У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 червня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000380, за апеляційними скаргами прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2023 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, зареєстрований мешкає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_5 , ОСОБА_10 ,

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисники ОСОБА_8 , ОСОБА_11 ,

потерпілий ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2023 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Ухвалено, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, із покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор та потерпілий ОСОБА_6 просять скасувати оскаржуваний вирок в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просять скасувати вирок та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю, що у його діянні є склад кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Прокурор та потерпілий ОСОБА_6 , зміст апеляційних скарг є однаковим, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та фактичних обставин справи, встановлених судом, вважать оскаржуваний вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, яке полягає у неправильному звільненні обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України.

Апелянти наголошують на тому, що, призначаючи покарання, суд першої інстанції не зазначив, які саме дані, які стосуються його особи, дають підстави вважати доцільним звільнення його від відбування покарання.

Крім того, вважають, що при призначенні покарання суд не надав належної оцінки тим обставинам, що через злочинну недбалість ОСОБА_7 , який допустив грубе порушення положень Правил дорожнього руху, заподіяно незворотні тяжкі наслідки у виді загибелі людини.

Обвинувачений ОСОБА_7 наголошує на тому, що в його діях відсутня об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а саме причинний зв`язок між діянням та наслідками, що свідчить про відсутність складу інкримінованого кримінального правопорушення.

ОСОБА_7 відзначає, що ані під час досудового розслідування, ані під час судового розгляду, не надано належної оцінки діям пішохода, які не відповідали п. 4.14 Правил дорожнього руху, яка перебігала проїжджу частину у темному одязі.

З приводу інкримінованих порушень вимог Правил дорожнього руху, зауважує, що він жодним чином не порушував п. 18.1, оскільки до пішохідного переходу його транспортний засіб не наближався, а на момент зіткнення вже перетнув (проїхав) його; під час перетину його транспортного засобу (проїзду) пішохідного переходу на ньому не перебував пішохід, а лише наближався до нього, про що вочевидь свідчать фрагменти уламків автомобіля, які, відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, складеного слідчим на місці пригоди, знаходилися на відстані 6,6 м від «ЗЕБРИ», тобто за межами пішохідного переходу, а не до нього, а твердження сторони обвинувачення, що зіткнення відбулося «в межах пішохідного переходу» не заслуговує ніякої уваги з огляду на визначення «пішохідного переходу», зміст якого наведений в п. 1.10 Правил дорожнього руху, які визначають, що межами пішохідного переходу є саме межі дорожньої розмітки 1.14.1-1.14.3.

При цьому, відповідно висновків експертів № 362 від 26.05.2017 р. та № 17-598 від 15.06.2017 р., в його діях не вбачається невідповідностей вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху.

Окрім наведеного, обвинувачений зазначає, що, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції належним чином не мотивував, чому поклав в основу рішення саме докази сторони обвинувачення, залишивши без відповідної оцінки абсолютно суперечливий та взаємовиключний висновок експерта, наданий стороною захисту, який проведений на підставі дослідження усіх матеріалів кримінального провадження.

Захисник ОСОБА_8 зауважує, що в основу обвинувального вироку судом покладено суперечливі докази, зокрема, висновки експертів № 362 від 26.05.2017 р. та № 17-598 від 15.06.2017 р., у яких вказано, що відповідно даним слідчого експерименту, за участю ОСОБА_7 , в діях останнього не міститься невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, втім, з урахуванням даних слідчого експерименту, за участю свідка ОСОБА_12 , в діях водія ОСОБА_7 є невідповідність вимогам Правил дорожнього руху та наявність причинного зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, суд першої інстанції не навів обґрунтування у зв`язку з чим він відкинув версію захисту та данні слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , які спростовують наявність вини в діях останнього.

Крім того, апелянт вважає, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що данні слідчого експерименту, за участю свідка ОСОБА_12 , прямо протилежно відрізняються від його показань, наданих безпосередньо в суді першої інстанції, згідно яким, він не бачив моменту дорожньо-транспортної пригоди, оскільки у цей час відволікся та приділяв увагу дитині, яка знаходилась з ним в машині, що суперечить даним слідчого експерименту за його участю.

Втім, незважаючи на таку суперечність, суд взагалі не надав відповідної оцінки твердженням сторони захисту про визнання таких доказів недопустимими, а також, за теорією отруєного дерева, висновків експертів № 362 від 26.05.2017 р. та № 17-598 від 15.06.2017 р., які ґрунтуються на даних слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 .

