Номер провадження: 11-сс/813/1899/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 21.11.2024 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000902 від 10.06.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Балта Балтського району Одеської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, який на момент скоєння злочину перебував на посаді оператора відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «старший солдат», зараз проходить військову службу у вч НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.361 КК України,

встановив:

В провадженні Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві перебуває кримінальне провадження №0000902 від 10.06.2024 року за підозрою ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.361 КК України, скоєного за таких обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що положеннями статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою, унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

У відповідності до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

Пунктом 9 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» визначено, що національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У відповідності до п. 2 ст. 1 указаного Закону, воєнна безпека - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз.

Згідно п.п. 44-45 рішення Ради національної безпеки та оборони України від 14.09.2020, основним завданням у сфері воєнної безпеки є розвиток потенціалу стримування. Безумовним пріоритетом є боєздатні Збройні Сили України, підготовлений і вмотивований військовий резерв та ефективна територіальна оборона, які у поєднанні зі спроможностями інших органів сектору безпеки і оборони здатні завдати таких неприйнятних для противника втрат на землі, у повітрі, на морі та у кіберпросторі, що унеможливить реалізацію його агресивних намірів.

Пунктом 22 частини III Стратегії забезпечення державної безпеки, ухваленої рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 16.02.2002 визначено, що державна політика у сфері державної безпеки спрямовується на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам державній безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних, диверсійних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що призводять до цих загроз та причин їх виникнення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України» Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

У відповідності до ст. 3 цього Закону організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Згідно ст. 12 указаного Закону підготовка Збройних Сил України до виконання покладених на них Конституцією України завдань, організація та забезпечення їх виконання, підтримання на належному рівні бойової і мобілізаційної готовності та боєздатності, виховна робота, збереження життя і здоров`я особового складу, забезпечення законності та військової дисципліни у Збройних Силах України здійснюються органами військового управління, командирами і начальниками всіх рівнів відповідно до вимог Конституції України та законів України, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері оборони.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про оборону України» військове формування - створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України вважається збройною агресією.

Статтею 4 вищевказаного Закону визначено, що у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» встановлено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цим же законом особливий період визначено як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Пунктом 8 ст.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Згідно п. 5 ст. 22 указаного Закону призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки за сприяння місцевих органів виконавчої влади.

Пунктами 1, 3 цієї ж статті Закону зобов`язано громадян з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; під час мобілізації з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.

Пунктом 2 ст. 26 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено настання відповідальності громадян за невиконання своїх обов`язків щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров?я і віком, а жіночої статі - також за відповідною фаховою підготовкою, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.

Громадяни проходять військову службу, службу у військовому резерві та виконують військовий обов`язок у запасі відповідно до законодавства.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об?єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.

Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень про приписку до призовних дільниць, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.

Відповідно до п. 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.02.2022 року №154 (далі - Положення) Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.

Пунктом 8 Положення визначено, що завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених обов`язків є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, контроль за його станом, зокрема в місцевих органах виконавчої влади, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та Служби зовнішньої розвідки), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів приписки громадян до призовних дільниць, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, у виконанні завдань з підготовки та ведення територіальної оборони, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Відповідно до п. 9 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"; здійснюють заходи щодо призову громадян на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

24.02.2022 року президент Російської Федерації оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів збройних сил Російської Федерації на територію України.

Після того, 24.02.2022 року на виконання вищевказаного наказу, військовослужбовці збройних сил Російської Федерації шляхом збройної агресії, незаконно вторглись на територію України, перетнувши лінію державного кордону України, розташовану в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та шляхом застосування зброї здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, а також здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до теперішнього часу та призводить до тяжких наслідків.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому було неодноразово продовжено, і наразі він діє строком до 20.05.2023 року.

Указом Президента України від 24.02.2022 року № 65/2022, затвердженого Законом України від 03.03.2022 року № 2105-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, оголошено проведення загальної мобілізації, яка продовжується кожні 90 діб відповідними Указами Президента України.

