УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 року

м. Київ

справа № 552/4294/22

провадження № 51-1780ск23

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2025 рокуі

встановила:

за вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з загальною середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 08.07.1999 Червонозаводським районним судом м. Харкова за статтями 17,

215-3 частиною 2, 141 частиною 2, 81 частиною 3, 193 частиною 3, 213 частиною 3, 42 КК України (в ред. 1960 року) до покарання у виді 5 років 6 міс. позбавлення волі з конфіскацією майна. Був звільнений 04.08.2001 з Холодногірської ВК Харківської обл. (№18) на підставі ст. 6 ЗУ «Про амністію» від 05.01.2001 із заміною невідбутої частини покарання на умовне з іспитовим строком 3 роки;

- 13.01.2005 Жовтневим районним судом м. Харкова за статтями 296 частиною 1, 191 частиною 3, 70 КК України (в ред. 2001 року) до покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, з позбавленням права займати певні посади 2 роки, на підставі статті 71 КК України приєднана частина не відбутого покарання за вироком від 08.07.1999р. до 3 років 3 місяців позбавлення волі, з позбавленням права займати певні посади 2 роки. Згідно ст. 81 КК України був звільнений 06.03.2007р. з Темнівської ВК Харківської обл. (№100) на підставі постанови Харківського районного суду Харківської обл. від 21.02.2007р. умовно-достроково з не відбутим строком 11 міс. 17 днів;

- 09.09.2008 Дзержинським районним судом м. Харкова за частиною 1 статті 115 КК України (в ред. 2001 року) до покарання у виді позбавлення волі строком

9 років, на підставі статті 71 КК України приєднана частина не відбутого покарання за вироком від 13.01.2005р, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком 9 років 6 міс. позбавлення волі. Звільнений 18.05.2016р. по відбуттю строку покарання,

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 304 КК України, за якими призначено йому покарання: за частиною 3 статті 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки; за частиною 1 статті 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік; за частиною 3 статті 357 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки; за частиною 2 статті 304 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 до відбуття покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання обчислюється з моменту його фактичного затримання після звернення вироку до виконання.

В строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано час його тримання під вартою з 28.06.2022р. по 26.07.2022р., у відповідності з вимогами частини 5 ст. 72 КК України із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалою Харківського апеляційного суду 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 - задоволено частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1, 3 ст. 357 КК України скасований.

На підставі ч. 1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 та за ч. 3 ст. 357 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч.1, 3 ст. 357 КК України, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - закрити.

Вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, та на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У решті вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року - залишений без змін.

За вироком суду з урахуванням змін внесених апеляційною інстанцією, ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, за обставин детально наведених у вироку, разом із раніше йому знайомим малолітнім ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який не був обізнаний у злочинному намірі ОСОБА_7 , вчинив таємне викрадення чужого майна, повторно, в тому числі поєднані з проникненням у сховище та намір використати для своїх протиправних дій ОСОБА_6 як особу, яка внаслідок малолітнього віку не усвідомлює значення своїх дій, повідомив йому неправдиву інформацію про те, що за вищезазначеною адресою припаркований належний йому автомобіль «Mitsubishi Outlander», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який насправді належить гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 .

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, захисник ОСОБА_4 , в інтересах засудженого ОСОБА_5 просить скасувати постановлені судові рішення та призначити новий судовий розгляд справи в суді першої інстанції у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості його підзахисного. Суть доводів касаційної скарги здебільшого зводиться до недоведеності вини його підзахисного у вчиненні крадіжки чужого майна, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та неповноти судового розгляду. Вказує, що жодного прямого доказу винуватості обвинуваченого не має. Захисник уважає, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду та ґрунтуються на припущеннях. Зауважує, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) не дав вичерпних відповідей на доводи його апеляційної скарги щодо безпідставності засудження ОСОБА_5 .

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).

Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачена можливість скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. При перегляді судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим

(ст. 370 КПК України). Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотримання вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підставі його ухвалення.

