УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

Справа № 175/18185/24

Провадження № 51-2372ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

м. Краматорська Донецької області, громадянина України, проживає

у АДРЕСА_1 , раніше

не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 114-2 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня

2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 114-2 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, діючи умисно, з особистих мотивів, в умовах воєнного стану, використовуючи власний мобільний телефон через месенджер «Viber», під час листування із раніше знайомою громадянкою України ОСОБА_6 , знаходячись у м. Слов`янську Краматорського району Донецької області (більш точне місце не встановлено), не санкціоновано поширив відомості про місце розташування особового складу ЗСУ чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, яка не розміщувалась у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, а саме: 1) 13 березня 2024 року о 15:44 - про місце зведення взводного опорного пункту ЗС України; 2) 13 березня 2024 року о 15:49 - про місце зведення взводного опорного пункту ЗС України; 3) 13 березня 2024 року о 20:26, а також в подальшому 15 березня 2024 року о 09:56, - про місце розквартирування особового складу ЗС України; 4) 17 березня 2024 року о 16:07 - про місце взведення взводного опорного пункту ЗС України.

Вказана інформація про місце розташування особового складу ЗС України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України, Головним управлінням розвідки Міністерства оборони України на офіційних сторінках, інших медіа-ресурсах або ЗМІ.

Такі діяння ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 2 ст. 114-2 КК України як поширення інформації про розташування Збройних Сил України, за можливості їх ідентифікації на місцевості, якщо така інформація не розміщувалася у відкритому доступі Генеральним штабом Збройних Сил України, Міністерством оборони України або іншими уповноваженими державними органами, вчинене в умовах воєнного стану.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на суворість призначеного підзахисному покарання, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання й на підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що призначене покарання є занадто суворим й таким, що не відповідає особі ОСОБА_5 , його відношенню до вчиненого кримінального правопорушення, а також наслідкам кримінального правопорушення.

Звертає увагу, що в цій ситуації наявні декілька обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: ОСОБА_5 повністю усвідомив свою вину у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, щиро покаявся, активно сприяв розслідуванню обставин кримінального правопорушення, надавав вичерпні пояснення.

Зазначає, що в результаті інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення не заподіяна будь-яка шкода, цивільний позов у провадженні не заявлений.

Крім того зазначає, що вчинення ОСОБА_5 вищезазначеного кримінального правопорушення спровокував збіг тяжких особистих сімейних обставин у його житті, зокрема дружина обвинуваченого покинула його та неповнолітню доньку, а тому в період бойових дій ОСОБА_5 залишився один разом зі своєю неповнолітньою донькою, яка перебуває на його утриманні.

Стресова ситуація, в якій перебував ОСОБА_5 в період бойових дій, дуже негативно вплинула на стан його здоров`я, а тому він разом з донькою не зміг евакуюватись. Саме збіг цих тяжких особистих, сімейних обставин вплинув на вчинення ОСОБА_5 зазначеного кримінального правопорушення.

Вказує, що ОСОБА_5 не має судимості, відсутні негативні характеризуючі відомості про нього, він не знаходиться на обліку в наркологічному диспансері.

Крім того обвинувачений є інвалідом третьої групи, страждає хронічними захворюваннями, в тому числі переніс правосторонній геміпарез (інсульт), регулярно потребує проходження стаціонарного та амбулаторного лікування, систематичних медичних обстежень, медичного огляду.

В період перебування під вартою він має загострення тяжких хронічних хвороб, що викликає необхідність проведення різноманітних медичних обстежень, лікування та постійного контролю лікаря в умовах стаціонару, що є прямою загрозою для життя підзахисного.

Крім того, захисник зазначає, що протягом тривалого часу ОСОБА_5 перебуває під вартою, що з точки зору сторони захисту є абсолютно достатнім для належного виправлення та перевиховання останнього.

Вказані обставини, на думку захисника, є достатніми підставами для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його дій за ч.2 ст. 114-2 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання, можливості його звільнення від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, але й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання, а також щодо неможливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину; сукупність обставин вчиненого кримінального правопорушення, його характер, ступінь його суспільної небезпеки; відомості про особу засудженого, який раніше не судимий, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо, його стан здоров`я, зокрема, перенесення ним субарахнодального крововиливу.

Також судом враховано досудову доповідь органу пробації, згідно з якою ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб, оцінюється як середній.

Крім того, судом належним чином враховано обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, й відсутність обставин, які його обтяжують.

Окрім цього, місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги доводи захисника в тій частині, що ОСОБА_5 є особою з інвалідністю, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 мав 3 групу інвалідності строком до 01 липня 2021 року, а інших відомостей матеріали кримінального провадження не містять.

З урахуванням усіх зазначених обставин суд першої інстанції, проаналізувавши та надавши оцінку указаним обставинам, зробив висновок про неможливість виправлення ОСОБА_5 без його ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання у виді 5 років позбавлення волі, належним чином мотивувавши своє рішення.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 , яка за змістом і доводами здебільшого є аналогічною доводам касаційної скарги в частині призначеного покарання, обґрунтовано спростував доводи апеляційної скарги.

Зокрема, в ухвалі апеляційного суду зазначено, що, хоча ОСОБА_5 і висловив щире каяття та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що враховано судом першої інстанції як обставини, які пом`якшують покарання, але з огляду на вчинення кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України в період дії воєнного стану у спосіб передання інформації про місце розташування особового складу ЗС України чи інших утворених відповідно до законів України військових формувань, колегія суддів апеляційного суду зауважила, що підстави для застосуванням положень ст. 75 КК України відсутні.

Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що суд першої інстанції врахував указані в апеляційній скарзі обставини й призначив покарання на рівні мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 114-2 КК України.

Колегія суддів вбачає таку позицію апеляційного суду вмотивованою. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Крім цього, колегія суддів не вбачає обґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про доцільність пом`якшення засудженому покарання, оскільки вчинене ним діяння було вчинене у зв`язку зі збігом тяжких особистих обставин, адже зазначені захисником обставини за своїм змістом і характером не вбачаються такими, що перебувають у причинному зв`язку з вчиненим засудженим правопорушенням.

Колегія суддів касаційного суду убачає, що покарання ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових правопорушень, відповідає вимогам ст. 65 КК України, принципам індивідуалізації та справедливості покарання.

Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3