ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9838/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/182/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - відкриття
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 серпня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

при секретарі ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/182/25 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, за якою призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Строк відбуття покарання ОСОБА_6 у вигляді позбавлення волі визначено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Вирішено питання про долю речових доказів, судових витрат та арешту майна відповідно до ст.ст. 100, 124, 170 КПК України.

Згідно з вироком суду, 15.03.2024 близько 16 год. 45 хв., обвинувачений ОСОБА_6 , в порушення вимог пункту 2.9 (а) ПДР, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (1,0‰ проміле), керував технічно несправним автомобілем «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 , несправність якого полягає в тому, що трубопровід гідравлічного приводу гальмового механізму заднього лівого колеса містить механічне пошкодження у вигляді деформації із зміною його поперечного перерізу, що унеможливлює поступання гальмівної рідини до робочого гальмового циліндра гальмового механізму та приведення його у дію під час гальмування, чим порушив вимоги п.п. 31.1, 31.4, 31.4.1 а) ПДР та рухався автодорогою М-30 «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка-Луганськ-Ізварине» в межах м. Тернопіль в напрямку м. Бережани зі швидкістю 62,0...66,5 км/год, чим порушив вимоги п.п. 12.4, 12.9 б) ПДР України.

Під час руху лівою смугою свого напрямку, обвинувачений ОСОБА_6 , внаслідок алкогольного сп`яніння, не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б, д) Правил дорожнього руху, які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

В ході такого руху, обвинувачений ОСОБА_6 наближався до нерегульованого пішохідного переходу, який позначений дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2, а також дорожньою розміткою 1.14.1 ПДР і встановлений неподалік Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області та маючи об`єктивну можливість завчасно виявити, що попереду, у правій смузі в напрямку м. Бережани, перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом зупинився легковий автомобіль, обвинувачений ОСОБА_6 , в порушення вимог п.18.4. ПДР, вчасно не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля «Volkswagen Passat» р.н НОМЕР_1 , не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, щоб переконатися, що на ньому немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, а продовжив рух у зазначеному напрямку.

Внаслідок порушення вказаних пунктів Правил, обвинувачений ОСОБА_6 не забезпечив безпеку дорожнього руху та виїхавши на нерегульований пішохідний перехід вчинив наїзд передньою частиною керованого автомобіля «Volkswagen Passat» р.н. НОМЕР_1 на пішохода потерпілу ОСОБА_9 , яка перетинала проїзну частину дороги справа наліво відносно руху автомобіля в межах згаданого пішохідного переходу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, у виді перелому кісток склепіння і основи черепа справа, що супроводжувалась забиттям головного мозку легкого ступеню (за клінічною класифікацією), та зовнішніх ушкоджень - «підшкірна гематома» лобово-скронево-виличної ділянки справа, ран і саден обличчя, закритий перелом головки правої малогомілкової кістки, садна обох кистей, забиття м`яких тканин лівого стегна, садна ділянки обох колінних суглобів. Виявлені у потерпілої ОСОБА_9 тілесні ушкодження належать до тяжких за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння - п.п. 2.1.2, 2.1.3 (б) «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995).

Порушення обвинуваченим ОСОБА_6 вимог пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка» і належне виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 2.9 (а), 31.1, 31.4, 31.4.1 а), 12.4, 12.9 б), 18.4, Правил дорожнього руху, а також вимог, які наведені у статті 1, абзацах 1, 2 частини 5 статті 14, статті 15 ЗУ «Про дорожній рух», статті 68 Конституції України, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 змінити в частині основного покарання та призначити його підзахисному покарання за вчинений злочин у вигляді трьох років обмеження волі.

Мотивує скаргу тим, що при винесенні рішення, судом першої інстанції не в повній мірі враховано особу винного, який визнав вину частково (оскільки під сумнів свій діагноз, перш за все, ставила потерпіла, з чим він погодився), його вік, наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, а також думку потерпілої, яка немає майнових претензій до обвинуваченого, оскільки він у повній мірі відшкодував їй завдану шкоду, і яка просила суворо не карати обвинуваченого, окрім того не позбавляти його волі.

