ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1284/25 Справа № 185/3050/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000016 від 08 березня 2024 року стосовно

ОСОБА_8 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Павлоград Дніпропетровської області, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 382 Кримінального кодексу України (далі КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року ОСОБА_8 визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК та їй призначено покарання у виді штрафу в в розмірі 600 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 гривень.

ОСОБА_8 визнана винуватою за ч. 1 ст. 382 КК, а саме в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили, вчинене за наступних обставин.

13.02.2021 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом за результатами розгляду позову Виконавчого комітету Павлоградської міської ради до ОСОБА_8 , винесено рішення у справі N? 160/15341/21, яке набрало законної сили 21.04.2022 року, відповідно до якого ОСОБА_8 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) зобов?язана знести за свій рахунок самочинне будівництво, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: одноповерхову будівлю розміром 13.60 х 17.60 м. з фасадом із склопакетів (розміщено магазин «Двері»).

ОСОБА_8 , будучи обізнаною про набрання законної сили вищевказаного рішення суду, а також про відкриття 02.11.2021 Павлоградсько-Юр?ївським відділом державної виконавчої службою у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) виконавчого провадження по примусовому виконанню вказаного рішення суду, діючи умисно, з метою невиконання вказаного рішення суду щодо зобов?язання вчинення певних дій, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ст. 68 Конституції України та ч. 2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України, починаючи з 21.04.2022 умисно не виконує рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 у справі N?160/15341/21.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги захисник зазначає, що судом в порушенням вимог ст. 368, 374 КПК не викладене обвинувачення, яке визнане доведеним, а відображено у обвинувачення та обставини, які встановленні на стадії досудового розслідування; органи державної виконавчої служби порушили вимоги ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не надсилали ОСОБА_8 копій документів виконавчого провадження, зокрема і постанову про відкриття виконавчого провадження; свідок ОСОБА_10 , який є заступником начальника Павлоградського ВДВС пояснив, що особисто направив вказані документи виконавчого провадження тільки 09.07.2024, тобто вже після направлення обвинувального акта до суду; судом не перевірено наявність у ОСОБА_8 реальної можливості виконати судове рішення, враховуючи, що вона була відсутня на території України у листопаді 2022 року та у 2023 році; в матеріалах кримінального провадження наявні копії документів, які не можуть бути допустимими доказами, оскільки оригінали документів суду не надавались; судом першої інстанції не встановлено: наявність прямого умислу та мотиву в діях ОСОБА_8 , у якій формі остання не виконала судове рішення, чи виконала вона судове рішення повністю або частково, чи передбачала вона настання суспільно-небезпечних наслідків та чи була обізнана про набрання рішенням законної сили; зазначає, що судом першої інстанції не враховано розбіжності щодо дати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/15341 від 13 грудня 2021 року та дати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13.02.2021, зазначеним в обвинувальному акті від 26.03.2024.

Позиції учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

До апеляційного суду надійшла відмова від апеляційної скарги прокурора. В судовому засіданні прокурор просив прийняти відмову від апеляційної скарги прокурора, який брав участь в суді першої інстанції, про що сторони не заперечували та продовжено розгляд апеляційної скарги захисника.

Захисник в судовому засіданні підтримав подану ним апеляційну скаргу та з підстав, викладених у скарзі, просив її задовольнити, вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 .

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого...

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції (1) зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови: (а) що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або (б) з порушеннями, та (2) може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо (а) про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або (б) якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В постанові Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду (далі - ККС ВС) від 14 вересня 2021 року у справі № 439/877/16-к, зазначив, що обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.

В судовому засіданні захисник не заявляв клопотання про повторне дослідження доказів кримінального провадження та не зазначав доводів про існування підстав, передбачених в ч. 3 ст. 404 КПК, а зміст доводів апеляційної скарги фактично зводився до незгоди з судовими рішеннями, постановленими в порядку адміністративного судочинства.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 640/6847/15-к, провадження № 13-43кс19, касаційний суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не порушив засад безпосередності дослідження доказів, оскільки, відповідно до положень статті 404 КПК, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовим висновком у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 9 липня 2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19) і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для іншого висновку.

