Справа № 464/1884/25
пр.№ 1-кп/464/342/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.04.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові в режимі відеоконференцзв`язку кримінальне провадження № 464/1884/25, внесене 06.03.25. до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000027, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженця та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, невійськовозобов`язаного, неодруженого, непрацюючого, такого, що має судимості, які незняті та непогашені, зокрема засуджений:

-вироком Франківського районного суду м.Львова від 29.03.2024. за ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 н.м.д.г, що становить 17000 грн, покарання невідбуте;

-вироком Сихівського районного суду м.Львова від 18.12.2024. за ч.1 ст.182, ч.3 ст.357, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк три роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.59-1 КК України;

-вироком Пустомитівського районного суду Львівської області за ч.4 ст.358 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 н.м.д.г., що становить 850 грн., покарання невідбуте;

-вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21.02.2025., що набрав законної сили, за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ст.ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 18.12.2024 року, із застосуванням перерахунку відповідно до ч.1 ст.72 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вищевказаним вироком та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць; покарання, призначене вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 24.12.2024 року за ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 850 грн та покарання призначене Франківським районним судом м.Львова від 29.03.2024 року за ч.1 ст.309 КК України у виді штрафу в розмірі 17000 грн, ухвалено виконувати самостійно, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.395 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту обвинувачений ОСОБА_3

з участю його сторін, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 , будучи особою, щодо якої ухвалою Сихівського районного суду міста Львова від 07 жовтня 2022 року встановлено адміністративний нагляд терміном на один рік із застосуванням обмежень: заборона виходу з місця проживання з 22 год. до 06 год., заборона виїзду за межі міста Львова без дозволу органів НП України, заборона перебування в місцях розпиття спиртних напоїв на розлив, реєстрація в поліції за місцем проживання чотири рази на місяць, - який продовжено на шість місяців ухвалами того ж суду від 05 жовтня 2023 року та 04 квітня 2024 року, з якими ознайомлений щодо встановлення і продовження адміністративного нагляду й маючи умисел на його порушення та ухилення від такого, у період з 16 липня по 18 серпня 2024 року самовільно, без дозволу органів Національної поліції України, залишив місце свого проживання та реєстрації квартиру АДРЕСА_3 , проживаючи у вказаний період по АДРЕСА_2 .

Таким чином ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення місця проживання з метою ухилення від адміністративного нагляду, тобто кримінальний проступок, передбачений ст.395 КК України.

За приписами ч.3 ст.349 КПК суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених ч.3 ст.323 та ст.381 цього Кодексу.

У силу положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Із постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 521/844/21 випливає, що роз`яснення учасникам судового провадження підстав та наслідків його здійснення за ч.3 ст.349 КПК не повинно мати формальний характер. Це означає, що суд, перш ніж постановити рішення про здійснення розгляду кримінального провадження в порядку ч.3 ст.349 КПК, повинен роз`яснити суть цієї норми, при цьому не обмежитися цитуванням самої статті, а у доступній, чіткій та конкретизованій формі викласти її зміст, тим самим дати розгорнуте пояснення сторонам. Метою такого роз`яснення є однакове, правильне і точне розуміння всіма учасниками судового провадження змісту цієї норми, виявлення її сутності, яку законодавець вклав у словесне формулювання. Водночас суд має упевнитися і в тому, що учасниками судового провадження суть такого роз`яснення сприйнята правильно та переконатися в добровільності їх позицій.

Отже, визнання вини, незаперечення фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин кримінального правопорушення, в якому особа обвинувачується, правові наслідки розгляду на підставі ч.3 ст.349 КПК, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення обвинуваченим цих обставин є передумовами можливості здійснення розгляду провадження в зазначеному порядку.

Під час судового розгляду обвинувачений, який усвідомлено відмовився у встановленому законом порядку від захисника, а дійсність і добровільність вказаної відмови перевірена судом, свою винуватість у інкримінованому йому кримінальному проступку, погодившись з кваліфікацією дій за ст.395 КК України, визнав повністю, підтвердив викладені в обвинувальному акті фактичні обставини, щиро покаявся, активно сприяв розкриттю кримінального проступку, оскільки своїми діями під час досудового розслідування сприяв здобуттю всіх доказів на підтвердження його вини, та дав згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, заявивши, що розуміє зміст цих обставин. При цьому суд переконався у правильності розуміння ОСОБА_3 змісту обвинувачення, у добровільності його позиції і належно роз?яснив, що в такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Після чіткого, детального та розгорнутого пояснення судом змісту норми ч.3 ст.349 КПК України обвинувачений ствердно заявив про бажання здійснення судового розгляду за вказаним порядком з правовими наслідками такого розгляду. Зазначене підтримав і прокурор.