Посилається на досудову доповідь Тернопільського районного відділу Філії Державної установи «Центр пробації» у Тернопільській області, складену за результатами дослідження інформації, що характеризує особу обвинуваченого за місцем його проживання/навчання, умов життєдіяльності, відносин у суспільстві, згідно якої його виправлення без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб); у разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення на нього обов?язків, передбачених ч. 3 ст. 76 КК України.

Вказує, що обвинувачений після настання дорожньо-транспортної пригоди застосував екстрене гальмування та зупинив автомобіль приблизно за три метри від пішохідного переходу. Налалі він вибіг, щоб надати потерпілій першу медичну допомогу, і попросив перехожого викликати швидку медичну допомогу, оскільки сам цього зробити не зміг, бо через хвилювання у нього трусилися руки.

Просить врахувати обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, думку потерпілої, яка просила його не карати в зв`язку з відшкодуванням їй матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, відсутність обставин, що обтяжують його покарання та зумовлюють за необхідне застосувати до ОСОБА_6 положення ч.1 ст. 69 КК України та призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, оскільки вважає, що саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 просить вирок суду щодо ОСОБА_6 змінити в частині основного покарання, призначити ОСОБА_6 покарання ч. 2 ст. 286-1 КК України у вигляді 3 років обмеження волі.

Вважає призначене місцевим судом ОСОБА_6 покарання надто жорстким та невідповідним характеру вчинених дій посилаючись на те, що обвинувачений після настання ДТП, застосував екстрене гальмування, та зупинив автомобіль приблизно за три метри від пішохідного переходу. Надалі він вибіг, щоб надати їй першу медичну допомогу, і попросив перехожого викликати швидку медичну допомогу, оскільки сам цього зробити не зміг, бо через хвилювання у нього трусилися руки.

Вказує, що не має будь-яких претензій до обвинуваченого, адже він у повній мірі відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду, часто навідувався до неї в лікарню, а також піклувався про стан її здоров?я.

Зазначає, що судом безпідставно не враховано як обставину, що пом?якшує покарання обвинуваченого щире каяття у вчиненому, що за відсутності обставин, які обтяжують його покарання є підставою для застосування до ОСОБА_6 положень ч. 1 ст. 69 КК України та призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Потерпіла надіслала до суду апеляційної інстанції заяву про розгляд справи за її відсутності, тому апеляційний розгляд здійснюється без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого, його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просять її задовольнити з викладених у них мотивах, прокурора, який заперечив проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за обставин, викладених у вироку є вірним та не оспорюються в апеляційних скаргах, тому, відповідно до ст. 404 КПК України, колегією суддів не переглядається.

Кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що вчиненні в стані алкогольного сп`яніння, та які заподіяли потерпілій тяжке тілесне ушкодження, також є вірною.

Як вбачається з вироку, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, який є тяжким злочином, спричинені потерпілій ОСОБА_9 наслідки цього діяння у виді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, взяв до уваги дані про особу обвинуваченого, який є раніше не судимою особою, визнав вину частково, його вік, наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, а також думку потерпілої ОСОБА_9 , яка немає майнових претензій до обвинуваченого та просить його суворо не карати, не позбавляти волі, врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання: повне відшкодування завданого збитку потерпілій та за відсутності обставин, які обтяжують його покарання прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 2 ст. 286-1 КК України.

Окрім того, судом враховано, що ОСОБА_6 керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням, оскільки, водій у стані сп`яніння є загрозою для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху водіїв, пішоходів, велосипедистів, а також і для самого себе та власності третіх осіб.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали та інших обставин, які впливають на ступінь відповідальності особи, яка керує транспортними засобами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на п`ять років.

