ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 644/8829/23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/682/25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121, ч.3 ст.136 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 , який взяв захист своїх інтересів на себе, без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме представника потерпілого ОСОБА_8 , належним чином повідомленої про розгляд справи, від якої надійшла заява про розгляд справи без неї, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05.12.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 раніше не судимого, -

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.121, ч.3 ст.136 КК України з призначенням йому покарання:

- за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців;

- за ч.3 ст.136 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту фактичного взяття його під варту після набрання вироком законної сили.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100, 126 КПК України.

Вказаним вироком встановлено, що 14 березня 2023 року близько 16.00 години, більш точний час не встановлено, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , перебував на задньому пасажирському сидінні автомобіля Opel Astra, д.н.з. НОМЕР_2 , який знаходився біля домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , який належить на праві приватної власності ОСОБА_9 . Перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, що мали місце внаслідок того, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходився на задньому пасажирському сидінні вищевказаного автомобіля і почав нецензурно лаятись в бік ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи караність та протиправність своїх дій, передбачаючи небезпечні наслідки своїх дій, та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 близько 3-4 ударів долонею правої руки в область обличчя. Після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи свою протиправну злочинну діяльність, 14 березня 2023 року близько 18 години 30 хвилин, точний час не встановлений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин до ОСОБА_10 , котрий почав нецензурно лаятись в бік ОСОБА_7 , діючи з умислом на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи караність та протиправність своїх дій, передбачаючи небезпечні наслідки своїх дій, та бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_10 , котрий в цей момент лежав на ліжку в спальній кімнаті вищевказаної квартири, приблизно 10 ударів кулаками правої та лівої рук по обличчю та тулубу. Після цього ОСОБА_7 стягнув ОСОБА_10 за одяг з ліжка на підлогу та наніс йому близько 5-10 ударів правою ногою, точна кількість яких в ході досудового розслідування не встановлена, в область голови та тулубу ОСОБА_10 , в результаті чого ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді переломів 4 - 10 ребер по передньо-пахвовій лінії справа, 8-12 ребер по середньо-пахвовій лінії зліва, 9 ребра по заднє-паховій лінії зліва, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, тобто тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя в момент заподіяння.

Крім того, 26 березня 2023 року близько 16 години 20 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , за місцем проживання ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи причетним до заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень, які могли привести до настання смерті, виявив ОСОБА_10 лежачим на підлозі в кімнаті кухні, який хрипів, не відповідав на запитання, що свідчило про те, що останній знаходиться без тями, тобто в небезпечному для життя стані. Однак, ОСОБА_7 , усвідомлюючи те, що ОСОБА_10 знаходиться у небезпечному для життя стані та позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок свого стану, маючи можливість вжити дієвих заходів щодо врятування та збереження життя ОСОБА_10 , та реальну можливість повідомити про такий стан належним установам, не вжив заходів, необхідних для відведення небезпеки для життя потерпілого, проявив байдужість до права людини на життя та не повідомив заклади охорони здоров`я та медичних працівників про загрозу здоров`ю та життю ОСОБА_10 для забезпечення надання необхідної допомоги потерпілому, а залишив його у небезпечному для життя стані та пішов додому, що спричинило смерть ОСОБА_10 .

28 березня 2023 року труп ОСОБА_10 було виявлено за місцем його постійного мешкання: АДРЕСА_3 . В разі своєчасного надання ОСОБА_10 комплексної медичної допомоги 26.03.2023 року в умовах спеціалізованого лікувального закладу він міг би залишитися живим.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч.1 ст.121, ч.3 ст.136 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння; неповідомлення про небезпечний для життя стан особи належним установам, що спричинило смерть потерпілого.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на необґрунтованість строку покарання, просить скасувати вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05.12.2024 року та увалити новий більш м`який.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 взяв захист своїх інтересів на себе та підтримав подану апеляційну скаргу, просив про задоволення апеляційних вимог у повному обсязі.

Обвинувачений пояснив, що не заперечує проти скоєння кримінальних правопорушень, розкаюється у вчиненому. Водночас просить врахувати те, що він був учасником антитерористичної операції у 2014-2017 роках; на момент скоєння кримінальних правопорушень був діючим військовослужбовцем та брав участь у захисті України з лютого 2022 року, тобто з перших днів повномасштабного вторгнення, але строк проходження військової служби був призупинений у зв`язку з відкритим кримінальним провадженням. Вказує, що кримінальні правопорушення були скоєні ним під час проходження реабілітації.

Зазначив, що має намір повернутися до Збройних Сил України, тому пройшов гарнізонну військово-лікарську комісію та просив долучити до матеріалів справи копію довідки №10521 від 29.11.2024 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_7 є придатним до військової служби. Прокурор не заперечував проти долучення вказаної довідки до матеріалів справи. Для повного, всебічного й об`єктивного дослідження всіх обставин справи вищевказане клопотання було задоволено і долучено до матеріалів справи вказаний документ.