На думку захисника ОСОБА_8 , суд в повній мірі та належним чином не обґрунтував, чому не приймає висновок експерта № 22346 від 01.09.2023 р., наданий стороною захисту. Однак цей висновок повністю відповідає з`ясованим обставинам справи і не викликає сумнів в його правильності, оскільки експерту надавались всі матеріали кримінального провадження, на відміну від висновку експерта № 17-598 від 15.06.2017 р.

Апелянт вважає, що суд не дав належної оцінки показанням свідків, які допитані в ході судового розгляду, а саме: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 . При цьому, ці показання не містять будь-яких даних на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, а тому вони повинні трактуватись на користь обвинуваченого ОСОБА_7 та стати підставою для виправдання останнього.

Окрім наведеного, апелянт відзначає, що судом безпідставно, без мотивування та обґрунтування відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення комплексної авто технічної експертизи (з урахуванням показів свідків (у тому числі ОСОБА_12 ), наданих в ході судового розгляду та інших доказів, отриманих в ході судового розгляду), заявленого для усунення вказаних суперечностей, що має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення.

Захисник ОСОБА_9 вважає, що стороною обвинувачення ніяким чином не доведено, що ОСОБА_7 порушив вимоги п. п. 2.3 «б», 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, оскільки, ОСОБА_7 стверджував, що рухаючись по вул. Космонавтів він був уважним, стежив за дорожньою обстановкою, реагував на її зміни, стежив за технічним станом свого транспортного засобу, що підтверджується висновком авто технічної експертизи № 09-1-992 від 05.01.2017 р., відповідно до якої автомобіль, яким керував ОСОБА_7 знаходився в технічно справному стані.

Апелянт відзначає, що під час судового розгляду стороною захисту заявлялось клопотання про проведення комплексної автотехнічної експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди і дорожніх умов у місцях дорожньо-транспортної пригоди, однак судом відмовлено в задоволенні клопотання і сторона захисту, за власною ініціативою, провела таку експертизу.

Згідно з отриманим висновком експерта, показання водія ОСОБА_7 про механізм розвитку даної дорожньо-транспортної пригоди в частині зближення автомобіля Хонда та пішохода до моменту наїзду, не позбавлені технічної спроможності, тобто є правдивими. В даній дорожньо-транспортній ситуації водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху. В даній дорожньо-транспортній ситуації, в діях ОСОБА_7 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху, які б, з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, захисник відзначає, що експерти ОСОБА_15 та ОСОБА_16 проводили експертизи механізму та обставин дорожньо-транспортної пригоди № 362 від 26.05.2017 р. та № 17-598 від 15.06.2017 р. з неповними вихідними даними, оскільки в основу експертизи № 17-598 від 15.06.2017 р. покладено дані з протоколу додаткового огляду місця пригоди від 09.06.2017 р., який за своєю суттю є сумнівним, неналежним та недопустимим доказом.

Окрім цього, відповідно до висновків цих же експертиз, «за умов, викладених в постанові про призначення експертизи, в тому числі згідно показів при слідчому експерименті водія автомобіля ОСОБА_17 , останній не мав технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, своєчасним застосуванням екстреного гальмування. За таких умов, в діях водія автомобіля Хонда не вбачається не відповідностей п. 12.3 ПДР і тому, з технічної точки зору дії водія автомобіля Хонда, що передували дорожньо-транспортній пригоді, не знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. За умов, викладених в постанові про призначення експертизи, в тому числі згідно показань при слідчому експерименті свідком Колоніді водій автомобіля Хонда мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода. За таких умов, дії водія автомобіля Хонда не відповідали п. п. 18.1, 12.3 ПДР і з технічної точки зору дії водія автомобіля Хонда, що передували дорожньо-транспортній пригоді, знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди».

Разом з тим, допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 показав, що знаходився на значній відстані від місця пригоди і не бачив, як рухався пішохід до наїзду на нього, тобто покази свідка ОСОБА_12 , які він давав під час досудового розслідування спростовані під час судового розгляду, а обвинувачений ОСОБА_7 та свідки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 підтвердили свої покази, які давали під час досудового розслідування та відповідно до яких, пішохід рухався, перетинаючи проїзну частину, за межами пішохідного переходу.