Крім цього, зміст ухвали суду апеляційної інстанції повинен відповідати вимогам ст. 419 КПК України. За частиною другою цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Із доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_4 , належним чином перевірив викладені у ній доводи, які за змістом аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі захисника, частково погодився з висновками суду першої інстанції та мотивами прийнятого ним рішення і законно й обґрунтовано змінив вирок суду першої інстанції, з чим погоджується також колегія суддів касаційного суду.

Так, досліджуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи і недоведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні крадіжки, апеляційний суд зазначив, що такі доводи спростовуються сукупністю всіх досліджених судом доказів, що є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_5 .

Водночас суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що зазначені показання суд першої інстанції ретельно перевірив на відповідність усім конкретним обставинам даного кримінального правопорушення та в сукупності з іншими доказами дійшов висновку, що саме ОСОБА_5 вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Суд зважив зокрема на показання потерпілого ОСОБА_8 ; дані протоколу пред`явлення особи для впізнання від 19.10.2020 та доданим до нього ілюстративним матеріалом, потерпілий ОСОБА_8 впізнав особу № 3 зліва ( ОСОБА_5 ), як особу, яка 13.09.2020 скоїла крадіжку із його авто. Присутність ОСОБА_5 на місці події та його причетність до інкримінованих злочинів підтверджується протоколом перегляду відеозапису від 05.10.2020, відповідно до якого камера спостереження охоплювала заїзд на «Макдрайв» ресторану «Макдональдз» за адресою: м. Харків, вул. Суздальські ряди, 9 та вул. Різдвяної та диском із записом з камер відеоспостереження, 13.09.2020, який був відтворений у судовому засіданні суду першої інстанції.

Винуватість ОСОБА_5 підтверджується сукупністю інших досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку і навів у вироку.

Не залишилися поза увагою апеляційного суду й твердження сторони захисту про те, що в основу обвинувачення ОСОБА_5 були покладені покази ОСОБА_6 , який в судовому засіданні допитаний не був. Проте, цей суд урахував, що судом першої інстанції та органом досудового розслідування вживалися заходи щодо встановлення місцезнаходження свідків ОСОБА_6 та його матері ОСОБА_9 , прокурор у подальшому фактично відмовилася від їх допиту, у зв`язку із неможливістю встановлення їх місця перебування та повідомлення про необхідність явки до суду. Суд апеляційної інстанції вважає, що принцип безпосередності дослідження показань та доказів, судом першої інстанції не порушений. З наведеними аргументами погоджується також колегія суддів касаційного суду.

Як правильно встановив суд апеляційної інстанції, на час судового розгляду закінчилися строки притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ч. 1, 3 ст. 357 КК України, передбачені ч. 1 ст. 49 КК України. Вказані кримінальні правопорушення є кримінальними проступками, строк давності за якими відповідно п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України становить 3 роки. Ураховуючи, що всі вчинені ОСОБА_5 кримінальні правопорушення утворюють ідеальну сукупність, строк давності за всі кримінальні правопорушення розпочинається з 13.09.2020. Даних про те, що перебіг давності зупинявся чи перервався, матеріали провадження не містять, тому на підставі ч. 1 ст. 49 КК України суд постановив звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 та за ч. 3 ст. 357 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 1, 3 ст. 357 КК України, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України - закрити.

До того ж суд слушно зауважив, що вказана вище обставина не впливає на вид та міру призначеного судом першої інстанції засудженому покарання як окремо за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 304 КК України, так і за сукупністю кримінальних правопорушень, оскільки призначене покарання не є максимальним та з урахуванням даних про особу обвинуваченого, є необхідним та достатнім для досягнення мети та завдань покарання.

Отже, за встановлених судом фактичних обставин справи, дії ОСОБА_5 отримали правильну кримінально-правову оцінку за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 304 КК України, а покарання йому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК України.

Як убачається з ухвали апеляційного суду, ретельно перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту, щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_5 , суд надав на них вичерпні відповіді та обґрунтовано залишив скаргу без задоволення, належним чином мотивувавши свій висновок із цього приводу. Відтак, доводи захисника у касаційній скарзі стосовно істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які, на його думку, полягають у невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам статей 419, 370 КПК України, є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильності застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при постановленні оскаржених судових рішень колегією суддів не встановлено.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду

м. Харкова від 27 червня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3