465/2206/23
1-кп/465/559/25
У Х В А Л А

судового засідання

22.01.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судових засідань: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_5 ,

потерпілої: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному 09.01.2023 року до ЄРДР за №0000043, про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України

в с т а н о в и в :

У провадженні Франківського районного суду м. Львова перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000043 від 09.01.2023 року про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

Прокурор Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без можливості внесення застави обвинуваченому ОСОБА_4 строком на 60 днів.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою у даному кримінальному провадженні, посилюючись на те, що наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами. Строк тримання під вартою обвинуваченого неодноразово продовжувався і такий спливає 25.01.2025 року. На даний час призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні, визначено порядок та обсяг дослідження доказів, але безпосереднє дослідження доказів ще не розпочато.

Відтак, на переконання прокурора, існує ризик того, що, у разі застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, ОСОБА_4 може вжити заходів до знищення доказів, вчиняти тиск на свідків з метою зміни раніше наданих ними викривальних показань. Також покарання, яке визначене кримінальним законом за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, і може бути застосоване до обвинуваченого у випадку доведення його вини, є досить суттєвим, що може спонукати обвинуваченого ухилитися від суду та переховуватися від правосуддя. Тому наразі є необхідність у продовженні строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки ризики, які стали підставою для обрання та продовження даного виду запобіжного заходу, не відпали та не зменшились. Відповідно, більш м`які запобіжні заходи запобігти вищевказаним ризикам і забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого не спроможні. З урахуванням наведених ризиків та даних про особу обвинуваченого, просив продовжити ОСОБА_4 строк дії застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без можливості внесення застави.

Обвинувачений та його захисник у судовому засіданні щодо задоволення клопотання прокурора не заперечували.

Потерпіла висловила думку про обґрунтованість поданого прокурором клопотання і просила його задоволити.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали справи та подане клопотання, суд приходить до наступного висновку.

У даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді від 11.01.2023 року застосовано до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Ухвалами слідчого судді та суду строк застосування такого запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Востаннє ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 27.11.2024 року строк тримання обвинуваченого під вартою продовжено до 25.01.2025 року.

Відповідно до вимог ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Приписами статті 177 КПК України встановлено, що підставою як для застосування, так і для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою за положеннями ч.1 ст.183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно положень ст.178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів.

Також, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою, суд враховує вимоги пп. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу. Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначено, що наявність вагомих підстав обвинуваченого затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року визначено, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

У рішенні в справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Отже, Європейський суд з прав людини підкреслює, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Враховуючи вищевикладене, заслухавши думку учасників процесу, суд дійшов висновку про доведеність прокурором у клопотанні обставин, зазначених у п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .

При цьому, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачуються, покарання, яке йому загрожує, в разі визнання його винним, враховує особу обвинуваченого, його вік та стан здоров`я, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, без міцних соціальних зв`язків, офіційно не працює, не має на утриманні осіб, які потребують його піклування, то приходить до висновку, що обставини кримінального провадження дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого у цьому кримінальному провадженні і таким чином негативно вплинути на хід судового розгляду та встановлення об`єктивної істини в даному кримінальному провадженні.

На переконання суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання не змінилися обставини, які стали підставою для продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Так, наведені прокурором в клопотанні та підтверджені у судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Крім цього, будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наявності ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , суд на теперішній час не встановив.

Приймається до уваги й те, що учасниками провадження не надано суду будь-яких належних і допустимих доказів того, що з часу постановлення Франківським районним судом м. Львова ухвали від 27.11.2024 року, якою ОСОБА_4 продовжено строк тримання під вартою до 25.01.2025 року, змінилася обстановка або ж виникли нові обставини, які могли б вказувати на нейтралізацію попередньо встановлених у справі ризиків.

На підставі наведеного, оцінюючи в сукупності обставини у справі, стадію розгляду кримінального провадження, суд приходить до переконання, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, на даний час не зменшились, що унеможливлює застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, та враховує те, що обраний раніше обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою спливає, а тому, слід клопотання прокурора задоволити та продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів.

При цьому, ОСОБА_4 на хронічні захворювання не страждає, на диспансерному обліку та під спостреженням лікарів в місцях попереднього ув`язнення не перебуває. Тому будь-яких застережень щодо можливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою за станом здоров`я немає.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст. 183 КПК України щодо визначення розміру застави, суд враховує передбачені ч. 4 ст. 183 КПК України обставини, зокрема те, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні злочину, вчиненого із застосуванням насильства, тому приходить до висновку про відсутність підстав для визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_4 .

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 193, 194, 196, 197, 199, 331, 372, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 22 березня 2025 року включно без можливості внесення застави.

Копію ухвали негайно вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору та направити до Державної установи «Львівська установа виконання покарань (№19)» для виконання.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду в частині продовження строку дії запобіжного заходу протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим в цей же строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Суддя ОСОБА_1