Суд апеляційної інстанції зважає також на усталену практику суду касаційної інстанції, викладену, зокрема у постанові ККС ВС від 05 жовтня 2021 року у справі № 589/5015/19, відповідно до якої суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

У відповідності до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК у мотивувальній частині обвинувального вироку в разі визнання особи винуватою, крім іншого, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням елементів складу кримінального правопорушення, зокрема місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення.

У мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів, навести докази для підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.

Вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав у повній мірі.

Перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, висновки суду першої інстанції, докази, які суд поклав в основу вироку на підтвердження встановлених ним фактичних обставин кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що такі доводи є безпідставними, а вирок суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості, є цілком умотивованим, з огляду на наступне.

За змістом ст. 411 КПК судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: (1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; (2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; (3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; (4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: (1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; (2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; (3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; (4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

За результатами апеляційного розгляду вказаних підстав для скасування або зміни вироку суду колегією суддів не встановлено.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у його вчиненні, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні та ретельно дослідженими судом наступними доказами.

Показання свідка ОСОБА_11 , який в суді першої інстанції пояснив, що Виконавчий комітет Павлоградської міської ради звернувся до суду яким було винесено рішення у справі N 160/15341/21, яке набрало законної сили 21.04.2022, відповідно до якого ОСОБА_8 зобов?язана знести за свій рахунок самочинне будівництво, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: одноповерхову будівлю розміром 13.60 х 17.60 м. з фасадом із склопакетів (розміщено магазин «Двері»). На сьогоднішній день, тобто на час розгляду справи в суді, рішення суду так і не виконано. Склопакетів на даний момент немає, однак зменшення самовільної забудови та звільнення території не відбулося. Дана будівля не має права власності, та будь-яких дозвільних документів.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що він працює заступником начальника Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). На адресу виконавчої служби надійшов виконавчий лист про знесення за власний рахунок самочинне будівництво, яке розташоване за адресою: Дніпропетровська обл., м. Павлоград, вул. Добролюбова, буд. 49, а саме: одноповерхову будівлю розміром 13.60 х 17.60 м. з фасадом із склопакетів (розміщено магазин «Двері»). Від отримання копії постанови про відкриття виконавчого провадження обвинувачена відмовилася, повідомлення повернулося. Була постанова про накладення штрафу за невиконання рішення суду. У 2024 році він направив повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, та був складений акт від 13 березня 2024 року про знесення будівлі, але будівля так і не була знесена, та на час розгляду справи в суді продовжує знаходитися за вище зазначеною адресою. Він направив обвинуваченій попередження, в якому було зазначено, що у разі якщо вона не виконає рішення суду, то воно буде виконано примусово. Усі документи, про які він зазначив вище, обвинувачена отримала 09 липня 2024 року. 12 листопада 2024 року він направив повторно попередження, яке було отримано обвинуваченою 23 листопада 2024 року. На даний час рішення суду не виконано, самочинно побудована будівля не знесена.