На виконання вимог Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про оборону України», «Про військовий обов`язок і військову службу», вищевказаних Указів Президента України про проведення загальної мобілізації, Порядку організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов?язаних, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.12.2016 року № 921, Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2022 року № 1487, інших нормативних документів, наказів та директив Генерального штабу, мобілізаційних розпоряджень працівниками ТЦК та СП стали систематично проводитись заходи з встановлення мобілізаційного ресурсу держави та подальшого доукомплектування ЗСУ і інших військових формувань у відповідності до штатів воєнного стану, ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, внесенні відомостей до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, виклику громадян для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, призову під час мобілізації, в т.ч. серед внутрішньо переміщених осіб, які не виконують правила військового обліку, і після початку повномасштабного вторгнення ЗС РФ змінили місце проживання та, прибувши на територію Одеської області, не актуалізували інформацію про себе в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, не стали на військовий облік та ухиляються від нього, та інші заходи з мобілізації людських ресурсів з метою доукомплектування військових посад, передбачених штатами воєнного часу, у терміни, визначені мобілізаційними планами Збройних Сил України та інших військових формувань з метою забезпечення оборони України в особливий період, захисту її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями, а також забезпечення виконання військового обов`язку громадянами України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що у невстановлений час та місці у старшого солдата ОСОБА_8 , який перебував на посаді оператора відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відповідності до функціональних обов`язків оператора відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник злочинний умисел, спрямований на вчинення дій у сфері використання електронно-обчислювальних машин (комп`ютерів), систем та комп`ютерних мереж і мереж електрозв`язку.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що старший солдат ОСОБА_8 будучи військовослужбовцем ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючи доступ до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг», діючи умисно, використовуючи своє службове становище, усвідомлюючи злочинність своїх дій, достовірно знаючи, що його дії сприятимуть безперешкодному перетину кордону особою з метою ухилення від мобілізації, вніс відповідні зміни в облікову картку Реєстру «Оберіг» відносно громадянина України:

04.03.2023 року, о 12:38 год., під час внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей відносно ОСОБА_9 , було зазначено: у відповідному розділі вніс інформацію стосовно взяття на облік останнього «21.10.2022» та в подальшому о 12:39 год. після чого до вже існуючого облікового запису додав хибну інформацію стосовно проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про «непридатність з виключенням з військового обліку 21.10.2022».

У подальшому, ОСОБА_8 продовжуючи вчинення протиправного діяння (злочину), повторно, вніс зміни в інформацію відносно наступних громадян України яка міститься в Реєстрі «Оберіг»:

06.02.2024 року о 13:12 год. під час внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей відносно ОСОБА_10 було зазначено: у відповідному розділі додав хибну інформацію стосовно проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про «непридатність з виключенням з військового обліку 15.08.2022» та в подальшому о 13:13 год. вніс неіснуючий військово-обліковий документ, відредагувавши номер, але при цьому дату видачі попереднього документу залишив без змін.

09.02.2024 року о 17:03 год. під час внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей відносно ОСОБА_11 з метою створення уявлення про облікуваня нової військовозобов`язаної особи створив новий обліковий запис, тим самим поставши на військовий облік останнього 22.04.2022 року та о 17:05 год. до вже існуючого облікового запису додав хибну інформацію стосовно проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про «непридатність з виключенням з військового обліку 22.04.2022» та в подальшому о 17:05 год. вніс інформацію щодо військово-облікового документу.

16.02.2024 року о 17:03 год. під час внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей відносно ОСОБА_12 з метою створення уявлення про облікуваня нової військово зобов`язаної особи створив новий обліковий запис тим самим поставши на військовий облік останнього 27.06.2023 при цьому змінивши адресу реєстрації ОСОБА_12 на адресу, яка знаходиться у районі відповідальності ІНФОРМАЦІЯ_2 з подальшим внесенням інформації стосовно військового квитка о 11 год. 34 хв., після чого об 11:37 год. розділі взято на військовий облік «непридатний з виключенням з військового обліку 27.06.2023».

В цей же день, 16.02.2024 року о 13:49 год. під час внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей відносно ОСОБА_13 , до вже існуючого облікового запису додав хибну інформацію стосовно проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про «непридатність з виключенням з військового обліку 16.09.2022» перед цим о 13:47 год. додавши у відповідний розділ тимчасове посвідчення на ОСОБА_13 від 16.09.2022 року.

