Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/105/24
Провадження № 1-кп/499/47/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2025 року селище Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ; в режимі відеоконференції: прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , представника потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001399 від 30.10.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Шоста Сумської області, громадянина України, українця, із вищою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , офіційно працевлаштованого, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи військовослужбовцем військової служби призваним по мобілізації та проходячи військову службу на посаді старшого оператора відділення приймально-передавальних радіопристроїв радіотехнічної батареї 3 підрозділу у військовій частині НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат», в порушення вимог ст. ст. 3, 65, 68 Конституції України, ст. ст. ст. ст. 9, 11, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних 1 Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 30 жовтня 2023 року, приблизно о 06 год 00 хв., керуючи автомобілем марки «Opel Omega», реєстраційний номер НОМЕР_2 (далі також автомобіль «Opel Omega»), в умовах ранкових навігаційних сутінків, з ввімкнутим ближнім і освітленням передніх фар, здійснював рух по асфальтному сухому дорожньому покриттю проїзної частини автодороги сполученням «Київ - Одеса» яка є автомобільною дорогою загального користування міжнародного значення М05, має відповідне обладнання дорожнього покриття та придорожньої зони.

Проїжджаючи на 392 км цієї автодороги у Березівському районі Одеської області, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги для руху у протилежних напрямках, що позначені горизонтальною дорожньою розміткою 1.1. (вузька суцільна лінія, яка поділяє транспортні потоки протилежних напрямків, позначає межі смуг руху на дорогах, позначає межі ділянок проїзної частини, на які в`їзд заборонено) і 1.5. (позначає межі смуг руху, за наявності двох і більше смуг, призначених для руху в одному напрямку), а зустрічні половини дороги відокремлені одна від одної газоном з суцільною залізобетонною парапетною огорожею, рухаючись з боку міста Київ у напрямку міста Одеса, поза населених пунктів, на прямій ділянці, зі швидкістю приблизно 90 км/год, водій ОСОБА_4 грубо порушив пункти: 1.5.; 2.3. б),д); 12.1., 12.3. зазначених Правил, був неуважним, обрав швидкість руху керованого ним автомобіля без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку і не дає можливість йому постійно контролювати його рух, відволікся від керування, за дорожньою обстановкою постійно не стежив, внаслідок чого заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення.

На цей час на цій ділянці автодороги на правому узбіччі за ходом руху був запаркований автопоїзд у складі сідлового тягача «Daf FT 95 XF 480», реєстраційний номер НОМЕР_3 із напівпричепом «Schmitz SCF 24 G», реєстраційний номер НОМЕР_4 (далі також автопоїзд «Daf FT 95 XF 480») (водій ОСОБА_7 знаходився біля автопоїзда), який розташовувався лівими колесами на відстані 0.65 - 0.8 м до краю проїзної частини, з увімкненими габаритними вогнями, при цьому, на бампері-відбійнику напівпричепа були встановлені розпізнавальні знаки, передбачені пунктом 30.3 г) зазначених Правил, та позначений належим чином, тобто позаду на певній відстані був встановлений додатково ще знак аварійної зупинки.

Проте, рухаючись у правій смузі свого напрямку руху, з увімкненим ближнім світлом фар, водій ОСОБА_4 , маючи об`єктивну і реальну можливість не допустити дорожньо-транспортну пригоду, заходів, що виключають виникнення та розвиток аварійної ситуації не вжив, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників дорожнього руху, при наближенні до цього автопоїзд «Daf FT 95 XF 480», вкрай уважним не був, постійно за дорожньою обстановкою та її зміною не стежив, не переконався, що обрана ним швидкість руху забезпечить постійний контроль за траєкторією руху автомобіля і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, гарантовано не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, відволікся від керування, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, в результаті чого допустив неконтрольований виїзд свого транспортного засобу за межі проїзної частини на праве узбіччя за ходом руху, де скоїв наїзд передньою правою частиною керованого автомобіля з задньою і лівою частиною напівпричепу «Schmitz SCF 24 G» автопоїзда «Daf FT 95 XF 480».