Наведені в апеляційних скаргах доводи, в тому числі щодо думки потерпілої, яка просила суворо не карати обвинуваченого були враховані місцевим судом при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Перевіряючи доводи захисника та потерпілої щодо можливості застосування стосовно обвинуваченого положень ст. 69 КК України та призначення йому покарання не передбаченого санкцією ч.2 ст.286-1 КК України та безпідставного неврахування в якості обставини що пом`якшує його покарання щирого каяття, колегія суддів вважає їх такими що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Так, для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим (постанова ВС від 27.04.2021 року №712/4384/20).

Як неодноразово зазначав Верховний Суд (зокрема, у постанові від 17 вересня 2019 року у справі № 744/884/17, провадження № 51-8413км18), норма матеріального права, викладена в ч. 1 ст. 69 КК України, надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж передбачене законом за відповідне кримінальне правопорушення, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Отже, застосування положень ст. 69 КК України можливе в разі, якщо наявна сукупність принаймні двох обставин, які одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони (1) можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 ст. 66 КК України і (2) істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій у вчиненні кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку вчиненого та/або небезпечність винуватого.

Суд, при призначенні покарання на підставі ст. 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що врахував як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із приписів статей 50, 65 КК України, яка(які) із обставин є такими, що істотно знизили ступінь тяжкісті вчиненого злочину, тобто мала(и) вагомий вплив на його суспільну небезпечність.

Колегія суддів вважає, що в місцевий суд вірно не визнав в якості обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого щире каяття в зв`язку з частковим визнанням ним вини у скоєному через висловлення сумнівів у тяжкості нанесених потерпілій тілесних ушкоджень, що впливає на правову кваліфікацію кримінального правопорушення оскільки у вказаному провадженні повністю доведені всі обставини скоєння злочину обвинуваченим, в тому числі і щодо наявності у потерпілої тяжких тілесних ушкоджень. А висловлення самою потерпілою, яка не має спеціальних знань у галузі медицини, після відшкодування їй обвинуваченим матеріальної та моральної шкоди, сумнівів у тяжкості заподіяних їй тілесних ушкоджень не ставить під сумнів висновки суду.

Так, щире каяття характеризує ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа дійсно, відверто, а не уявно визнає своєю провину у вчиненому злочині, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23.12.2005 р. № 12, основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Покликання апелянтів на те що обвинувачений хоч і не викликав особисто швидку, проте попросив це зробити іншу особу, не підтверджуються матеріалами справи. Зокрема, ДТП відбулась в денну пору доби в людному місці коло сервісного центру МВС, тому виклик швидкої за вказаних обставин сторонніми особами .

Також колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив суспільно небезпечне діяння у сфері безпеки руху, а саме, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП, в результаті якого потерпіла отримала тяжкі тілесні ушкодження.

На думку колегії суддів призначення обвинуваченому більш м`якого покарання негативно вплине на формування думки інших осіб про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа буде нести невідворотне та справедливе покарання за такі дії. За наведених обставин, відшкодування обвинуваченим шкоди та позиція потерпілої, позитивна характеристика , його вік та відсутність судимості та наявність на утриманні малолітньої дитини не знижують тяжкості й небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення .

Отже, за відсутності двох і більше обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого та істотно знижували ступінь суспільної скоєного ним злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до ОСОБА_6 положень ст.69 КК України.

Наведені в апеляційних скаргах доводи щодо суворості призначеного ОСОБА_6 покарання не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, а думка потерпілої щодо іншого виду покарання, не є вирішальною для суду. Окрім того, колегія суддів враховує те що обвинувачений керував автомобілем, який мав технічні несправності, що також перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Колегія суддів враховує також і досудову доповідь органу з питань пробації щодо можливості призначення обвинуваченому несуворого покарання та вважає що визначення його в єдиному можливому виді, передбаченому санкцією ч.2 ст.286-1 КК України, в найнижчому розмірі узгоджується з нею.

За таких обставин, колегія суддів вважає що при виборі заходу примусу суд дотримався приписів статтей 50, 65 КК, а призначене обвинуваченому покарання є справедливим.

Отже, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та потерпілої слід залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України - без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286-1 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді