КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/220/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0001779 від 19.08.2019 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001779 від 19.08.2019 року.

Накладено арешт на майно, яке було вилучено 21.11.2023 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_9 та на праві власності належить ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження №0001779 від 19.08.2019, а саме: автомобіль марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , з забороною користування та розпорядження.

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, а саме: технічного паспорту на автомобіль НОМЕР_5, ключів до автомобіля марки BMW, моделі Х4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 та автомобіля марки BMW, моделі Х4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_2 сірого кольору, які було вилучено, відповідно до протоколу обшуку від 21.11.2023 року у ОСОБА_6 під час обшуку автомобіля марки BMW, моделі Х4, реєстраційний номерний знак НОМЕР_4 .

Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилається на те, що під час розгляду клопотання прокурора ані власник майна, ані його представник, у судове засідання не викликалися та присутніми у суді не були. Натомість, прокурор отримав повістку про виклик до суду для розгляду питання про арешт автомобіля на ім`я ОСОБА_9 , при цьому всі учасники справи були обізнані, що власником транспортного засобу є ОСОБА_6 , про що вказано у самому клопотанні про накладення арешту та в реєстраційній картці транспортного засобу.

Апелянт зазначає, що прокурор раніше вже звертався до суду із клопотанням про арешт вказаного транспортного засобу в рамках кримінального провадження № 0001779, що належить ОСОБА_6 , яке розглядалося 24.11.2023 року в межах справи №757/54031/23-к і за результатами розгляду клопотання не було задоволено.

Таким чином, на думку апелянта, прокурор, зловживаючи своїми процесуальними правами, порушив вимоги КПК в частині дублювання клопотання про накладення арешту. При цьому, прокурору під час розгляду справи № 757/53864/23-к, який відбувся 29.11.2023 року, було відомо, однак не повідомлено суду, про обставини відмови в аналогічному клопотанні в межах справи № 757/54031/23-к.

Також апелянт зазначає, що прокурор називає вилучене та арештоване майно речовими доказами відповідно до постанови від 22.11.2023 року, оскільки воно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України. При цьому, прокурор не зазначає доказів придбання автомобіля незаконним шляхом.

Апелянт вважає, що наведені прокурором у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, не можуть бути визнані достатніми для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання. Таким чином відсутні правові підстави для накладення арешту на майно, так як вказане майно лише формально визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, без зазначення того, яким критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, воно відповідає.

Звертає увагу на те, що у кримінальному провадженні, відомості про яке 19.08.2019 були внесені до ЄРДР за № 0001779, ОСОБА_6 не було повідомлено про підозру, не викликано жодного разу в якості свідка, не проведено жодної іншої слідчої чи процесуальної дії.

Представник стверджує, що в оскаржуваній ухвалі відсутні будь-які доводи та докази прокурора та/або слідчого судді, якими б підтверджувались обставини існування обґрунтованих потреб досудового розслідування втручання у право власності ОСОБА_6 , та якими б виправдовувався ступінь втручання у право власності ОСОБА_6 у вигляді арешту майна і яким чином вказане втручання сприятиме виконанню завдань кримінального провадження.

В апеляційній скарзі адвокат також посилається на те, що версія органу досудового розслідування про те, що майно, на яке накладено арешт, відповідає ознакам, визначеним ст. 98 КПК України, тобто відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами і повністю спростовується наданими доказами в обґрунтування скасування арешту майна.

Разом з апеляційною скаргою представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтовано з посиланням на те, що власника майна не було повідомлено про дату, час та місце розгляду клопотання про арешт майна, і розгляд клопотання відбувся без участі власника майна. Тому апелянт вважає, що не повідомлення власника майна, що належить ОСОБА_6 , є поважною підставою пропуску строку на подання апеляційної скарги на ухвалу про арешт майна.

В судове засідання прокурор, власник майна ОСОБА_6 та її представник - адвокат ОСОБА_7 не з`явились, про дату, час та місце судового засідання їх повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, власника майна та її представника, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто без повідомлення та за відсутності власника майна.

Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 04.11.2019 року у справі № 760/12179/16-к, якщо ухвала слідчого судді постановлена без виклику особи, інтересів якої вона стосується та яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи має обчислюватися з дня отримання копії судового рішення, незалежно від наявності інших джерел інформування про прийняте рішення.

Відомостей про отримання власником майна копії ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року матеріали справи не містять, тому, колегія суддів вважає за можливе поновити апелянту строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України, за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 19.08.2019 року були внесені до ЄРДР за №0001779 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 361-1 КК України.