08.03.2024 року о 14:45 год. під час внесення до Реєстру «Оберіг» відомостей відносно ОСОБА_14 , з метою створення уявлення про облікуваня нової військовозобов`язаної особи створив новий обліковий запис тим самим поставши на військовий облік останнього 05.01.2023 року, в подальшому о 14:47 год. вніс у відповідний розділ зміни стосовно тимчасового посвідчення військовозобов`язаного ОСОБА_14 , після чого до вже існуючого облікового запису додав хибну інформацію стосовно проходження військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 про «непридатність з виключенням з військового обліку 05.01.2023».

Таким чином, старший солдат ОСОБА_8 діючи умисно, неодноразово вчинив несанкціоновану зміну інформації, яка знаходиться в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг».

Згідно п. 16 розділу ІІ (Суб`єкти Реєстру та їх завдання) Порядку ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 94 від 28.03.2022 року (далі - Реєстру) - органами ведення Реєстру є ТЦК та СП, Центральне управління СБУ та регіональні органи СБУ, а також відповідні підрозділи СЗРУ.

Відповідно до п. 17 розділу ІІ Порядку - орган ведення Реєстру для виконання функцій ведення Реєстру призначає відповідальних осіб за ведення Реєстру.

Згідно п. 18 розділу ІІ Порядку - призначена відповідальна особа за ведення Реєстру відповідно до покладених на неї обов`язків здійснює:

внесення відомостей до електронних форм облікових карток призовників, військовозобов`язаних та резервістів відповідно до нормативно-правових актів з питань ведення військового обліку, взяття (зняття) на військовий облік з перевіркою відповідності персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів з існуючими обліковими даними;

внесення змін до персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних та резервістів на підставі відомостей органів виконавчої влади, інших державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, закладів освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, ТЦК та СП, військових частин, а також відомостей, що подаються органу ведення Реєстру призовниками, військовозобов`язаними та резервістами;

верифікацію персональних та службових даних призовників, військовозобов`язаних або резервістів, у тому числі осіб, звільнених з військової служби, які мають право на пенсію;

перегляд та друк облікових документів, звітів та статистичних відомостей Реєстру відповідного ТЦК та СП, Центрального управління СБУ та відповідного регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу СЗРУ;

знищення повторного запису з Реєстру.

Відповідно до п. 6 розділу ІІІ (Відомості, що вносяться до Реєстру) Порядку - збирання відомостей здійснюється органами ведення Реєстру на підставі відомостей, що подаються органу ведення Реєстру особисто призовниками, військовозобов`язаними та резервістами, органами виконавчої влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, закладами освіти незалежно від підпорядкування і форми власності, ТЦК та СП, військовими частинами.

Так, ОСОБА_8 , в період часу з 12:38 год. 04.03.2023 року по 14:15 год. 08.03.2024 року, знаходячись на робочому місці у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи на посаді оператора відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «старший солдат», у відповідності до функціональних обов`язків маючи право доступу та контролю до автоматизованої інформаційно-телекомунікаційної системи «Оберіг», а також інформації, що обробляється в автоматизованій інформаційно-телекомунікаційній системі «Оберіг», в порушення вимог частини 4 статті 5 Закону України «Про єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 30.03.2023 року № 1357-IX, розділу «III. Відомості, що вносяться до Реєстру» наказу № 94 Міністерства оборони України від 28.04.2022 року Про затвердження Порядку ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний умисел, діючи протиправно, всупереч інтересам служби, здійснив несанкціоноване змінення інформації в обліковій картці відносно військовозобов`язаних громадянина України ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ВІН НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (ВІН НОМЕР_3 ), ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (ВІН НОМЕР_4 ), ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (ВІН НОМЕР_5 ), ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (ВІН НОМЕР_6 ) та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (ВІН НОМЕР_7 ), яка оброблюється в інформаційно-телекомунікаційній системі «Оберіг» та за допомогою персонального електронного ключа доступу до ЄДРПВР «Алмаз-1К» виставив відповідні зміни в облікові картки Реєстру «Оберіг», при цьому достовірно знаючи та розуміючи, що останні не проходили позаштатну військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до підробки вказаної інформації.

