Ухвала

іменем України

09 грудня 2024 року

м. Київ

справа №180/211/21

провадження № 51-5159 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_6 ,

встановив:

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року кримінальне провадження № 00000447 від 06.10.2020 року відносно ОСОБА_6 - закрито, звільнено його від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1, ст. 126-1 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст.49 КК України.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року залишено без змін.

У своїй касаційній скарзі представник потерпілої, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх доводів зазначає про те, що:

- з огляду на те, що потерпіла заперечувала щодо закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, суд був зобов`язаний при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, виконати вимоги, передбачені ст. 368 КПК України;

- судом першої інстанції не було вказано в ухвалі про обставини вчинення кримінального правопорушення, встановлені судом під час судового розгляду, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_6 та чи винен останній у вчиненні інкримінованих діянь, натомість обмежився посиланням на те, що він обвинувачувався органом досудового розслідування у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 390-1, ст. 126-1 КК України;

- із урахуванням того, що ОСОБА_6 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, судом не дотримані вимоги щодо звільнення від відповідальності особи, як вчинила злочин.

За таких обставин, на думку представника потерпілого, оскаржувані рішення постановлені з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що згідно з ст. 409, 412 КПК України, є підставами для їх скасування.

Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За приписами ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, приписами ст. 285 КПК встановлено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. При цьому особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачено можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 8 ст. 284 КПК визначено, що закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч. 2 цієї статті, не допускається лише у випадку, коли підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. У цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку.

За правилами ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, наявність визначених умов є самостійною правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 49 КК України в редакції, яка діяла станом на 18 квітня 2024 року, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Згідно ст. 12 КК України кримінальним проступком є діяння, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі; нетяжким злочином є діяння, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Як вбачається із обставин, що встановлені місцевим судом, ОСОБА_6 обвинувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1, 390-1, а саме в тому, що в порушення рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 14 травня 2020 року, яким видано обмежувальний припис для ОСОБА_6 та заборонено наближатись на відстань до 500 метрів та перебувати у місці проживання та перебування ОСОБА_4 і вести з нею переговори і контактування, в період часу з 20 жовтня 2019 року до 03 листопада 2020 року умисно, систематично, вчиняв психологічне насильство щодо колишньої дружини ОСОБА_4 , що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя останньої.

З огляду на те, що на момент постановлення судом першої інстанції ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, минуло більше трьох років, стороною захисту було заявлено клопотання про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, із урахуванням приписів ст. 284, 286, 288 КПК України. Зважаючи на зазначене, а також приймаючи до уваги те, що ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, за вчинення якого передбачене максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 2 років, та у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України, за вчинення якого передбачене максимальне покарання у виді обмеження волі на строк до двох років, перебіг строків давності не зупинявся та не переривався, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

У свою чергу, колегія суддів суду апеляційної інстанціїпогодилась із висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для застосування положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження №00000447 відносно ОСОБА_6 , за ст. ст. 126-1, 309-1 КК України.

При цьому, надаючи оцінку доводам апеляційної скарги представника потерпілого (які є аналогічними за змістом з доводами касаційної скарги) в частині невстановлення судом першої інстанції чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачувався ОСОБА_6 , чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення, а також інших обставин передбачених ст. 368 КПК України, колегія суддів до зазначила про їх необґрунтованість та невідповідність положенням кримінального процесуального закону України.

Зокрема, суд апеляційної інстанції, посилаючись на положення ч. 3 ст. 285 КПК України, зауважив, що наведеною нормою закону не передбачено обов`язку суду щодо встановлення фактичних обставин вчинення кримінального провадження, дослідження наявних в матеріалах кримінального провадження письмових доказів та перевірки наявності складу кримінального правопорушення в діях обвинуваченої особи при вирішенні питання щодо звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, та окремо зауваживши про вимоги ч. 4 ст. 286 КПК України, якими передбачено обов`язок суду невідкладно розглянути клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності у разі його надходження, дійшов висновку відсутність порушень вимог кримінального процесуального та закону України про кримінальну відповідальність при розгляді клопотання сторони захисту місцевим судом.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд, та надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині невстановлення факту вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення та його вини у інкримінованих кримінальних правопорушеннях, колегія суддів зауважує про таке.

За змістом статей 284, 288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

При цьому позиція потерпілої при вирішенні такого клопотання, з огляду на зазначені положення КПК, не є визначальною.

Також зазначеним кримінальним процесуальним законом не передбачено визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК жодну особу не може бути примушено визнати свою вину у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення чи показання, які можуть стати підставою для її підозри або обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує такого звільнення з визнанням ними своєї вини у вчиненні злочину.

Зазначене узгоджується із позицією, яка викладена в постанові ККС ВС від 29 липня 2021 року (справа № 552/5595/18, провадження № 51-5289км19).

Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що в оскаржуваних судових рішеннях мав бути зафіксований факт визнання обвинуваченим своєї вини, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства.

Також, при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК України від суду не вимагається встановлення факту, що певне правопорушення мало місце, чи факту вчинення конкретною особою певного кримінального правопорушення.

Специфіка інституту звільнення особи від кримінальної відповідальності полягає в тому, що за наявності визначених у законі умов особа звільняється від такої відповідальності, а кримінальне провадження закривається, раніше від тієї стадії, коли вказані факти можуть та/чи мають бути належним чином встановлені, доведені, підтверджені, відтак, доводи касаційної скарги про необхідність судом встановлення факту вчинення певного кримінального правопорушення чи факту його вчинення конкретною особою, є необґрунтованими.

Крім того, надаючи оцінку доводам касаційної скарги в частині невиконання при ухваленні оскаржуваного рішення місцевим судом вимог, передбачених ст. 368 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Так, зазначеної нормою закону передбачені питання, які зобов`язаний вирішити суд при ухваленні вироку.

При цьому, вирок - це ухвалене іменем України судове рішення першої або апеляційної інстанції про винуватість або невинуватість особи і про призначення кримінального покарання або звільнення від призначеного покарання.

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 285 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

З огляду на зазначене, у наведеному випадку судами не вирішувалося питання про винуватість чи невинуватість ОСОБА_6 у інкримінованих правопорушеннях та питання про призначення покарання, оскільки на вирішення суду стороною захисту було поставлено клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку із звільненням обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження за спливом строків давності, за результатами розгляду якого, із урахуванням ч. 4 ст. 286 КПК, судом невідкладно було розглянуто таке клопотання та прийнято рішення у формі ухвали.

За таких обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в ході перевірки судом касаційної інстанції не встановлено, оскільки зміст ухвал судів попередніх інстанцій відповідає положенням, передбаченим ст. 370, 419 КПК України, остаточні висновки суду щодо наявності підстав для закриття кримінального провадження, з урахуванням вищезазначеного, є обґрунтованими та у них наведено достатні мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувались, постановляючи рішення.

Враховуючи викладені обставини, Суд вважає, що касаційна скарга представника потерпілого не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів постановлені судові рішення, у зв`язку із чим, за результатом перевірки мотивів касаційної скарги, колегією суддів не встановлено підстав, які б свідчили про необхідність її задоволення.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 18 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 14 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3