Справа № 738/1019/24 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/223/25
Категорія - кримінальна Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Деснянського районного суду

м. Чернігова від 26 грудня 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваною ухвалою місцевого суду продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.289 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - до 22 лютого 2025 року, без визначення розміру застави. Місцевий суд вказав, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати. Інший більш м`який запобіжний захід не забезпечить належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу місцевого суду скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 . У випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність обрання обвинуваченому запобіжного заходу, просив застосувати до його підзахисного запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема, у виді цілодобового домашнього арешту, або визначити заставу в мінімальному розмірі, визначеному п.3 ч.5 ст.182 КПК України - 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242240 грн. Апелянт посилається на те, що зазначені у клопотанні прокурора ризики, не доведені та не обґрунтовані. Також вказав на відсутність обставин, які б свідчили про недостатність застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу для забезпечення виконання ним процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, котрий просив ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, на розгляді Деснянського районного суду міста Чернігова перебуває кримінальне провадження, внесене 05.01.2024 до ЄРДР за №0000013, по обвинуваченню ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.12 ч.2 ст.115, ч.3 ст.289 КК України.

Ухвалою слідчого судді Менського районного суду Чернігівської області від 12 січня 2024 року до підозрюваного ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який у подальшому неодноразово продовжувався, в тому числі й судом.

Відповідно до ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вирішуючи питання про доцільність продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, й усвідомлюючи можливість призначення йому реального покарання та його тяжкість, буде намагатися уникнути кримінальної відповідальності шляхом переховування від суду, а також може незаконно впливати на свідків, оскільки вони ще не допитані в судовому засіданні; може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він ніде не працює та не має постійного джерела прибутку, у зв`язку з чим суд правильно дійшов висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, з чим погоджується і колегія суддів.

Посилання апелянта на необґрунтованість ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, та на відсутність доказів, які обґрунтовують подальше тримання ОСОБА_8 під вартою, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду та застосування щодо обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

Отже, продовжуючи строк тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції правильно зазначив, що вказані прокурором ризики не зменшились та визнав їх такими, що виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, і на даний час вони виключають заміну запобіжного заходу, як про це просить захисник.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апелянта про можливість визначення ОСОБА_8 застави в розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242240 грн, не заслуговують на увагу.

Так, за змістом ч.3 ст.183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті, згідно якої слідчий суддя, суд має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Беручи до уваги, що ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні, зокрема, кримінального правопорушення, передбаченого п.6, п.12 ч.2 ст.115 КК України, судом першої інстанції при продовженні строку тримання його під вартою, у відповідності до ч.4 ст.183 КПК України, обґрунтовано не визначений розмір застави.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4