УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2025 року

м. Київ

справа № 755/18351/18

провадження№ 51-3354ск23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року з клопотаннями про поновлення строку на касаційне оскарження,

установив:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Попільня Житомирської області, без постійного місця проживання та реєстрації, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 07 вересня 2018 року приблизно о 21:50, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин за допомогою ножа умисно завдав ОСОБА_5 ножове поранення в ділянку черевної порожнини, у результаті чого спричинив тяжке тілесне ушкодження, від якого потерпіла ОСОБА_5 померла в лікарні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Засуджений поза межами строку на касаційне оскарження подав касаційну скаргу, в якій порушує питання про поновлення йому строку на касаційне оскарження постановлених щодо нього судових рішень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Розглянувши наведені засудженим причини пропуску ним строку на касаційне оскарження судового рішення, колегія суддів Верховного Суду визнає їх поважними, а тому вважає за необхідне поновити цей строк.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати зазначені вище судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вважає, що висновки суду щодо його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, ґрунтуються на неналежних і недопустимих доказах. При цьому зазначає, що такі слідчі дії, як огляди місця події були проведені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Тому, на його думку, протоколи, складені за наслідками цих слідчих дій, та висновки експертів за результатами дослідження вилученого в ході огляду місця події майна також є неналежними доказами.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК України суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і не підлягають перегляду в касаційному порядку з урахуванням вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, установлених судом.

За правилами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Засуджений ОСОБА_4 , як видно з копій оскаржених судових рішень, будучи допитаним у судовому засіданні, не визнав своєї вини у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 121 КК України та безпосередньо суду показав, що в день події, а саме 07 вересня 2018 року, він перебував у квартирі АДРЕСА_2 разом із ОСОБА_5 та його рідною сестрою. Близько 12:00 з останньою розпочали вживати алкогольні напої. Потім він пішов до магазину за пивом. Повернувшись, помітив, що ОСОБА_5 лежить на підлозі, та одразу посадив її на диван, підклав подушку, щоб вона не впала, та в цей же час за допомогою ножа намагався відкрити пиво, проте ОСОБА_5 почала падати, а він, намагаючись її спіймати, випадково завдав одного удару ножем у тіло, після чого, зрозумівши, що сталося, викинув ніж на підлогу, попросив у сусідів мобільний телефон, щоб викликати швидку медичну допомогу. Працівники швидкої медичної допомоги відвезли потерпілу до лікарні, в якій вона померла.

Незважаючи на таку позицію засудженого, районний суд належним чином проаналізував й оцінив показання потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Також у вироку суд обґрунтовано послався на дані, що містяться в протоколах огляду місця події від 07 і 08 вересня 2018 року та огляду місця події (трупа) від 08 вересня 2018 року, висновках експертів тощо.

Як установлено з копій судових рішень, предметом перевірки суду першої інстанції, а подальшому і апеляційного суду, були твердження засудженого про те, що він намагався підхопити потерпілу, коли вона падала з ліжка, та забув про ніж у руках, у зв`язку з чим остання на нього настромилася. Ця версія була спростована наявними в матеріалах доказами, зокрема:

а) висновком експерта від 21 листопада 2018 року № 133/2067/2, згідно з яким під час судово-медичного дослідження трупа ОСОБА_5 виявлено одну колото-різану рану на животі спереду. Наявне колото-різане поранення живота має ознаки прижиттєвого, яке утворилося внаслідок дії колючо-ріжучого предмета типу клинка ножа, що мав П-подібний обух з одного боку та лезо двосторонньої заточки з протилежного (один удар ножем), напрямок якого збігається з напрямком раневого каналу в тілі потерпілої. Характер і локалізація наявного колото-різаного ушкодження в потерпілої відповідно до показань підозрюваного ОСОБА_4 (на які він указував під час слідчого експерименту від 24 вересня 2018 року), не відповідає механізму його спричинення (у тому числі локалізації);

б) протоколом огляду місця події від 07 вересня 2018 року, за даними якого на ліжку в кімнаті потерпілої було виявлено пляму речовини бурого кольору, що свідчить про заподіяння потерпілій удару ножем у той час, коли вона перебувала у ліжку, а не падала з нього, як про це зазначив ОСОБА_4 ;

в) показаннями потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , які заперечили можливість потерпілої рухатись та самостійно пересуватися за станом, здоров`я, а також можливість падіння з ліжка.

Не залишилися поза увагою судів попередніх інстанцій і доводи сторони захисту про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, яке, на їх думку, полягає в тому, що суди послалися на недопустимі докази, а саме: протоколи огляду місця подій і, як похідні від нього, висновки проведених у справі судових експертиз.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє додержання, передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання.

З копій судових рішень видно, що судами ці вимоги закону було дотримано повною мірою.

Так, суди перевірили доводи про те, що огляд місця події у квартирі було проведено без дозволу власника або користувача житла. Ці доводи спростовані даними, що містились в матеріалах кримінального, зокрема заявою ОСОБА_6 від 07 вересня 2018 року про надання дозволу на проведення огляду у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Також суди зазначили, що посилання сторони захисту на те, що вказана слідча дія була проведена до внесення відомостей до ЄРДР, є безпідставними, оскільки згідно із ст. 214 КПК України огляд місця події в невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей у ЄРДР.

Таким чином, як убачається з копій судових рішень, розгляд кримінального провадження здійснено відповідно до положень КПК України, з додержанням засад диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості й достовірності, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_4 .

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. На переконання колегії суддів, у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_4 цей стандарт доведення винуватості цілком дотримано. Адже за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були досліджені в суді першої інстанції, можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Зазначене у вироку формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, відповідає диспозиції норми кримінального закону, якою встановлено кримінальну відповідальність за вчинені засудженим дії, які суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 121 КК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в апеляційних скаргах захисника і засудженого доводам, у тому числі і тим, на які засуджений послався у касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні. При цьому порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.

Ухвала апеляційного суду відповідає приписами ст. 419 КПК України.

За таких обставин у цьому кримінальному провадженні суди дослідили і з`ясували усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшли обґрунтованого висновку, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Отже, обґрунтування касаційної скарги засудженого не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 05 квітня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3