотанні, буде свідчити про довільність дій в ході забезпечення кримінального провадження, з урахуванням обсягу внесених даних до ЄРДР.

Враховуючи наведене, клопотання слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001210 від 04.11.2019 року, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 170-174, 376 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001210 від 04.11.2019 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

На ухвалу слідчого судді безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга.

Слідчий суддя ОСОБА_1