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля «Opel Omega» - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинному зв`язку з його смертю на місці пригоди, а саме: поєднаною травмою голови, тулуба та кінцівок.

Смерть ОСОБА_8 перебуває в прямому причинному зв`язку з отриманою поєднаною травмою голови, тулуба та кінцівок, яку він отримав при дорожньо-транспортній пригоді у вигляді: переломів лицьових кісток та нижньої щелепи, кісток склепіння та основи черепа, крововиливів під м`які оболонки головного мозку та мозочка, повного відриву великих півкуль головного мозку від мозочка, переломів під`язикової кістки та щитовидного хряща, переломів правих ребер, відшарування грудного відділу аорти та крововиливу в праву плевральну порожнину, перелому правої стегнової кістки. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_8 став шок.

Допущені водієм ОСОБА_4 порушення вимог п.п. 1.5.; 2.3. б), д); 12.1., 12.3. зазначених Правил знаходяться у прямому причино - наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого.

За встановлених обставин ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за кваліфікаційними ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину за вчинення ним кримінального правопорушення визнав повністю. Додатково показав, що втратив пильність, своєчасно не побачив на узбіччі дороги припаркований транспортний засіб, внаслідок чого сталася ДТП, взагалі не пам`ятає момент зіткнення, висловлює жаль з приводу скоєного, оскільки ОСОБА_8 був його побратимом, частково відшкодував шкоду потерпілій та надалі кожного місяця буде перераховувати відповідні кошти потерпілій стороні, щиро розкаюється, надалі порушувати ПДР намірів не має.

Прокурор ОСОБА_3 у зв`язку з визнанням обвинуваченим вини та обставин вчиненого кримінального провадження вважав за доцільне не розглядати справу в повному обсязі, а обмежитись допитом обвинуваченого, дослідженням характеризуючого матеріалу, заходів, що стосуються забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та цивільного позову. Вважає, що обвинуваченого можливо звільнити від відбування покарання з призначенням іспитового строку, просить позбавити права керування строком на 1 рік.

Обвинувачений та його захисник не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК України. Просили обрати міру покарання, звільнивши від відбування покарання та призначивши іспитовий строк, а також просили не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керування, оскільки водіння є єдиним доходом ОСОБА_4 . Визнали цивільний позов.

Потерпіла та її представник також не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК України.

Представник потерпілої вказала, що висловлює обговорену з потерпілою позицію щодо міри покарання обвинуваченому, та підтримує позицію прокурора, просить задовольнити цивільний позов.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

В судовому засіданні встановлено, що викладені фактичні обставини справи ніким не оспорюються, обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих фактичних обставин і у суду немає сумнівів у добровільності їх позиції, тому суд обмежився допитом обвинуваченого, який вину визнав та щиро розкаявся, а також дослідив письмові матеріали кримінального провадження, які: характеризують обвинуваченого, стосуються цивільного позову, процесуальних витрат.

При цьому суд роз`яснив обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати визнанні ними фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Суд засвоїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до висновку про те, що дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає що вина ОСОБА_4 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України є доведеною, в його діянні має місце склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, оскільки ОСОБА_4 , керуючи транспортним засобом, грубо порушив пункти: 1.5.; 2.3. б),д); 12.1., 12.3. Правил дорожнього руху України, що спричинило смерть потерпілого.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Згідно з п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України» суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального діяння, що ним вчинено тяжкий злочин, який характеризується необережною формою вини (ч. 2 ст. 286 КК України), обставини вчинення кримінального діяння, ставлення обвинуваченого до вчиненого порушення, поведінку винного, що передувала події, наслідки, що настали, характер та мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, особу обвинуваченого, пом`якшуючі обставини та відсутність обтяжуючих обставин.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 66 КК України, суд відносить щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне часткове відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд приймає до уваги досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, за якою орган пробації вважає, що ризики вчинення повторного кримінального правопорушення, та ризики небезпеки для суспільства, зокрема для окремих осіб, оцінюються як середні, а виправлення обвинуваченого можливе без застосування покарань, пов`язаних з ізоляцією від суспільства.

