УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 317/3668/23

провадження № 51-497 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року,

встановив:

За вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; за ч. 2 ст. 289 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців без конфіскації майна.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 25 травня 2023 року приблизно в період часу з 11:30 до 11:40 в умовах воєнного стану, діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, знаходячись на території будинку домоволодіння АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_6 пройшов до кімнати спальні вказаного будинку, де переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, зі столу викрав: мобільний телефон «Хуавей», грошові кошти, золотий перстень з камінцем рожевого кольору, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 15333,10 гривень. Після чого з викраденим майном покинув територію вказаного домоволодіння та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд.

Крім того, 25 травня 2023 року у період часу приблизно з 11:30 до 11:40 ОСОБА_5 знаходячись у дворі вищевказаного будинку по АДРЕСА_1 , діючи повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом марки ВАЗ - 21061, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить на праві користування ОСОБА_6 , пройшов у вказаний будинок до кімнати спальні, де зі столу без відома потерпілого взяв ключі від замку дверей та запалення вказаного автомобіля, за допомогою яких привів у роботу двигун автомобіля та поїхав до м. Запоріжжя, тим самим незаконно заволодів вищевказаним автомобілем.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду змінити та призначити його підзахисному ОСОБА_5 покарання до 5 років позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ч. 1 ст.75 КК.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що його підзахисний ОСОБА_5 визнав свою провину в повному обсязі, попросив вибачення у потерпілого ОСОБА_6 , врегулював всі питання майнового та морального характеру щодо відшкодування шкоди, про що потерпілим була складена розписка про відсутність будь-яких майнових претензій до ОСОБА_5 . А тому, на думку скаржника, вказані обставини є такими, що пом`якшують покарання, однак попередні суди при призначенні покарання цього не врахували.

З урахуванням цих обставин, захисник вважає, що виправлення і перевиховання його підзахисного ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долучені до скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_7 покарання, суд, дотримуючись наведених вимог кримінального закону, урахував усі обставини справи, в тому числі й тяжкість вчинених злочинів, які згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжкими, особисті дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, має не зняту та непогашену судимість, не одружений, непрацездатних осіб на утриманні не має, не перебуває на обліку лікаря нарколога та психіатра.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК судом не встановлено. При цьому, визнання обвинуваченим провини, яке відбулось після повного дослідження усіх доказів по справі, суд сприйняв як спосіб пом`якшення покарання, у зв`язку з чим не відніс вказане до пом`якшуючої обставини.

З огляду на вищевикладені обставини, місцевий суд зважаючи на думку прокурора та потерпілого не знайшов підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням положень ст. ст. 69, 75 КК та дійшов обґрунтованого висновку про те, що виправлення та перевиховання його можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства, і тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам, наведеним в касаційній скарзі сторони захисту та не знайшов підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вказала, що ОСОБА_5 раніше притягався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти власності, проти безпеки руху та експлуатації транспорту і до нього вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням. Проте останній належних висновків для себе не зробив та менш, ніж через місяць після звільнення з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання за попереднім вироком суду, знову вчинив ряд кримінальних правопорушень в цій же сфері, що характеризує його як особу, схильну до вчинення злочинів.

Також на переконання апеляційного суду, поведінка обвинуваченого, а саме визнання ним своєї провини, врегулювання з потерпілим всіх питань пов`язаних з відшкодуванням шкоди, спрямована виключно на пом`якшення йому покарання, адже всі ці дії ОСОБА_5 почав реалізувати тільки після повного дослідження усіх доказів у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відсутність пом`якшуючих обставин.

В свою чергу перелічені обставини стали підставою для призначення місцевим судом обвинуваченому покарання за ч.4 ст.185 КК у мінімальному розмірі, а за ч.2 ст.289 КК у розмірі наближеному до мінімального. Остаточне покарання призначене обвинуваченому судом за правилами ч.1 ст.70 КК також наближене до мінімально можливого.

Відтак, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення.

З вказаними висновками погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Що стосується доводів захисника про позицію потерпілого, який просив суд не позбавляти волі ОСОБА_5 , відсутність цивільного позову, які є підставою для застосування положень ст.75 КК, колегія суддів зазначає, що позиція потерпілого не є визначальною при призначенні виду та розміру покарання та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

Таким чином, доводи касаційної скарги захисника та матеріали провадження за скаргою не містять даних про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 02 липня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 07 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_2 ОСОБА_3