21.11.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 13.11.2023 року проведено обшук автомобіля марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_9 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль, який на праві власності належить ОСОБА_6 .

22.11.2023 року постановою слідчого автомобіль марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який вилучено 21.11.2023 року під час проведення обшуку, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001779 від 19.08.2019 року.

23.11.2023 року прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна, яке було вилучено 21.11.2023 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_9 та на праві власності належить ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження №0001779 від 19.08.2019, а саме: автомобіля марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_10 .

Клопотання обґрунтовував тим, що Офісом Генерального прокурора здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені до ЄРДР за № 0001779 від 19.08.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 361-1 КК України.

Здійснення досудового розслідування у вказаному провадженні доручено слідчим Головного слідчого управління Національної поліції України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що організатор організованої групи ОСОБА_11 , діючи умисно, спільно з учасниками організованої групи ОСОБА_12 , невстановленою особою з псевдонімом « ОСОБА_13 » та іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, з метою власного незаконного збагачення, в період часу з 08.02.2019 року по 12.03.2019 року, несанкціоновано втрутилися в роботу електронно- обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем та комп`ютерної мережі «AD» компанії «Hexion Holding B.V.» (країна реєстрації - Королівство Нідерландів, розповсюдили на невстановлену на даний час кількість ЕОМ шкідливе програмне забезпечення «LockerGOGA», та шляхом його віддаленого запуску здійснили блокування файлів, які містили інформацію щодо діяльності підприємства, що унеможливило здійснення компанією «Hexion Holding B.V.» господарської діяльності.

В подальшому учасники організованої групи пред`явили незаконну майнову вимогу здійснити переказ віртуальних активів у розмірі 500 «Біткоїнів», вартість яких станом на 13.03.2019 року становила 50 922 692,50 грн., на підконтрольний учасникам організованої групи гаманець віртуальних активів, в обмін на програмне забезпечення, так званий «декриптор» - спеціальний програмний засіб, за допомогою якого користувачі зашифрованих ЕОМ зможуть отримати доступ до заблокованих файлів.

Вказана незаконна майнова вимога представниками потерпілої компанії «Hexion Holding B.V.» була виконана, та 21.03.2019 року о 15 год. 25 хв. останні здійснили переказ віртуальних активів у розмірі 450 «Біткоїнів», вартість яких станом на 21.03.2019 року становила 48 670 448,40 грн., внаслідок чого компанії «Hexion Holding B.V.», правонаступником якої є компанія «Westlake Epoxy B.V.» (країна реєстрації - Королівство Нідерландів) завдано шкоди у вказаному розмірі.

Окрім цього, організатор організованої групи ОСОБА_11 , діючи спільно з учасниками організованої групи ОСОБА_14 , невстановленою особи з псевдонімом « ОСОБА_13 », невстановленою особи з псевдонімом « ОСОБА_15 » та іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, діючи умисно, з метою власного незаконного збагачення, в період часу з 05.12.2018 року по 19.03.2019 року, несанкціоновано втрутилися в роботу електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), автоматизованих систем та комп`ютерної мережі «AD» компанії «Norsk Hydro ASA» (країна реєстрації - Королівство Норвегія), розповсюдили на 4086 ЕОМ шкідливе програмне забезпечення «LockerGOGA», та шляхом його віддаленого запуску здійснили блокування файлів, які містили інформацію щодо діяльності підприємства, що унеможливило здійснення компанією «Norsk Hydro ASA» господарської діяльності.

В подальшому, учасники організованої групи пред`явили незаконну майнову вимогу здійснити переказ віртуальних активів у розмірі 2500 «Біткоїнів», вартість яких станом на 17.04.2019 року становила 347 894 400,00 грн., на підконтрольний учасникам організованої групи гаманець віртуальних активів, в обмін на програмне забезпечення, так званий «декриптор» - спеціальний програмний засіб, за допомогою якого користувачі зашифрованих ЕОМ зможуть отримати доступ до заблокованих файлів. Протиправна вимога представниками потерпілої компанії «Norsk Hydro ASA» виконана не була та внаслідок вчинення протиправних дій останнім завдано шкоди у розмірі 8 940 000 Євро (275 262 600,00 гривень).

У вказаному кримінальному провадженні створено спільну міжнародну слідчу групу, зі складом компетентних органів Франції, Норвегії, Великобританії та України.