Просив врахувати це та звернути увагу на його заслуги перед державою, відсутність скарг від потерпілого одразу після вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Прокурор ОСОБА_6 заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Зазначив, що деякі твердження обвинуваченого не відповідають дійсності. По-перше, строк проходження ОСОБА_7 військової служби був призупинений не у зв`язку зі скоєними кримінальними правопорушеннями, а тому що він самовільно залишив військову частину. По-друге, прокурор просив не враховувати каяття обвинуваченого у вчиненому, оскільки він не виражав його під час розгляду у суді першої інстанції. Просив звернути увагу на службову характеристику, яка є негативною, службову картку відповідно до якої ОСОБА_7 мав стягнення за вживання алкогольних напоїв та наркотичних засобів. Крім того, зазначив про наявність обставини, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , а саме вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Представник потерпілого ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленою, у судове засідання не з`явилася, на особистій участі не наполягала, навпаки просила апеляційну скаргу обвинуваченого розглянути без її участі.

Враховуючи вимоги ч.4 ст.405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду вироку за відсутності представника потерпілого, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

При цьому доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок суворості не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів виходить із положень ст.ст.50, 65 КК України відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень; особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 10 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до ст.414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Положеннями ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції дотримався всіх вищезазначених вимог, врахувавши підвищену суспільну небезпеку вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, які є нетяжким та тяжким злочинами, дані про особу обвинуваченого, який неодружений, непрацевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, якому з 25.03.2023 року призупинили строк військової служби і виключили зі списків особового складу частини. Згідно зі службовою характеристикою з військової частини, ОСОБА_7 зарекомендував себе негативно. Згідно зі службовою карткою солдата ОСОБА_7 , останній мав стягнення за вживання спиртних напоїв та наркотичних речовин.

Крім того, судом першої інстанції було враховано обставину, яка обтяжує покарання ОСОБА_7 , а саме вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Обставин, які пом`якшують покарання, згідно зі ст.66 КК України, судом першої інстанції не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд першої інстанції призначив обвинуваченому покарання:

- за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців;

- за ч.3 ст.136 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців;

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, суд першої інстанції остаточно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років в межах, встановлених санкцією ч.1 ст.121 КК України, яка передбачає більш суворе покарання.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що він не заперечує проти скоєння кримінальних правопорушень, то вони є явно голослівними та не відповідають його ж показанням у суді першої інстанції щодо обставин злочинів.

При цьому наявність щирого каяття також не знайшла свого підтвердження, так як таке каяття повинно ґрунтуватися на визнанні особою, перш за все, своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого злочину та припускати критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність, однак інформації про таку оцінку ОСОБА_7 своїх дій кримінальне провадження не містить, а факт того, що в минулому він був військовослужбовцем не є обов`язковою підставою для призначення йому більш м`якого покарання, а також будь-яких законних підстав для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК колегією суддів не встановлено.

При цьому слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої йому частини статті Особливої частини КК України, яка передбачає більш суворе покарання. У зв`язку з цим колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим.

Оцінивши вказані обставини у їх сукупності, характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які є нетяжким та тяжким злочинами, суспільно небезпечними, конкретні обставини їхнього вчинення, зокрема ступінь негативних та непоправимих наслідків у виді смерті потерпілого, а також те, що обвинувачений відверто знехтував усталеними у суспільстві моральними цінностями, грубо порушив основоположні правові засади, гарантовані Конституцією України відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, вчинив кримінальні правопорушення у цій сфері, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення покарання та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Покарання, призначене ОСОБА_7 в межах кримінального закону, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Доводи апеляційних вимог обвинуваченого про можливість пом`якшення призначеного покарання та застосування до нього положень ст.75 КК України, не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції.

Так, обвинувачений зазначає, що він був учасником антитерористичної операції у 2014-2017 роках, а на момент скоєння кримінальних правопорушень був діючим військовослужбовцем та брав участь у захисті України з лютого 2022 року, тобто з перших днів повномасштабного вторгнення, однак вказане не знижує ступінь суспільної небезпеки вчиненого, щоб вплинути на покарання, призначене судом першої інстанції.

Крім того, згідно зі службовою характеристикою з військової частини ОСОБА_7 за час проходження служби зарекомендував себе негативно, має низький морально психологічний стан, деморалізований, зокрема часто помічений під впливом наркотичних речовин та в неадекватному стані, не виявляє здатність до виконання поставлених перед ним цілей і задач. Як зазначено у вказаній характеристиці, військовослужбовець свідомо порушує військову дисципліну, зокрема зі службової картки солдата ОСОБА_7 вбачається, що останній не має заохочень, проте мав стягнення за вживання спиртних напоїв та наркотичних речовин (а.с.247-250 т.1).

Що стосується бажання ОСОБА_7 продовжити проходження військової служби, слід зазначити наступне. Так, дійсно до матеріалів справи було долучено копію довідки №10521 від 29.11.2024 року, яка свідчить про те, що ОСОБА_7 є придатним до військової служби.

Водночас вчинені ОСОБА_7 кримінальні правопорушення не передбачають спеціальної підстави звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з бажанням продовжити проходження військової служби, проте обвинувачений не позбавлений можливості звернутися з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання для проходження військової служби до суду у порядку ст.81-1 КК України на стадії виконання вироку.

З наявних в матеріалах кримінального провадження даних, які характеризують особу обвинуваченого, доводів апеляційної скарги, а також фактичних обставин справи, колегією суддів не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та надавали законні підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Усі інші доводи обвинуваченого не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, судом першої інстанції були враховані всі обставини справи, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що саме такий вид покарання, як позбавлення волі строком на 6 (шість) років, у даному випадку буде дієвим для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказах та детальному вивченні особистості обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, призначив покарання, яке є необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу обвинуваченого, - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 05.12.2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.121, ч.3 ст.136 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ _____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4