Справа № 526/3685/24
Провадження № 1-кп/541/75/2025
У Х В А Л А

Іменем України

15 січня 2025 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргород обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000556 від 02.08.2024 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України.

Прокурор в ході судового засідання подав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки строк тримання під вартою обвинуваченого спливає 18 січня 2025 року, судовий розгляд не завершено, ризики, передбачені п.п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшились та продовжують існувати, що свідчить про неможливість їх запобігання шляхом застосування до обвинуваченого інших, більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Захисник ОСОБА_4 заперечував проти задоволення клопотання прокурора та вважав, що зазначеним прокурором ризикам може запобігти домашній арешт обвинуваченого ОСОБА_6 . Просив часткового задовольнити клопотання прокурора та застосувати до його підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений підтримав думку захисника.

Потерпіла, сповіщена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася.

Суд, дослідивши подане клопотання прокурора, вислухавши думку учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Згідно зі ст. ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Москаленко проти України» від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказував, що необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також є достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою. Суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Встановлено, що ухвалою слідчого судді Гадяцького районного суду Полтавської області від 03 серпня 2024 року до ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 01 жовтня 2024 року.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 27 вересня 2024 року продовжено обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 25 листопада 2024 року включно.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 20 листопада 2024 року продовжено обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 18 січня 2025 року включно.

Слідчим суддею під час досудового розслідування було встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_5 , перебуваючи на волі, може здійснити спроби переховуватися від слідства та суду, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу, суд оцінює в сукупності всі обставини, у тому числі обґрунтованість підозри, суспільну небезпечність тяжкого злочину, який інкримінується обвинуваченому, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених п.п.1,4,5 ст. 177 КПК України, які суд вважає доведеними, виходячи з обставин інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

Враховуючи особу обвинуваченого та доведення, що ризики, передбачені п.п.1,4,5 ст. 177 КПК України, зокрема, ризики переховуватися від суду, продовжити злочинну діяльність, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, які існували на час обрання запобіжного заходу, не відпали і продовжують існувати на час розгляду вказаного кримінального провадження судом, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання лише у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, ніде не працює, не має постійного доходу, тому відчуваючи незворотність покарання у разі визнання його вини, може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

За таких обставин суд вважає, що застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного запобігання настанню вказаних ризиків, отже необхідно клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити, оскільки, в даному випадку запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, як захід процесуального примусу, є виправданим.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. ст. 177,183, 194 КПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, тобто до 15 березня 2025 року включно.

Відповідно до п.п.1,2 ч.4 ст. 183 КПК України розмір застави не визначається.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

СуддяОСОБА_1