Під час спільного розслідування, проведення процесуальних дій за відомостями, отриманими в ході виконання доручення слідчого від Департаменту кіберполіції Національної поліції України та за повідомленнями компетентних органів Франції, Норвегії та інших країн установлено, що до вчинення кримінальних правопорушень причетний: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 та користується транспортним засобом «BMW Х4» д.н.з. НОМЕР_4 .

Також встановлено, що ОСОБА_9 причетний до вчинення кібератак на іноземні компанії, використовуючи нікнейм «Маnееkеn», а також до легалізації коштів, отриманих злочинним шляхом.

Прокурор зазначив, що 21.11.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 13.11.2023 року проведено обшук автомобіля марки «BMW Х4», д.н.з. НОМЕР_4 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_9 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль, який на праві власності належить ОСОБА_6 .

Орган досудового розслідування вважає, що вилучене майно отримано кримінально-протиправним шляхом, внаслідок вчинення кримінального правопорушення. ОСОБА_9 та ОСОБА_6 будь-яких документів, які б підтверджували законність походження коштів, за які придбано автомобіль, органу досудового розслідування не надали.

Прокурор зазначив, що підставами та метою арешту зазначених у клопотанні речей є збереження речових доказів, а також можливості застосування процедури спеціальної конфіскації.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року задоволено клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001779 від 19.08.2019 року.

Накладено арешт на майно, яке було вилучено 21.11.2023 року в ході проведення обшуку автомобіля марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який перебуває у фактичному користуванні ОСОБА_9 та на праві власності належить ОСОБА_6 , в рамках кримінального провадження №0001779 від 19.08.2019 року, а саме: автомобіль марки «BMW X4», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_6 , з забороною користування та розпорядження.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0001779 від 19.08.2019 року, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення спеціальної конфіскації та збереження речових доказів.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явленням обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно положень ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно абзацу 2 ч. 5 ст. 171 КПК України, у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Згідно ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Відповідно до частини 1 статті 96-1 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного злочину або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Зокрема, на переконання колегії суддів, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 22.11.2023 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Тобто, слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам представника, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Беззаперечних доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

При цьому, незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Дослідивши доводи клопотання прокурора та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що встановлені у даному кримінальному провадженні фактичні обставини кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361, ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 361-1 КК України, за якими здійснюється досудове розслідування, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку про те, що тимчасово вилучене майно, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, оскільки вказане майно є об`єктом кримінально протиправних дій та може бути набуте кримінально протиправним шляхом, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту, як речового доказу, з метою збереження, а також забезпечення в подальшому спеціальної конфіскації.

При цьому, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження, при вирішенні питання щодо арешту майна, з підстав визначених ст. 170 КПК України, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження та збереження речових доказів, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Колегією суддів перевірено доводи апелянта про те, що судовий розгляд проведено без участі власника майна. Дана обставина знайшла своє підтвердження, однак колегія суддів цю обставину не вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали, з урахуванням строків розгляду даної категорії клопотань відповідно до вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та з урахуванням того, що в такому випадку відповідно до вимог ч. 1 ст. 174 КПК України, у власника майна виникає право звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Крім того, слід зауважити, що процесуальні права власника майна щодо подачі пояснень та заперечень стосовно накладеного арешту відновлено під час апеляційного розгляду, де останній не був обмеженим в своїх правах відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Що стосується доводів апелянта про відсутність доказів того, що транспортний засіб було придбано ОСОБА_6 за кошти, отримані кримінально протиправним шляхом, то колегія суддів ці доводи відхиляє, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу щодо джерел походження грошових коштів на придбання транспортного засобу.

Необгрунтованими є і доводи адвоката про відмову у задоволенні попереднього клопотання прокурора про арешт майна ОСОБА_6 , оскільки дана обставина жодним чином не унеможливлює повторне звернення прокурора до суду з клопотанням про арешт майна, та не є передбаченою законом підставою для відмови у накладенні арешту на майно.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення або доказів, які можуть дати органу досудового розслідування підстави для пред`явлення їй обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину, є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, в рамках якого накладався арешт, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Прокурором при розгляді клопотання було доведено, що вилучене під час обшуку майно відповідає критеріям, встановленим ст. 98 КПК України, та є речовим доказом, оскільки може бути об`єктом кримінально протиправних дій, набутим кримінально протиправним шляхом, відтак, висновок слідчого судді про накладення арешту на дане майно відповідає вимогам кримінального процесуального закону та прав ОСОБА_6 , як власника арештованого майна, не порушує.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не встановлено.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2023 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4