Вина ОСОБА_8 також підтверджується іншими доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, а саме: повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення від 06.03.2024; виконавчим листом Дніпровського окружного адміністративного суду, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язана знести за свій рахунок самочинне будівництво, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; актом державного виконавця від 06.03.2023, згідно якого при огляді місця, а саме самочинно побудованої забудови за адресою: АДРЕСА_1 встановлено факт невиконання рішення суду; постановою державного виконавця від 07.03.2023 про накладення штрафу, згідно якого за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк на ОСОБА_8 накладено штраф у розмірі 5100 гривень; актом державного виконавця від 14.09.2023, згідно якого при огляді місця самочинно побудованої забудови за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено часткове виконання рішення суду, а саме демонтовано фасад зі склопакетів. Акт складено в присутності боржника; постановою державного виконавця від 19.0.2023 про накладення штрафу, згідно якого за невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк на ОСОБА_8 накладено штраф у розмірі 10200 гривень; постановою про відкриття виконавчого провадження від 02.11.2022 року, згідно якого щодо ОСОБА_8 було відкрито виконавче провадження у зв`язку з рішенням суду; рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, згідно якого на адресу проживання ОСОБА_8 було відправлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження з відміткою «особисто вручено» ОСОБА_8 під її розпис; протоколом огляду місця події від 13.03.2024 та фото-таблицею до нього, згідно якого в присутності понятих було оглянуто земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , та встановлено факт невиконання рішення суду; актом державного виконавця від 13.03.2024 року, згідно якого при огляді місця самочинно побудованої забудови за адресою: АДРЕСА_1 встановлено факт невиконання рішення суду, а саме одноповерхова будівля розміром 13.60*17.60 м. не знесена; рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 13.12.2021, згідно якого ОСОБА_8 зобов`язана знести за свій рахунок самочинне будівництво, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; постановою Третього Апеляційного Адміністративного суду від 21.04.2022, згідно якої рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 залишено без змін; технічним паспортом на будинок садибного типу розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та схемою з планом до нього, з якого вбачається відсутність в паспорті на об`єкт площі та добудови, яка була самочинно добудована; актом обстеження земельної ділянки від 22.01.2020 та фото-таблицею до нього, згідно якого встановлено, що ОСОБА_8 частково використовує земельну ділянку комунальної форми власності без правовстановлюючих документів; актом обстеження земельної ділянки від 13.04.2021 та фото-таблицею до нього, згідно якого встановлено, що ОСОБА_8 частково використовує земельну ділянку комунальної форми власності загальною площею 0.0413 га. без правовстановлюючих документів.

Зазначені докази винуватості обвинуваченої є такими, що доповнюють одне одного, є належними, допустимими та достатніми, оскільки повністю підтверджують обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, та інші обставини, які мають значення для кримінального провадження, а також є такими, що отримані у порядку, передбаченому КПК.

Відповідальність за ч. 1 ст. 382 КК настає за умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

Надаючи оцінку сукупності наведених доказів, їх допустимості, належності, достовірності та достатності, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані та докази, дав їм належну оцінку в аспекті ст. 94 КПК та встановив передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника про необізнаність ОСОБА_8 про наявність судового рішення та про виконавче провадження, у зв`язку з чим у неї відсутня суб`єктивна сторона складу правопорушення, суд апеляційної інстанції зважає на показання самої обвинуваченої, які вона надала в судовому засіданні від 11.12.2024 під час її допиту.

Так, остання повідомила, що у 2022 році до неї приїжджали працівники поліції і вона виконала рішення суду, як вона пояснила, продала склопакети. Після чого, вона поїхала до дітей (ймовірно мова йде про її виїзд за кордон). Коли вона повернулась, то з`ясувала, що її банківські рахунки заблоковані, у зв`язку з накладенням на неї штрафів у розмірі 5 тис. грн та 10 тис. грн, а виконкомом на 12 тис. грн. Вона їх сплатила та ходила до виконавчої служби з приводу того, що вона виконала рішення суду. В подальшому приїжджав заступник начальника ВДВС ОСОБА_10 та працівники КП «Затишне місто».

На питання прокурора чи були виконані якісь дії спрямовані на виконання вказаного судового рішення, а саме на знесення об`єкту самочинного будівництва. ОСОБА_8 повідомила, що склопакетів там немає. Інших дій вона не вчиняла.

З пояснень обвинуваченої слідує, що вона виконала рішення суду ще у 2022 році, а саме прибрала склопакети.

Відповідно до акта державного виконавця від 14.09.2023 при огляді місця самочинно побудованої забудови за адресою: м. Павлоград, вул. Добролюбова, 49, встановлено часткове виконання рішення суду, а саме демонтовано фасад зі склопакетів. Акт складено в присутності боржника (а.с. 69).

Згідно з протоколом огляду місця події від 13.03.2024 та фото-таблицею до нього, згідно якого в присутності понятих було оглянуто земельну ділянку за адресою: м. Павлоград, вул. Добролюбова, 49, та встановлено факт невиконання рішення суду (74-77).