Тобто, покази свідка під час досудового розслідування різняться з показами, наданими ним в суді, а слідчий експеримент, який проводився зі свідком ОСОБА_12 , безпосередньо ґрунтується на його показах, тобто не відповідає дійсності і тим показам, які свідок надав в суді, а за такого письмовий доказ, який долучений до матеріалів кримінального провадження, а саме протокол слідчого експерименту зі свідком Колоніді по своїй суті є неналежним та недопустимим доказом і не може прийматися судом, як доказ вини обвинуваченого при ухвалені рішення.

Підсумовуючи наведене, зазначає, що стороною обвинувачення не надано жодного допустимого доказу, які б підтверджували винуватість ОСОБА_7 , оскільки майже всі письмові докази не відповідають нормам чинного кримінально-процесуального закону, отримані внаслідок порушення Конституційних прав і свобод людини, пов`язані між собою та є недопустимими.

Більш того, суд першої інстанції позбавив ОСОБА_7 права на доведення своєї невинуватості, відмовивши в призначенні додаткової експертизи.

За такого, апелянт вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутня об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а саме причинний зв`язок між діянням і наслідками, а тому і відсутній склад кримінального правопорушення.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

08.12.2016 р. близько 17.00 год., водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Honda Accord», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись у темний час доби, у лівій смузі руху, по вологій асфальтованій, чистій, освітлюваній міським електроосвітленням проїзній частині вул. Космонавтів в м. Миколаєві, зі сторони пр. Миру у напрямку вул. Херсонське Шосе, зі швидкістю 60 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеному дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2, грубо порушив п. п. 2.3 «б», 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, був неуважним, не слідкував за дорожньою обстановкою та її змінами, не контролював рух транспортного засобу, хоча зобов`язаний був це робити і мав таку можливість, своєчасно не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки транспортного засобу, продовжив рух та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_18 , яка переходила проїзну частину вул. Космонавтів по нерегульованому пішохідному переходу, з права на ліво (відносно напрямку руху автомобіля «Honda Accord» номерний знак НОМЕР_1 ), яка в результаті цього загинула на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень у вигляді забитої рани голови; множинних, масивних, зливних саден обличчя та голови; субарахноїдальних крововиливів лівої половини головного мозку; перелому кісток основи черепа; забію легенів і м`язів серця; розриву навколосерцевої сорочки; розриву нижньої порожнистої вени; повного розриву грудної частини аорти; повного розриву стравоходу у нижній частині; розривів печінки та селезінки; розриву лівого куполу діафрагми; гемоперитонеуму; гемотораксу (1,2 л.); повного перелому грудини і міжреберних м`язів; переломів 2 3-го ребер з права по середньо ключичній лінії; повного перелому хребта з повним розривом спинного мозку на рівні між 10 і 11 грудними хребцями; лівосторонньої забрюшинної гематоми; крововиливу у ліву паранефральну клетчатку; перелому лівої лонної кістки; перелому кісток лівої гомілки; множинних саден та крововиливів у м`які тканини голови, тулуба та кінцівок.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до необережних тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який не судимий, не одружений, працює, характеризується позитивно. Встановив наявність обставини, яка пом`якшує покарання повне відшкодування матеріальної і моральної шкоди потерпілому та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, із посиланням на приписи ст. ст. 50, 65, 75 КК України, із врахуванням даних про особу обвинуваченого, вчинення ним необережного злочину вперше, суд дійшов висновку за можливе звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Заслухавши доповідь судді, учасників кримінального провадження на підтримку поданих апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Крім того, зазначені вимоги містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 р., суди націлюються на те, що мотивувальна частина обвинувального вироку має містити насамперед формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу, вчинення та наслідків злочину, форми вини і його мотивів. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Відсутність належного формулювання обвинувачення унеможливлює якісний і повний захист, і як наслідок, має бути беззаперечною підставою для скасування вироку.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Викладаючи обвинувачення, яке визнано судом доведеним, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_7 , грубо порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_18 , яка переходила проїзну частину вул. Космонавтів по нерегульованому пішохідному переходу, з права на ліво (відносно напрямку руху автомобіля «Honda Accord» номерний знак НОМЕР_1 ), яка в результаті цього загинула на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень.

Разом з тим, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не дослідив повною мірою усі докази та допустив неповноту судового розгляду, що вплинуло на правильність і законність винесеного рішення.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) та винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 92 КПК, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

З огляду на вищевказані вимоги кримінального процесуального закону, стороною обвинувачення має бути доведено належними та допустимими доказами, кожен елемент кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, який інкримінований обвинуваченому ОСОБА_7 .

