ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №: 11-кп/818/ 1132 /25 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 21.02.2025 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Євсуг Біловодського району, Луганської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, який має трьох малолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, і призначено йому покарання у вигляді обмеження волі строком на 2 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 1 (один) рік та згідно з п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України, покладено на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Також, відповідно до вимог п. 5 ч.1 ст. 91-1 КК України, на ОСОБА_7 покладено обв`язок пройти програму для кривдників.
Згідно вказаного вироку, ОСОБА_7 звинувачується в тому, що він, 22.06.2024 року, приблизно о 17.00 годині, більш точний час не встановлено, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту на фоні заздалегідь виниклих неприязних відносин, передбачаючи можливість настання таких шкідливих наслідків, як заподіяння шкоди фізичному здоров`ю, усвідомлюючи свою перевагу у фізичному розвитку, діючи з прямим умислом на заподіяння тілесного ушкодження, взяв двома руками дитячий дерев`яний стілець знизу за ніжки, підійшов до ОСОБА_9 , яка сиділа навпроти нього в кріслі та наніс цим стільцем один удар по гомілковій кістці трохи нижче коліна правої ноги, один удар в область голови, а саме тім`яної кістки та один удар по правій руці, спричинивши ОСОБА_9 закриту тупу травму правої кісті у вигляді переломо-вивиху основи середньої фаланги четвертого пальця.
Закрита тупа травма правої кісті у вигляді переломо-вивиху основи середньої фаланги четвертого пальця травма не є небезпечною для життя в момент заподіяння, а спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 3-х тижнів (21 дня), за цією ознакою відноситься до ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані судом за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись з вироком суду першої інстанції, в частині призначеного обвинуваченому покарання, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_13 , подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання та відповідно до п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, направити ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників, строком на 3 місяці. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Як зазначає прокурор, обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання з випробуванням та покладаючи на нього відповідні обов`язки, передбачені ст.76 КК України, застосував до ОСОБА_7 , відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, обмежувальні заходи у вигляді проходження програми для кривдників, при цьому, строк його дії не визначив.
Вказане, на думку прокурора свідчить про неправильне застосування судом норм закону про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягає застосуванню в цьому випадку.
Враховуючи вищевикладене, прокурор просить задовольнити його вимоги та відповідно до п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, направити ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників на строк 3 місяці.
Позиції учасників апеляційного провадження.
Прокурор підтримав доводи апеляційної скарги прокуратури та просив їх задовільнити в повному обсязі.
Обвинувачений, його захисник та потерпіла не заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора щодо поданої апеляційної скарги, думку захисника, обвинуваченого та потерпілої щодо заявлених вимог прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорювали всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом було встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, внаслідок чого, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч.3 ст.349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі, обмежившись лише допитом обвинуваченого та потерпілої і дослідженням тих документів, які характеризують особу обвинуваченої.
Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення обвинуваченому покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно обрав вид та розмір покарання, проте при застосуванні до обвинуваченого обмежувальних заходів у вигляді проходження програми для кривдників, відповідно до вимог ст.91-1 КК України, судом не встановлено строку застосування даного обмежувального заходу, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.408, п.4 ч.1 ст.409, п.1 ч.1 ст.413 КПК України, є підставою для зміни судового рішення апеляційним судом
Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за Вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Закон України від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у п. 3 ч. 1 ст. 1 визначає домашнє насильство як діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Відповідно до ч.10 ст.26 вказаного Закону, у разі порушення кримінального провадження у зв`язку з вчиненням домашнього насильства, перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством або визнання винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів, визначаються КК та КПК України.
Статтею 91-1 КК України визначено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства;
2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності;
3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку з роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин;
4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб;
5) направлення для проходження програми для кривдників.
Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, застосовуються до особи, яка на момент вчинення домашнього насильства досягла 18-річного віку.
Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував ступень тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке є нетяжким, його наслідки, обставини що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, щире каяття обвинуваченого, а також обтяжуючі покарання обставини, - вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя та у присутності дитини. Крім цього, судом було враховано відношення обвинуваченого до скоєного правопорушення та данні про його особистість, зокрема, те, що обвинувачений раніше не судимий, працює без укладення трудового договору, має постійне місце мешкання, одружений та має трьох малолітніх дітей, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, суд першої інстанції визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, визнав доведеним той факт, що вказаний злочин пов`язаний з домашнім насильством, у зв`язку з чим, судом було застосовано обмежувальні заходи, передбачені ст. 91-1 КК України, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство та направлено обвинуваченого ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників.
Разом з тим, застосовуючи щодо обвинуваченого обмежувальні заходи, відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.91-1 КК України та, направляючи ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників, судом не визначено строк, покладення такого обов`язку, що є порушенням закону України про кримінальну відповідальність і свідчить про наявність порушень, передбачених п.1 ч.1 ст.413 КПК України тобто незастосування судом закону, який підлягає застосуванню що відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України і є підставою для зміни судового рішення.
Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції зміні, з направленням обвинуваченого ОСОБА_7 , відповідно до п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, для проходження програми для кривдників, на строк 3 місяці
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.2 ч.1 ст.407, п.1 ч.1 ст.408, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 21.02.2025 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України, в частині призначеного покарання, - змінити.

Вважати ОСОБА_7 таким, якого засуджено за ч.1 ст.122 КК України до покарання у вигляді обмеження волі, строком на 2 (два) роки та якого, на підставі ст.75 КК України звільнено від призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, направити ОСОБА_7 для проходження програми для кривдників, на строк 3 (три) місяці.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3