Таким чином суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст.395 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому, суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; та 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із указаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 13 березня 2023 року у справі № 127/10995/19, яку суд застосовує у відповідності до приписів ч.6 ст.368 КПК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК України, є кримінальним проступком, який віднесено до кримінального правопорушення проти правосуддя, дані про особу винного, який має судимості, що незняті і непогашені, непрацевлаштований, жодного майна у власності не має, неодружений, задовільний стан здоров`я, відсутність міцних соціальних зв`язків, під наглядом в наркологічному чи психоневрологічному диспансерах не перебуває, характеризується посередньо; обставин, які б обтяжували покарання, не здобуто, пом`якшували щире каяття, про що зазначено в обвинувальному акті, знайшло підтвердження під час судового слідства та наголошено прокурором у судовому засіданні.

За сукупності вище наведених обставин, ураховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі та мінімальному строці в межах санкції інкримінованої статті один рік, зважаючи на обставини кримінального правопорушення та особу обвинуваченого. Саме такі вид та розмір покарання є необхідними і достатніми для виправлення засудженого і попередження нових кримінальних правопорушень. Правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України, та застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини у їх сукупності, суд не знаходить. Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, вибір заходу примусу та порядок його узгоджується із позицією сторони обвинувачення, висловленої у судових дебатах.

У силу приписів ч.ч.1, 4 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. За правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 цього Кодексу.

За правилами ч.3 ст.72 України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю кримінальних правопорушень і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2025 року у справі № 450/16/25, який набрав законної сили 16 квітня 2025 року, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового складання покарання, призначеного за вироком Сихівського районного суду м.Львова від 18 грудня 2024 року із застосуванням перерахунку відповідно до ч.1 ст.72 КК України, частково приєднано невідбуту частину покарання за вищевказаним вироком та призначено остаточне покарання у виді 5 років та 1 місяця позбавлення волі. Покарання, призначені вироками: Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2024 року за ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 850 грн та Франківського районного суду м.Львова від 29 березня 2024 року за ч.1 ст.309 КК України у виді штрафу в розмірі 17000 грн, визначено виконувати самостійно. Строк відбування покарання засудженому ухвалено рахувати з 22 грудня 2024 року з моменту його фактичного затримання у порядку ст.208 КПК України.

Верховний Суд у постановах від 18 лютого 2025 року у справі № 369/18964/23 та 12 грудня 2024 року у справі № 607/21979/23 виснував, що положення ч.3 ст.72 КК України прямо вказують на необхідність застосування вимог ст.ст.70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень та за сукупністю вироків, оскільки передбачають не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань під час призначення їх за сукупністю кримінальних правопорушень або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

З огляду на викладене обвинуваченому за правилами ч.ч.1, 4 ст.70 КК України слід призначити покарання у виді позбавленні волі на строк п`ять років один місяць, а також штрафи у розмірі 850 грн та 17000 грн, які у силу приписів ч.3 ст.72 КК України виконуються самостійно.

Враховуючи застосування у даному випадку правил щодо призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, а також недопустимість повторного зарахування відбутого строку покарання, початок строку відбування покарання за даним вироком суду слід вважати днем проголошення судового рішення. Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 148/1536/18 і підлягає врахуванню при ухваленні вироку.

Ухвалюючи вирок, суд відповідно до ст.368 КПК України зобов`язаний вирішити питання щодо того, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами; на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі; як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Заходи забезпечення кримінального провадження, речові докази та процесуальні витрати відсутні.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України,

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.395 КК України та призначити йому покарання - обмеження волі на строк один рік.

На підставі частин 1 та 4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів за вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2025 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_3 призначити покарання - позбавлення волі на строк п`ять років один місяць та штрафи у розмірі 850 грн і 17000 грн, які виконуються самостійно.

Рахувати ОСОБА_3 строк відбування покарання з дня проголошення вироку 17 квітня 2025 року.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку після проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_5