Провадження № 1-кс/756/89/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

його представника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 серпня 2024 року за № 0000133,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому прокурор просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на майно, вилучене в ході обшуку 26 грудня 2024 року за місцем проживання ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , а саме мобільний телефон марки «Cubot» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_1 , з сім-карткою « НОМЕР_2 ».

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 серпня 2024 року за № 0000133, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

26 грудня 2024 року було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 , а саме у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . В ході обшуку було вилучено наведене у клопотанні майно.

Прокурор просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, пославшись на існування ризику втрати, знищення, перетворення зазначеного майна.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав клопотання з наведених у ньому мотивів.

Представник власника майна ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 заперечив проти задоволення клопотання та зазначив, що вилучений телефон не відповідає критеріям речових доказів, що може бути підставою для його арешту. Також адвокат наголосив на тому, що відомостей про призначення експертного дослідження телефона прокурором не надано, а в ухвалі про обшук відсутні відомості про надання дозволу на вилучення телефону. Крім того, в протоколі обшуку відсутні відомості про надання доступу до мобільного телефону. У наданих письмових запереченнях адвокат також зазначив, що в ході обшуку не було роз`яснено причини проведення обшуку, до протоколу не долучено відеозапис, на якому зафіксовано вказану слідчу дію, у кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру, що ставить під сумнів необхідність арешту, а також в ході обшуку було вилучено сім-карту за номером телефону, який не згадується у додатках до клопотання.

Власник майна ОСОБА_4 підтримав позицію представника та додав, що в ході обшуку він розблокував телефон та надав його для огляду, втім пароль доступу не повідомив.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Прокурор зазначив, що 02.08.2024 на адресу Оболонської окружної прокуратури міста Києва надійшов рапорт №1248 із ГУ СБУ у м. Києві та Київській області про те, що група осіб в умовах воєнного стану, займаються вимаганням грошових коштів у ОСОБА_6 , під видом неіснуючого боргу. Допитаний в якості потерпілого ОСОБА_6 повідомив, що невстановлена група осіб під погрозами насильства стосовно останнього, вимагають грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, а також змушують працювати на шахрайський кол-центр з метою отримання прибутку в розмірі 100 до 300 тис. доларів США. Потерпілий зазначив, що ОСОБА_7 та особа на ім`я « ОСОБА_8 » були бізнес-партнерами та здійснювали діяльність пов`язану з організацією й функціонуванням шахрайського кол-центру. Після 31.03.2024 вказані особи прийняли рішення розділитись та працювати окремо. Потерпілий залишився працювати з « ОСОБА_8 ».

У червні 2024 року до місця проживання потерпілого з невідомою особою під`їхав ОСОБА_7 та почав із застосуванням погроз та фізичної сили задавати питання з приводу його діяльності. У подальшому 17.07.2024 з ОСОБА_6 зустрілися біля АЗС «ОККО» та із застосуванням погроз відвезли його до колишнього місця роботи, де ОСОБА_7 та інші пов`язані з ним особи застосували до потерпілого фізичного насильство, та вирішили забрати у ОСОБА_6 автомобіль в якості погашення неіснуючого боргу у розмірі 30 тис. доларів США, на що останній вимушений був погодитися.

23.07.2024 потерпілому зателефонував ОСОБА_4 та вимагав якомога швидше продати автомобіль, щоб повернути кошти з його реалізації у якості сплати неіснуючого боргу, у випадку якщо у потерпілого виникають з цим проблеми, ОСОБА_6 допоможуть реалізувати авто в найближчий час, також змушували вийти на роботу для продовження діяльності «кол-центрів», відшкодування боргу, а також для змоги здійснювати постійний контроль над потерпілим.

Наведені у клопотанні обставини корелюють обставинам, зазначеним у витязі з ЄРДР, підтверджені наданими прокурором матеріалами у мірі, достатній для вирішення питань, пов`язаних з розглядом клопотання, зокрема, заявою про вчинення кримінального правопорушення та протоколом допиту потерпілого, протоколами допиту свідка, протоколом огляду відеозаписів камери спостереження та ІС «Безпечне місто», протоколами за результатами аудіо-, відеоконтролю за особою тощо.

Зазначені матеріали у своїй сукупності дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

26 грудня 2024 року було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 , а саме у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучене зазначене майно, а саме мобільний телефон марки «Cubot» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_1 , з сім-карткою « НОМЕР_2 ».

Ухвалою слідчого судді від 30 грудня 2025 року надано дозвіл на проведення зазначеної слідчої дії.

Прокурор просив накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Постановою від 26 грудня 2024 року зазначені у клопотанні речі було визнано речовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одним з процесуальними джерел доказів є, зокрема, речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

За твердженням прокурора, що підтверджується наданими матеріалами, до обставин, які розслідуються у зазначеному кримінальному провадженні, може бути причетний ОСОБА_4 .

Належність майна ОСОБА_4 підтверджується фактом вилучення його в ході обшуку за місцем його проживання та не спростовується ним самим.

Таким чином, зазначене у клопотанні майно може містити інформацію щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема, електронні копії створених документів, відомості про спілкування осіб з цього приводу та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Наведені представником власника доводи щодо невідповідності номеру телефону вилученої сім-карти матеріалам клопотання не спростовують доказового значення майна.

Викладене свідчить, що зазначене майно, вилучене в ході обшуку, може бути використане як доказ для встановлення обставин, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України.

Слідчий суддя враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Як повідомив прокурор, в ході обшуку ОСОБА_4 не надав доступ до телефону. ОСОБА_4 також зазначив, що розблокував телефон, проте не надав пароль доступу до нього, тобто фактично обмежив безперешкодний доступ до телефона. Постановою від 26 грудня 2024 року призначено комп`ютерно-технічну експертизу щодо телефона.

Отже, слідчий суддя констатує наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 168 КПК України, оскільки власник обмежив доступ до телефону, та наявна потреба у проведені експертного дослідження майна, що передбачає безпосереднє дослідження зазначеного носіїя інформації.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи прокурора про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Запропонований прокурором спосіб арешту майна шляхом зберігання шляхом заборони користуватися та розпоряджатися майном (його зберігання в органу досудового розслідування у визначеному законодавством порядку) релевантний потребам сторони обвинувачення у збереженні речового доказу та його властивостей, які можуть мати доказове значення, їх дослідження та обумовлений необхідністю запобігти його знищенню чи пошкодженню.

Викладене переконує слідчого суддю у тому, що мета цього заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді запобігання цьому ризику може бути досягнута.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості користуватися та розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин клопотання прокурора є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання - задовольнити.

2. Накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів шляхом заборони користування та розпорядження на майно, вилучене в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , належне ОСОБА_4 , а саме:

- мобільний телефон марки «Cubot» IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_1 , з сім-карткою « НОМЕР_2 ».

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1