Втім, як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, обмежившись формальним переліком досліджених доказів (показання свідків, письмові документи, експертні висновки), не надав їм належної оцінки з урахуванням вимог ст. 94 КПК України: не встановив, які саме фактичні дані підтверджуються тим чи іншим доказом, як вони співвідносяться між собою, чи є вони взаємопов`язаними та достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на протиріччя, що наявні у матеріалах кримінального провадження, зокрема щодо місця безпосереднього контактування транспортного засобу з пішоходом, що є критично важливою обставиною для оцінки об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Встановлення фактичного місця перебування потерпілої у момент зіткнення прямо пов`язане з виконанням або невиконанням водієм своїх обов`язків, передбачених Правилами дорожнього руху України. Так, відповідно до п. 18.1 ПДР, водій, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, зобов`язаний зменшити швидкість, а за потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам. Тому з`ясування того, чи знаходилась потерпіла в момент наїзду безпосередньо в межах пішохідного переходу, чи поза його межами, має принципове значення для вирішення питання про наявність або відсутність причинного зв`язку між порушенням ПДР і настанням наслідків, а отже для обґрунтованості висновку про вину обвинуваченого.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Причинний зв`язок в злочинах проти безпеки руху та експлуатації транспорту відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину (постанова ККС ВС від 06.09.2022 у справі №718/2750/19).

Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження наявні різні висновки експертів, які пропонують відмінні версії розвитку дорожньо-транспортної пригоди. Так, згідно з висновком експерта № 362 від 26.05.2017 року, за даними слідчого експерименту за участі самого водія ОСОБА_7 , технічної можливості уникнути зіткнення не було, і його дії нібито відповідали вимогам Правил дорожнього руху. Натомість у цьому ж висновку, на підставі версії слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_12 , експерт дійшов протилежного висновку водій мав технічну можливість запобігти ДТП, а його дії суперечили вимогам п. п. 12.3, 18.1 ПДР України.

Крім того, комплексна автотехнічна та трасологічна експертиза № 17-598 від 15.06.2017 р. вказує, що місце зіткнення перебувало в межах пішохідного переходу, що підтверджує наявність об`єктивної сторони складу злочину.

Однак суд першої інстанції не навів вмотивованого аналізу, чому надано перевагу саме цій версії, чому відкинуто іншу та чому не враховано експертний висновок № 22346 від 01.09.2023 року, підготовлений на замовлення сторони захисту, який підтверджує технічну можливість уникнення наїзду лише частково або зовсім її виключає.

Попри істотну суперечність між вказаними висновками, суд першої інстанції не лише не надав належної оцінки кожному з них, з наведенням переконливих мотивів на користь одного, а й не вжив процесуальних заходів для усунення цієї суперечності шляхом призначення повторної або комісійної експертизи, попри відповідне клопотання сторони захисту. Така бездіяльність є прямим порушенням вимог п.?1 ч.?2 ст.?332 КПК України.

Відповідно до зазначеної норми, якщо у справі надано кілька експертних висновків, які суперечать один одному, і допит експертів не дозволив усунути розбіжності між ними, суд повинен або з власної ініціативи, або за клопотанням сторін ухвалою призначити нову експертизу. Ігнорування цієї процесуальної вимоги свідчить про недотримання принципів повноти судового розгляду та об`єктивності встановлення фактичних обставин справи.

Таким чином, відсутність аналізу критично важливого елементу механізму ДТП та причинно-наслідкового зв`язку між діями обвинуваченого й настанням суспільно небезпечних наслідків, у поєднанні з необґрунтованим відхиленням доказів сторони захисту, свідчить про істотну неповноту судового розгляду. Ці порушення не можуть бути виправлені апеляційною інстанцією, а тому потребують призначення нового розгляду в суді першої інстанції відповідно до вимог п.?1 ч.?1 ст.?409 та ст.?415 КПК України.

При новому розгляді суд першої інстанції повинен з дотриманням вимог кримінального процесуального закону повно та всебічно розглянути всі обставини справи, перевірити відповідність обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону, належним чином встановити фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, прийняти законне та обґрунтоване судове рішення.

На підставі викладеного, апеляційні скарги прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , підлягають частковому задоволенню, як такі, що містили вимогу про скасування вироку.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 412, 415, 417, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційні скарги прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_7 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3