03.10.2024 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.361 КК України, за кваліфікуючими ознаками: несанкціоноване втручання в роботу інформаційно-комунікаційних систем, що призвело до підробки інформації, вчиненому під час воєнного стану.

09.10.2024 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси частково задоволено клопотання слідчого та до підозрюваного ОСОБА_8 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 24.11.2024 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 700 (сімсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 2119600 (два мільйони сто дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

06.11.2024 року ухвалою Одеського апеляційного суду залишено без змін ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2024 року.

19.11.2024 року постановою керівника Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оброни Південного регіону ОСОБА_15 продовжено строк досудового розслідування кримінального провадження до трьох місяців, тобто до 03.01.2025 року.

20.11.2024 року старший слідчий в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_16 звернулась до слідчого судді з погодженим прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_17 , клопотанням про продовження тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 , до 03.01.2025 року, в межах строку досудового розслідування, із правом внесення у розмірі 700 (сімсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2119600 (два мільйони сто дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн., з покладення обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Клопотання слідчого мотивовано тим, що завершити досудове розслідування до закінчення строку дії ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу до підозрюваного у виді тримання під вартою не надається можливим (24.11.2024 року), а ризики, передбачені ст.177 КПК України, у кримінальному провадженні не зменшились та продовжують існувати, а саме ризик переховування підозрюваного від органу досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню. У зв`язку із чим орган досудового розслідування просить продовжити строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 .

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком до 02.01.2025 року включно, із можливістю внесення застави на умовах визначених в ухвалі Київського районного суду м.Одеси від 09.10.2024 року.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя врахував, що підозра є обґрунтованою, досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а раніше встановленні ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати, що свідчить про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного, із визначенням застави у розмірі, передбаченому ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2024 року.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, просить її скасувати, та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_8 , та зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду, слідчого судді, прокурора та слідчого.

Захисник вказує, що підозра є необґрунтованою, ризики у кримінальному провадженні не доведені, що свідчить про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою.

Крім того, захисник посилається на те, слідчим суддею не надано оцінку повідомленій стороною захисту інформації стосовно того, що 25.10.2024 року, службовими особами ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до підозрюваного ОСОБА_8 був допущений невстановлений представник органу досудового розслідування, який без участі захисника, здійснював тиск на слідчо арештованого ОСОБА_8 з метою примусити його до визнання винуватості у вчиненні кримінального провадження, яке на переконання сторони захисту, він не скоював.

Також захисник просить врахувати, що слідчим суддею не доручено відповідному органу досудового розслідування провести дослідження щодо цих обставин, не вжито необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно законодавства, та не зафіксовано заяви підозрюваного щодо застосування щодо нього незаконних методів впливу.

Захисник зазначає, що після офіційного звернення сторони захисту до адміністрації ДУ «Одеський слідчий ізолятор» щодо підстав та обставин допуску невідомих осіб до слідчо арештованого, підозрюваного було переведено до ДУ «Одеська виправна колонія №14», тобто до установи для тримання засуджених осіб, та в цей час підозрюваний утримується в одній камері з особами засудженими за сепаратизм, зраду та вбивство, тому захисник вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою до підозрюваного застосований як захід катування та його примусу до визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, якого він не скоював.

Одночасно, в апеляційній скарзі захисник посилається на не врахування слідчим суддею тієї обставини, що на момент затримання ОСОБА_8 приймав безпосередню участь в бойових діях, тому після зміни йому запобіжного заходу зобов`язаний буде повернутися до місця проходження служби. На думку захисника, вказані обставини нівелюють існування ризиків знищення, приховання чи спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення у кримінальному провадженні та здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні.

