Справа № 158/979/25
Провадження № 1-кс/0158/303/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2025 року м. Ківерці

Слідчий суддя Ківерцівського районного суду Волинської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , дізнавача - ОСОБА_3 , володільця майна - ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці клопотання дізнавача СД ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 , погоджене із прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 , про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000074 від 09.04.2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, -

В С Т А Н О В И В

10 квітня 2025 року на адресу Ківерцівського районного суду Волинської області надійшло клопотання дізнавача СД ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 , погоджене із прокурором у кримінальному провадженні - прокурором Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна, а саме транспортного засобу марки транспортного засобу марки «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 » та свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_2 на транспортний засіб «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 », які було вилучено 08.04.2024 року під час проведення огляду місця події по вул. Чкалова в м. Ківерці Волинської області, шляхом заборони відчужувати, розпоряджатися та користуватися вказаним майном.

Клопотання мотивує необхідністю збереження речових доказів, яким є вилучене майно та проведенням експертиз.

Дізнавач ОСОБА_7 в судовому засіданні клопотання підтримав, з підстав викладених у ньому, просив його задовольнити.

Прокурор, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

Володілець майна ОСОБА_4 в судовому засіданні щодо задоволення клопотання заперечив. Вказав, що транспортний засіб перебуває у його володінні досить тривалий час. Заперечив щодо факту підробки номерів агрегатів автомобіля. Просив у задоволенні клопотання відмовити.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали клопотання та матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що СД ВП №1 (м. Ківерці) Луцького РУП ГУНП у Волинській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000074, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.04.2025 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

В ході проведення досудового розслідування, 08.04.2025 року близько 13 год. 20 хв. працівниками поліції в м. Ківерці, по вулиці Чкалова було зупинено автомобіль марки Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 під час перевірки якого, встановлено, що номера агрегатів даного автомобіля містять ознаки підробки.

Цього ж числа, в ході проведення огляд місця події на автодорозі навпроти будинку за адресою м. Ківерці, вул. Чкалова, 93, був виявлений транспортний засіб марки Mersedes-Benz д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 , які були тимчасово вилучені, транспортний засіб та свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3

Згідно постанови про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження речових доказів від 09.04.2025 року, вилучене майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п.п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчим суддею встановлено, що вилучений транспортний засіб у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в межах вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст.98 КПК України.

Окрім того, слідчим у достатній мірі наведено наявність підстав, які можуть свідчити про те, що даний транспортний засіб може містити на собі ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України.

Оскільки встановлені слідчим фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що вилучене майно може бути предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, а отже воно відповідає критеріям зазначеним у ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Разом з тим, слідчий суддя зазначає наступне. Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

В силу ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що обмеження права будь-якої особи (фізичної або юридичної) розпорядження належним їй майном без достатніх підстав є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 100 КПК України, речові докази та документи, надані суду, зберігаються в суді, за винятком випадків, передбачених частиною шостою цієї статті. Слідчий суддя вважає, що передача транспортного засобу марки «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 » володільцю майна ОСОБА_4 , не суперечить приписам ч. 5 ст. 100 КПК України, оскільки утримання вказаного речового доказу не є співмірним із завданнями кримінального провадження та призводить до порушення розумного балансу між приватно-правовим та публічно-правовим інтересом, тому слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого про арешт майна необхідно задовольнити, однак частково.

Щодо накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 на транспортний засіб «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 », слідчий суддя зазначає наступне.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, досудове розслідування здійснюється за ознаками кримінального правопорушенням, передбаченого ст. 290 КК України.

Водночас, диспозиція ст. 290 КК України передбачає відповідальність за Знищення, підробка або заміна ідентифікаційного номера, номерів двигуна, шасі або кузова, або заміна без дозволу відповідних органів номерної панелі з ідентифікаційним номером транспортного засобу.

За таких обставин, на переконання слідчого судді, в даному випадку органом досудового розслідування не було доведено того, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, на яке дізнавач просить накласти арешт, відповідає встановленим законом критеріям речового доказу та на ньому залишилися сліди злочину в зазначеному кримінальному провадженні, зокрема, може бути використана для доведення будь-яких фактів чи обставин з приводу умисного невиконання судового рішення.

Отже, органом досудового розслідування не доведено того, що вказане в клопотанні свідоцтво містить ознаки речового доказу за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України та, як наслідок, не доведено необхідності накладення арешту на нього.

Разом з тим, визнання органами досудового розслідування майна, на яке просить дізнавач накласти арешт, речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною підставою для арешту майна, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

Слідчий суддя вважає, що ініціатором клопотання не було доведено, що свідоцтво, на яке він просить накласти арешт є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 290 КК України, знаряддям вчинення даного кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в т.ч. що воно було об`єктом кримінально протиправних дій, чи було набуто кримінально протиправним шляхом або отримано внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин у задоволенні клопотання дізнавача в частині накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 на транспортний засіб «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 » в слід відмовити, за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах, на переконання слідчого судді, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно до ст.175 КПК України ухвала про арешт майна виконується негайно слідчим, прокурором, на яких і покладено обов`язок визначення місця зберігання тимчасово вилученого майна.

Керуючись ст. ст. 170-173 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт на транспортний засіб марки «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 », який було вилучено 08.04.2024 року під час проведення огляду місця події по вул. Чкалова в м. Ківерці Волинської області, тимчасово позбавивши власника (володільця) можливості відчужувати та розпоряджатись вказаним автомобілем до прийняття кінцевого рішення у вказаному кримінальному провадженні.

Передати транспортний засіб марки «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 » на відповідальне зберігання володільцю ОСОБА_4 .

Попередити ОСОБА_4 про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 388 КК України.

В задоволенні клопотання в частині накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_2 на транспортний засіб «Mersedes-Benz» д.н.з. « НОМЕР_1 » відмовити та негайно повернути його володільцю ОСОБА_4 .

Негайне виконання даної ухвали покласти на дізнавача, прокурора.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали проголошений о 13 год. 30 хв. 14.04.2025 року

Слідчий суддя ОСОБА_1