Суд враховує викладені вище обставини, що пом`якшують покарання, досудову доповідь, відомості про обвинуваченого як про особу, який: позитивно характеризується за місцем проходження служби; виконував обов`язки військової служби, брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, 16 січня 2023 року отримав травму пов`язану з проходженням військової служби; здійснює догляд за матір`ю; частково відшкодував шкоду; раніше до кримінальної, адміністративної, дисциплінарної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває.

З огляду на особу обвинуваченого суд вважає, що він не є особою суспільно небезпечною, який здатний на системне вчинення кримінальних правопорушень. За поведінкою та відповідями на запитання обвинувачений ОСОБА_4 очевидно дуже переймається скоєним правопорушенням та невідворотними наслідками, які настали, щиро розкаюється у вчиненому.

При цьому, суд в повній мірі також оцінює наслідки вчиненого кримінального правопорушення, що спричинили смерть потерпілого та враховує характер допущених ОСОБА_4 порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, адже потерпілому він шкоду відшкодовує та відшкодовуватиме надалі, надавав покази та активно сприяв у розкритті злочину.

З урахуванням наведених вище всіх обставин та того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари, як мети покарання, суд, беручи до уваги позицію потерпілої сторони та прокурора, які вважали, що до обвинуваченого можливо застосувати ст.75 КК України, приходить до висновку, що останньому слід обрати покарання у відповідності до санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на певний строк з позбавлення права керувати транспортним засобом із звільненням від відбування покарання з випробуванням, так як наведені вище обставини дають підстави дійти висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, та протягом випробувального строку обвинувачений буде перебувати під певним контролем держави та знаходитись у стані певного остраху за будь-які наступні життєві події. Поведінка такої піднаглядної людини, повинна бути більш виваженою, стриманішою, більш контрольованою, ніж звичайної людини, оскільки навіть незначне правопорушення може призвести особу до заміни покарання на реальне його відбуття.

Суд зауважує, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку, залежно від конкретних обставин кримінального провадження. Такого висновку дійшла колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 10.08.2021 року, справа № 137/807/20.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує, що останній допустив одночасне порушення декількох правил дорожнього руху, в результаті яких наступила смерть потерпілого.

Додаткове покарання, в даному випадку позбавлення права керування транспортними засобами, має важливе значення для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Звільнення ОСОБА_4 від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, за вказаними стороною захисту обставинами, а саме, що право керування для нього є єдиним способом заробітку, то вони, на думку суду, не зможуть забезпечити реалізацію цілей покарання, що негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримання Правил дорожнього руху.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на переконання суду, не є обмеженням права обвинуваченого на працю, оскільки закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмежені її прав і свобод.

Будь-який вид покарання, передбачений КК, призводить до звуження прав обвинуваченої особи. Однак, таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання, яке, окрім іншого, є заходом кримінального примусу, що застосовується від імені держави до особи, яка вчинила кримінально-каране діяння.

Відтак, суд вважає, що обставини справи не містять обґрунтованих переконань, що у своїй сукупності дають підстави прийти до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначення вказаного покарання буде відповідати загальним засадам кримінального закону, тяжкості скоєного, обставинам правопорушення, особі обвинуваченого, а також не тільки меті покарання, передбаченого ст. 50 КК України, а й меті правосуддя, невід`ємною частиною якого є справедливість та верховенство права.

Щодо цивільного позову суд зазначає таке.