Захисник вважає, що слідчим суддею не враховано позитивну характеристику підозрюваного за місцем проходження служби, а також того, що відсутність старшого солдата ОСОБА_8 негативно впливає на боєздатність військової частини, де він проходить службу.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді не оскаржена.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності підозрюваного ОСОБА_8 , оскільки клопотання про розгляд апеляційної скарги в присутності підозрюваного не заявлялось.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, при цьому уточнив свої вимоги та просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді особистого зобов`язання; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вислухавши безпосереднього командира підозрюваного старшого сержанта ОСОБА_18 ; вивчивши матеріали справи; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника щодо незаконності ухвали слідчого судді про продовження запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 , колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.197 КПК, строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК, та сукупний строк тримання під вартою підозрюваному, під час досудового розслідування у кримінальному проваджені щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, не повинен перевищувати дванадцяти місяців.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, слідчий суддя в цілому виконав вимоги ст.199 КПК, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання підозрюваного під вартою.

З матеріалів судового провадження вбачається, що на стадії розгляду слідчим суддею питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , останній обґрунтовано підозрюється в скоєні злочину, передбаченого ч.5 ст.361 КК України.

Питання обґрунтованості підозри детально досліджувалось при обранні слідчим суддею запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного, в ході якого було встановлено, що докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для продовження відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

При цьому, апеляційний суд констатує, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Апеляційний суд вважає, що тяжкість та обґрунтованість пред`явленої на даній стадії досудового розслідування ОСОБА_8 підозри, необхідність завершення досудового розслідування, а також існування ризиків, а саме те, що: підозрюваний, перебуваючи на свободі, усвідомлюючи тяжкість можливого покарання у разі доведеності його вини у вчиненні особливо тяжкого злочину, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; а також іншим чином перешкоджати встановленню істини по справі; виправдовує необхідність продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу відносно підозрюваного ОСОБА_8 та дає апеляційному суду можливість дійти висновку про обґрунтованість підстав для продовження строку дії у виді тримання під вартою.

Доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі, апеляційний суд визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Підставою застосування та продовження застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується та продовжується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати її до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування підозрюваного, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_8 на даний час підозрюється у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.361 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування ОСОБА_8 апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки останній, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, підозрюваний зможе здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками та потерпілими у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу підозрюваного ОСОБА_8 на свідків, оскільки їх покази, які станом на даний час ще не допитані в судовому засіданні, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування, а перебуваючи на свободі, підозрюваний може здійснювати незаконний вплив на свідків, схиляючи до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Доводи захисника про можливість застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки з урахуванням обставин повідомленої підозри у вчиненні особливо тяжкого злочину, встановлених ризиків у кримінальному провадженні та особи підозрюваного, вказаний захисником запобіжний захід буде недостатнім та не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки підозрюваного у кримінальному провадженні.

Колегія суддів приймає до уваги доводи захисника ОСОБА_7 про те, що підозрюваний ОСОБА_8 є військовослужбовцем, однак вказана обставина не нівелює існуючих ризиків, оскільки ОСОБА_8 оголошено про підозру у вчинені особливо тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого в період дії воєнного стану, що полягало в несанкціонованому втручанні військовослужбовця в роботу інформаційно-комунікаційних систем.

Так, з повідомлення про підозру вбачається, що ОСОБА_8 підозрюється в тому, що перебуваючи на посаді оператора відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , у військовому званні «старший солдат», маючи право доступу та контролю до автоматизованої інформаційно-телекомунікаційної системи «Оберіг», всупереч інтересам служби, здійснив несанкціоноване змінення інформації щодо в обліковій картці певного переліку військовозобов`язаних громадян України, при цьому достовірно знаючи та розуміючи, що останні не проходили позаштатну військово-лікарську комісію ІНФОРМАЦІЯ_2 , що призвело до підробки вказаної інформації.

Із вищевикладеного вбачається, що особливо тяжкий злочин, в якому підозрюється ОСОБА_8 було скоєно під час його перебування на посаді оператора відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто вказана посада сприяла вчиненню кримінального правопорушення в період дії воєнного стану. Тому, перебування підозрюваного на військовій службі на теперішній час, не спростовує висновків слідчого судді про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного.