Про обізнаність ОСОБА_8 з рішенням Дніпровського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 свідчить і факт його оскарження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою останньої, яку постановою Третього Апеляційного Адміністративного суду від 21.04.2022, згідно якої рішення Дніпровського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 залишено без змін, а скаргу без задоволення (а.с. 88-91).

Зазначені показання обвинуваченої та документи спростовують доводи захисника про необізнаність ОСОБА_8 про наявність судового рішення та виконавчого провадження щодо примусового виконання вищезазначеного судового рішення, відповідно і підтверджують наявність у неї суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК. Той факт, що обвинувачена пов`язує виконання рішення суду зі знесенням склопакетів, не спростовує цю обставину, оскільки в судовому рішенні не виконання якого їй ставиться у провину, не йде мова про знесення склопакетів, а судом остання зобов`язана знести саме самочинне будівництво.

Посилання захисника, що суд першої інстанції не встановив чи передбачала ОСОБА_12 настання суспільно-небезпечних наслідків, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки склад злочину, передбачений за ч. 1 ст. 382 КК, є формальним, а його об`єктивна сторона вичерпується вчиненням дій або бездіяльності. Саме з цього моменту злочин визнається закінченим і набуває триваючий характер.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про розбіжності в даті рішення суду адміністративної юрисдикції зазначених в обвинувальному акті та у вироку суду, то колегія суддів відхиляє ці доводи, як такі, що не могли вплинути на законність та обґрунтованість оскарженого вироку та порушити право обвинуваченої на справедливий суд.

Такі доводи захисника знаходяться в площині права обвинуваченого на конкретність обвинувачення, бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього (п. а ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) та, відповідно, права на захист.

Обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК).

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (ч. 1 ст. 337 КПК).

У пункті 13 ч. 1 ст. 3 КПК законодавець виклав загальне, незалежно від стадій кримінального провадження, поняття обвинувачення, яким є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників щодо висунутого обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (формули обвинувачення); формулювання обвинувачення.

При цьому під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Повертаючись до матеріалів цього кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що в матеріалах кримінального провадження є копія судового рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року, у справі № 160/15341/21 (а.с. 83-87).

Водночас в обвинувальному акті зазначено, що рішення вказаного суду ухвалено 13.02.2021, у зв`язку з чим захисник вважає це істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Разом з тим, наводячи такі аргументи, захисник залишає поза увагою, що в обвинувальному акті правильно зазначені інші відомості, які дозволяють без сумніву ідентифікувати судове рішення, а саме: єдиний унікальний номер справи; дата набрання судовим рішення законної сили; сторони у справі; предмет спору; фактичні обставини, встановлені судовим рішенням; рішення суду, викладене в резолютивній частині.

Вказані обставини, на переконання апеляційного суду, є достатніми для розуміння обвинуваченою суті обвинувачення, невиконання якого саме судового рішення їй ставилось у провину, відповідно і зміст обвинувачення.

При цьому розбіжність у даті постановлення судового рішення адміністративного суду, не впливає ні на кваліфікацію дій обвинуваченої ч. 1 ст. 382 КК, ні на виклад фактичних обставин в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 , які у сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що у свою чергу дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Слід зауважити, що важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акта щодо ОСОБА_8 , остання підтвердила зрозумілість пред`явленого обвинувачення, зокрема стосовно зобов?язана знести за свій рахунок самочинне будівництво, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: одноповерхову будівлю розміром 13.60 х 17.60 м. з фасадом із склопакетів (розміщено магазин «Двері»).

До того ж активна процесуальна поведінка сторони захисту свідчить про те, що захист здійснювався саме від висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, зміст якого останній усвідомлював правильно. При цьому з урахуванням тривалості розгляду цього кримінального провадження, сторона захисту в такому праві будь-яким чином не була обмежена.

Зважаючи на наведене, немає підстав стверджувати, що наявна розбіжність у даних про дату постановлення судового рішення, про які зазначено в обвинувальному акті та у вироку суду, могла призвести до істотного впливу на забезпечення права останнього на справедливий суд, а тому обвинуваченій було реалізовано її право на захист від висунутого обвинувачення.

