Дата документу 10.04.2025 Справа № 331/5844/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/438/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/5844/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

03 лютого 2022 року приблизно о 15 годині 35 хвилин, ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше була засуджена за вчинення корисливого злочину, судимість за який у встановленому законом порядку не знята та не погашена,знаходячись у приміщенні магазину «Єва», який розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Базарна буд.11, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, діючи повторно, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з торгової полиці вказаного магазину, таємно викрав майно, що належить ТОВ «Руш», сховавши його під куртку.

У момент, коли ОСОБА_8 , утримуючи товар при собі, пройшов через касову зону, не розрахувавшись за нього, його злочинні дії були помічені працівницею магазину «Єва», яка зробила останньому зауваження та висунула вимогу повернути неоплачений товар. Однак, ОСОБА_8 , незважаючи на зауваження та вимоги співробітниці магазину, усвідомлюючи, що його злочинні дії помічені та носять відкритий характер, з метою доведення злочину до кінця, утримуючи при собі викрадене майно, вибіг з приміщення магазину та почав тікати з місця вчинення злочину по пр.Соборному в м.Запоріжжі, чим спричинив ТОВ «Руш» матеріальну шкоду на загальну суму 1598 гривень 40 копійок, без урахування ПДВ.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.186 КК як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.71, 72 КК за сукупністю вироків частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06.09.2021 року, та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити, призначивши ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 років 1 дня позбавлення волі. На підставі ст.75 КК звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 1 рік. Відповідно до ст.76 КК покласти на ОСОБА_8 обов`язки: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що ОСОБА_8 визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, активно сприяв розкриттю злочину під час досудового розслідування та щиро розкаявся у скоєному, потерпілому відшкодована шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

У судове засідання апеляційної інстанції представник потерпілого ТОВ «Руш», будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд провів апеляційний розгляд без участі представника потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка висловила заперечення проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч.3 ст.349 КПК, кримінально-правової оцінки його дій за ч.2 ст. 186 КК відповідно до вимог ст.404 КПК апеляційний суд не перевіряє, оскільки законність та обґрунтованість вироку у цій частині стороною захисту не оскаржуються.

Відповідаючи на доводи апеляційної скарги захисника щодо призначеного покарання судова колегія виходить з положень ст.ст.50, 65 КК, які судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання були дотримані.

Доводи захисника про необхідність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст.75 КК є неспроможними.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Регламентовані ст.65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час призначення покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

На переконання колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання відповідає наведеним вимогам закону.

Аналізуючи зміст ст.75 КК, колегія суддів зауважує, що застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу винного та інших обставин кримінального провадження виправлення обвинуваченого є можливим без ізоляції від суспільства.

Отже положення ст.75 КК підкреслюють важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки.

Разом з тим, під час призначення заходу примусу до обвинуваченого ОСОБА_8 суд першої інстанції надав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК віднесено до тяжких злочинів. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав щире каяття, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Районний суд обґрунтовано врахував і дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисливого злочину проти власності, за який його було звільнено від відбування покарання з випробуванням, однак ОСОБА_8 в період іспитового строку знову вчинив умисний корисливий злочин проти власності, що характеризує його як особу, схильну до вчинення злочинів.

Також слід зауважити, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, самостійного джерела доходу не має.

Перелічені захисником в апеляційній скарзі обставини, які, на його думку, свідчать про можливість зменшення розміру покарання та звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком були враховані місцевим судом при призначенні покарання, а тому не можуть бути враховані повторно як підстави для пом`якшення покарання.

Колегія суддів наголошує, що призначення ОСОБА_8 покарання за попереднє правопорушення із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що, на переконання колегії суддів, свідчить про те, що обвинувачений належних висновків для себе не зробив, розкаяння не проявив та знову вчинив кримінальне правопорушення у даному провадженні в період іспитового строку.

Така поведінка обвинуваченого вказує на схильність ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень, демонструє його небажання стати на шлях виправлення та перевиховання.

Колегія суддів з огляду на зазначені вище обставини вважає, що досягти мети заходу примусу без ізоляції обвинуваченого від суспільства є неможливим. А тому застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК за обставин даної справи буде суперечити загальним засадам призначення покарання і не забезпечить досягнення його основної мети.

Крім того, колегія суддів зважає і на ту обставину, що покарання ОСОБА_8 призначено в рамках встановленої санкцією ч.2 ст.186 КК межі у мінімальному розмірі, визначивши остаточне покарання із застосуванням положень ст.71 КК, оскільки ним було вчинено злочин в період іспитового строку.

Відтак, на переконання колегії суддів, у даному конкретному випадку призначене обвинуваченому судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається.

Переконливих аргументів, які би доводили явну суворість призначеного ОСОБА_8 за вироком суду покарання, в апеляційній скарзі захисника не наведено.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що з положень ст.75 КК, а також ч.3 ст.78 КК випливає, що в разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування ст.75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати на підставі ст.71 КК остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком та покарання за новим вироком. У таких випадках вчинення нового злочину в період іспитового строку стає фактичною підставою для визнання (скасування) призначеного за попереднім вироком покарання у виді позбавлення волі, від відбування якого звільнялась особа, таким, що належить відбувати реально, і повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим (постанова Верховного Суду від 11 лютого 2025 року у справі №585/3727/19, провадження №51-5251км24).

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 12 грудня 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4