Стосовно долученого захисником клопотання командира батальйону безпілотних систем військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_19 , в якому останній просить задовольнити апеляційну скаргу сторони захисту, прийняти нове рішення, яким в задоволенні клопотання слідчого відмовити, та застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 більш м?який запобіжний захід, який би не перешкоджав військовослужбовцю виконувати покладені на нього військовим командуванням бойові завдання та обов?язки, колегія суддів не може врахувати, оскільки командир батальйону не є учасником/стороною кримінального провадження, відповідно не уповноважений на право звернення до суду із вказаним клопотанням.

Разом з цим, враховуючи доводи захисника про бажання підозрюваного ОСОБА_8 продовжувати нести військову службу для захисту країни, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що ОСОБА_8 не позбавлений права звернутися до прокурора-процесуального керівника в даному кримінальному провадженні із клопотанням про скасування/зміну запобіжного заходу для несення військової служби, в порядку ст.616 КПК України, відповідно до Закону України №2125-ІХ від 15.03.2022 року, яким Кримінальний процесуальний кодекс України доповнено ст.616.

Стосовно доводів захисника про те, що невстановленою особою 25.10.2024 року в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор» здійснювався тиск на підозрюваного ОСОБА_8 з метою примусити його до визнання винуватості у вчиненні кримінального провадження, яке на переконання сторони захисту, він не скоював, колегія суддів звертає увагу, що будь-яких підтверджень щодо вказаної інформації захисник не надав. Разом з цим, у разі існування обставин щодо вчинення протиправних дій щодо ОСОБА_8 , захисник вправі звернутися до прокурора із відповідною заявою про перевірку вказаних обставин та вжиття відповідних заходів.

Стосовно доводів захисника про переведення підозрюваного ОСОБА_8 до ДУ «Одеська виправна колонія №14», колегія суддів зазначає, що вказана інформація не підтверджена доказами. Однак у разі існування таких обставин, сторона захисту не позбавлена можливості ініціювати перед прокурором перевірку.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність продовження строку тримання під вартою підозрюваного відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного та сама підозра у вчиненні інкримінованих ОСОБА_8 дій, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують обрання саме такого виду запобіжного заходу.

Разом з цим, колегією суддів встановлено, що оскаржена ухвала слідчого судді не відповідає вимогам процесуального закону в частині визначення розміру застави, з огляду на таке.

Так, у клопотанні слідчий просив продовжити строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 в межах строку досудового розслідування, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 700 (сімсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 2119600 (два мільйони сто дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн.

Оскарженою ухвалою слідчий суддя задовольнив клопотання слідчого та визначив підозрюваному ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі, що був визначений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.10.2024 року, тобто у розмірі 700 (сімсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 2119600 (два мільйони сто дев`ятнадцять тисяч шістсот) грн., з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Із мотивувальної частини ухвали вбачається, що визначаючи заставу слідчий суддя врахував те, що ОСОБА_8 підозрюється у вчинені особливо тяжкого злочину, що можливо вплинуло на організацію незаконного переправлення осіб придатних до військової служби через державний кордон України в умовах воєнного стану, а також ступінь встановлених ризиків, та дійшов висновку, що лише застава у зазначеному розмірі здатна забезпечити виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК.

Однак, колегія суддів вважає, що при визначені розміру застави, слідчий суддя не дотримався вимог ч.5 ст. 182 КПК.

Так, відповідно до зазначеної норми процесуального закону, розмір застави визначається у таких межах:

- щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

- щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, слід констатувати, що процесуальним законом визначено, що до особи, яка підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках застава може бути призначена у розмірі, який перевищує триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позиція ЄСПЛ стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у виді застави та призначення її розміру цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010 року, в якому Суд зазначає, що розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі».

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого підозрюваного/обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегії суддів вважає, що слідчим суддею, при визначені розміру застави, не було враховано тривалість проведення досудового розслідування, зменшення деяких ризиків, а також не враховано майновий стан підозрюваного ОСОБА_8 , який не надає можливості тривалий час внести раніше визначений розмір застави.