Аналогічна правова позиція сформована в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року у справі № 683/694/20, провадження № 51-3591кмо23.

Вказаний захисником недолік слід розцінити як механічну описку у вироку суду, який може бути виправлений в порядку ст. 379 КПК.

Доводи захисника про недопустимість доказів, а саме копій матеріалів виконавчого провадження з тих підстав, що суду не надавались оригінали цих документів, апеляційний суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування розпочато за заявою заступника начальника Павлоградського ВДВС, до якої долучені копії матеріалів виконавчого провадження № 70200138. Копії документів виконавчого провадження завірені належним чином (а.с. 62-70).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 60 КПК заявник має право подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи.

Заявник ОСОБА_10 , в подальшому був допитаний суд як свідок і підтвердив складення вищезазначених документів.

У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Водночас згідно ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 333/1539/16-к.

Матеріали кримінального провадження не містять будь-яких об`єктивних даних про те, що надані свідком документи є недостовірними. Не містить таких тверджень і апеляційна скарга захисника, тому посилання захисника тільки на те, що документи надані в копіях не спростовують висновків суду першої інстанції про належність та допустимість зазначених доказів.

Крім цього, колегія суддів наголошує, що при вирішенні питання допустимості як доказу певного документу, який наданий суду в копії, урахуванню підлягають не лише формальні аспекти щодо виготовлення та/або належного завірення такої копії, але й наявність чи відсутність в учасників провадження обґрунтованих сумнівів у відповідності даних, які містяться у копії документу, його оригіналу.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд касаційної інстанції неодноразово вказував, що якщо доказ визнається недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК, суд має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к.

Доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість доказів, наданих прокурором суду, з посиланням на порушення стороною обвинувачення вимог ст. 87 КПК, суд апеляційної інстанції розцінює як неспроможні. Та обставина, що низка документів про які зазначає захисник в апеляційній скарзі, є копіями без оспорювання їх змісту та достовірності, автоматично не тягне за собою визнання протоколу їх недопустимим доказом, адже в аспекті ст. 87 КПК її положення може бути застосовано не за будь-якого недодержання процесуальної норми, а лише у випадку істотного (фундаментального) порушення прав і свобод особи, гарантованих у документах, які перелічені у ч. 1 цієї статті. Однак доводів на підтвердження наявності саме таких порушень в апеляційній скарзі не наведено.

Також апеляційний суд зауважує, що у разі сумнівів у сторони захисту в достовірності копій документів, долучених прокурором, зокрема копій документів виконавчого провадження, захисник не був позбавлений можливості заявити клопотання про витребування оригіналу виконавчого провадження для його дослідження в суді.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги сторони захисту, як необґрунтовані.

Доводи апеляційної скарги захисника є аналогічними з правовою позицією сторони захисту в суді першої інстанції, яку місцевий суд належним чином перевірив і виклав переконливі мотиви прийнятого рішення, які ґрунтуються на досліджених доказах, яким дав належну правову оцінку, в тому числі й тим, на які посилалась сторона захисту.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість судового рішення, згідно зі ст. 129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.

Як установлено у ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, встановлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, є об`єктивною стороною злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК, і означає повне його ігнорування. Об`єктивна сторона зазначеного злочину також проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активній протидії його виконанню.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку про законність і обґрунтованість вироку суду, який дійшов мотивованого висновку, що ОСОБА_8 , маючи обов`язок та реальну можливість щодо виконання судового рішення, умисно ухилилась від його виконання, а тому доводи у апеляційної скарги про безпідставність засудження останньої за ч. 1 ст. 382 КК не підтверджуються матеріалами справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

За результатами апеляційного перегляду оскарженого вироку апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статей 22, 94, 370, 373 КПК, забезпечив повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального провадження, належним чином дослідив та оцінив всі докази і виклав переконливі мотиви чому він приймає їх до уваги. Судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність і ним не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б могли бути визнані істотним в розумінні ч. 1 ст. 412 КПК або потягнути несправедливість судового розгляду в даному кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає, а вирок суду має бути залишений без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2024 року стосовно ОСОБА_8 за частиною 1 статті 382 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4