В рамках даного кримінального провадження заявлено цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, який поданий у кримінальному провадженні №0001399 за обвинуваченням ОСОБА_4 , у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України, відповідно до зменшених позовних вимог якого просили стягнути з обвинуваченого на їх користь моральну шкоду у розмірі: по 434 000 кожному, а також судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Обвинувачений цивільний позов визнає.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України вбачається, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як встановлено в судовому засіданні вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення доведена, та в судовому засіданні встановлено характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.1167 ЦК під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 23 ЦК передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізувати, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру стягнення з обвинуваченого на користь цивільних позивачів морального відшкодування, суд враховує, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого, які призвели до смерті матері цивільних позивачів, останнім заподіяно моральну шкоду, а наслідки для них є психотравмуючими та обумовили порушення психоемоційної та соціальної сфер існування. Суд врахував, що внаслідок протиправних дій обвинуваченого цивільні позивачі перенесли душевні страждання, пережили емоційний стрес, у них виникла необхідність адаптуватися до нових умов існування та життєдіяльності без близької людини, смерть ОСОБА_8 обумовила необхідність цивільним позивачам залучення фізичних, душевних та матеріальних ресурсів на подолання наслідків смерті найближчої людини.

Враховуючи глибину і тривалість моральних страждань цивільних позивачів, настання невідворотних наслідків у виді смерті рідної людини, беручи до уваги визнання обвинуваченим цивільного позову, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 моральної шкоди підлягають задоволенню повністю, що відповідає вимогам розумності та справедливості за обставинами даного кримінального провадження.

Однак, судом встановлено, що обвинуваченим також додатково були перераховані кошти відшкодування моральної шкоди у розмірі 32 000 грн., тому суд вважає за необхідне зменшити розмір позовних вимог, що підлягають задоволенню, відповідно сплаченій сумі.

Щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Згідно із ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.

Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

Суд встановив, що понесені цивільними позивачами витрати на правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. підтверджуються: договорами про надання правничої допомоги від 07.02.2024 року; квитанцією № 3113619 від 07.02.2024 року; актом передачі-приймання юридичних послуг до договору від 07.02.2024 року.

Суд вважає, що відображена у доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності, співмірності та часу витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

На переконання суду, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн., є обґрунтованими, такими, що відповідають критерію реальності витрат, були фактичними і неминучими, та не становлять надмірний тягар для цивільного відповідача, що не суперечить принципу розподілу судових витрат, а тому з врахуванням критерію реальності адвокатських послуг (їх дійсності та необхідності), враховуючи складність справи та виконані роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність їх задоволення в повному обсязі.

Суд вважає, що за відсутності випадків визначених частиною 4 статті 174 КПК, накладений слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси ухвалою від 10 листопада 2023 року арешт необхідно скасувати.

Відповідно до частини 9 статті 100 КПК, після набрання вироком законної сили речові докази необхідно повернути законним володільцям.

Натомість суд не вирішує питання про повернення законному володільцю ОСОБА_12 сідлового тягача "Daf FT 95 XF 480" реєстраційний номер НОМЕР_3 та напіпричіпу "SchmitzSCF 24 G" реєстраційний номер НОМЕР_5 , оскільки ці речові докази на підставі розписки фактично йому повернуті та перебувають в його власності.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні в загальному розмірі 18553 гривні 36 копійок необхідно стягнути з обвинуваченого на користь держави.

Стороною обвинувачення клопотання про обрання запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не заявлялися.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 373-374, 377 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з визначенням іспитового строку тривалістю два роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини 1, пункту 2 частини 3 статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди завданої внаслідок вчинення злочину задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду у розмірі 402 000 (чотириста дві тисячі) грн. 00 коп., а також судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі 434 000 (чотириста тридцять чотири тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у розмірі 434 000 (чотириста тридцять чотири тисячі) грн. 00 коп.

Скасувати арешт, накладений слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси ухвалою від 10 листопада 2023 року на автомобіль: "Opel Omega" реєстраційний номер НОМЕР_2 ; сідловий тягач "Daf FT 95 XF 480" реєстраційний номер НОМЕР_3 та напіпричіп "SchmitzSCF 24 G" реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Повернути законному володільцю ОСОБА_4 речовий доказ автомобіль "Opel Omega" реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за залучення експерта в загальному розмірі 18553 (вісімнадцять тисяч п`ятсот п`ятдесят три) грн. 36 копійок.

Вирок суду може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення, а особою, відносно якої винесено обвинувальний вирок, у той же строк з дня вручення копії вироку.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_13