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з висновками викладеними в другому реченні п. 31 рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України» від 13.01.2022, відповідно до якого: хоча національне законодавство дозволяло суду у «виключних випадках» встановлювати більші розміри застави (див. пункт 19), таке рішення мало передбачати ретельний аналіз обставин справи для обґрунтування її «виключного» характеру, а також необхідності ретельної оцінки всіх відповідних факторів, у тому числі спроможності підозрюваного сплатити визначений розмір застави, та задовільного пояснення, чому застава була визначена у такому надзвичайно великому розмірі. Також в цьому рішенні ЄПСЛ зазначив, що ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім - забезпечення явки особи на судове засідання. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями - серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін.

Таким чином, слід констатувати, що положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують на такі критерії, які слід врахувати при визначені розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; даних про особу підозрюваного; встановлені ризики, передбачені статтею 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням тощо.

Отже, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Апеляційний суд приходить до висновку про те, що в даному кримінальному провадженні, з урахуванням правової кваліфікації злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , який відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких, слідчий та прокурор на даному етапі досудового розслідування не мали права ініціювати перед слідчим суддею застосування запобіжного заходу у виді застави в розмірі 700 (сімсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, у сумі 2119600 грн., який значно перевищує максимальний розмір застави у даній категорії злочинів, без належного обґрунтування, а слідчий суддя, відповідно, не мав законних підстав для визначення вказаного розміру застави, не мотивуючи належним чином свого рішення в цій частині.

Враховуючи наведені обставини ухвала слідчого судді підлягає скасуванню.

Скасовуючи ухвалу слідчого судді та ухвалюючи нове рішення за результатами розгляду клопотання слідчого, при визначенні розміру застави, апеляційний суд керується вимогами п.3 ч.5 ст.182 КПК.

При вирішенні цього питання, колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, відповідно до якої розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, пункт 70, від 22 травня 2018 року)

Апеляційний суд вважає, що розмір застави повинен відповідати тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненні якого на даному етапі досудового розслідування підозрюється ОСОБА_8 , та тим ступенем довіри щодо належної процесуальної поведінки підозрюваного, який за версією органу досудового розслідування вчинив особливо тяжкий злочин.

З урахуванням наведеного, враховуючи вимоги клопотання слідчого щодо визначення розміру застави, враховуючи стадію проведення досудового розслідування, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір застави, який буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі досудового розслідування, той розмір застави, про який просить визначити сторона обвинувачення, є явно необґрунтованим та непомірним.

Колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення застави у максимальних межах, визначених п.3 ч.5 ст.182 КПК, оскільки така застава на даній стадії буде здатною забезпечити виконання підозрюваним ОСОБА_8 покладених на нього обов`язків у кримінальному провадженні.

Враховуючи те, що слідчим суддею не в повному обсязі дотримано вимог КПК, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника задовольнити частково, скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання слідчого та продовжити строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням на підозрюваного обов`язків, визначених ч.5 ст.194 КПК.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.11.2024 року, якою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без зміни визначеного розміру застави в кримінальному провадженні №0000902 від 10.06.2024 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання старшого слідчого в ОВС Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одесі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві ОСОБА_16 , погоджене прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 , про продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000902 від 10.06.2024 року

Продовжити строк тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком до 02.01.2025 року.

Визначити підозрюваному ОСОБА_8 заставу, в якості альтернативного запобіжного заходу, у розмірі 300 (трьохсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 908400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) грн.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 18.12.2024 року; Заставна сума за підозрюваного ОСОБА_8 (номер провадження суду апеляційної інстанції №11-сс/813/1899/24; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ).

Підозрюваний ОСОБА_20 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на підозрюваного ОСОБА_20 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора та/або суду за кожною вимогою;

- не відлучатися за межі Одеської області без дозволу слідчого, прокурора та/або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утриматися від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні, визначеним слідчим або прокурором.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_8 наслідки невиконання вказаних обов`язків, а саме: у разі, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави, слідчий суддя вирішує питання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді застави у більшому розмірі або іншого суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали Одеського апеляційного суду в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та покладених на підозрюваного ОСОБА_8 обов`язків становить до 02.01.2025 року.

Копію ухвали невідкладно надіслати до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та прокурору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4