УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Київ

справа № 204/3994/24

провадження № 51-772 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо останнього,

установив:

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, востаннє вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2015 року за ч. 2 ст. 186 КК України до остаточного покарання, із застосуванням ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на строк 5 років і 6 місяців. Звільнений 11 серпня 2020 року після відбуття покарання,

визнано винуватим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 2 місяці.

Також цим вироком вирішені питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 , вирок залишено без змін.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень та встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_5 визнано винуватим за те, що він, 23 березня 2024 року, о 19:30, знаходячись у м. Дніпро на вул. Автодорівська, поблизу будинку 1а, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом ривку з плеча потерпілої ОСОБА_6 сумки, в середині якої знаходився гаманець з грошовими коштами, здійснив грабіж та, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, спричинивши потерпілій майнову шкоду на загальну суму 1 340 грн.

Суд першої інстанції кваліфікував вказані незаконні дії засудженого ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень і закриття кримінального провадження з підстав не встановлення, на її думку, достатніх доказів для доведення винуватості засудженого в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Також зазначає, що всупереч вимогам ст. 404, 419 КПК України, апеляційний суд належним чином не розглянув її апеляційну скаргу, в якій вона вказувала про порушення судом першої інстанції положень ст. 370 КПК України.

На обґрунтування своїх вимог вказує про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, що, на її думку, вплинула на вирішення питання про винуватість засудженого та, фактично, просить касаційний суд дослідити докази, вирішити питання про їх достовірність, визнати доведеними обставини, що не були встановленні судом першої інстанції у вироку та ухвалити рішення про закриття кримінального провадження з підстав п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Однак, відповідно ч. 1 ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас, вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

Перевіривши касаційну скаргу захисника, в межах касаційної скарги, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, а також долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів, з огляду на таке.

За змістом касаційної скарги захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону вказує, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, через те, що, на її думку, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях та недопустимих доказах.

Зокрема, посилаючись на ст. 94 КПК України, зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, а саме щодо допустимості відеозаписів, які містяться на відеофайлі № DO2_3506_002 від 23 березня 2024 року, вважаючи, що він отриманий з порушенням вимог ст. 159 КПК України.

Також зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилось те, що при дослідженні вказаного доказу, частково відсутній відеозапис судового засідання, що, на її думку, унеможливлювало встановлення фактичних обставин, і могло бути підставою для скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції з підстав ч. 1 ст. 415 КПК України.

Наведені захисником у касаційній скарзі доводи щодо невідповідності вироку суду вимогам ст. 370 КПК України були предметом апеляційного розгляду.

Так, відповідно до змісту оскаржуваної ухвали Дніпровського апеляційного суду, в апеляційному порядку вирок оскаржувався захисником ОСОБА_4 . В апеляційному суді захисник порушувала питання про скасування оскаржуваного судового рішення і ухвалення виправдувального вироку, вважаючи, що не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами винуватість засудженого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Залишаючи апеляційну скаргу захисника без задоволення апеляційний суд в ухвалі зазначив про необґрунтованість її доводів, оскільки висновки суду першої інстанції відповідали фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджувалися доказами, дослідженими під час судового розгляду, які суд належно оцінив у відповідності до вимог ст. 94 КПК України та надав правильну правову оцінку діям засудженого.

Також, не погодившись із твердженнями захисника стосовно недоведеності вини засудженого у вчиненні вказаного злочину, апеляційний суд зауважив, що винуватість останнього підтверджується, насамперед, показаннями потерпілої ОСОБА_6 , наданими під час судового розгляду та досудового слідства, які відзначались послідовністю, узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, мотиву, способу вчиненого щодо нею грабежу, наслідки таких дій та інших фактичних обставин, які викладені в мотивувальній частині вироку. Зокрема підкреслив, що аналогічні послідовні пояснення потерпіла надавала під час пред`явлення особи для впізнання, під час якої, у присутності двох понятих, потерпіла впізнала засудженого як особу, яка заволоділа її майном.

Інформація, яку повідомила потерпіла узгоджувалась із іншими письмовими та речовими доказами у кримінальному провадженні, зокрема, висновком експерта № СЕ-19/104-24/13530-Д від 28 березня 2024 року, який містив відомості про наявність трьох слідів пальців рук, що були вилучені 24 березня 2024 року під час огляду місця події та придатні для ідентифікації, а також три сліди пальців рук особи, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_5 .

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо недоведеності вини засудженого, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про їх безпідставність, зазначивши, що суд першої інстанції з`ясував передбачені ст. 91 ККПК України обставини, у повній мірі проаналізував зібрані у провадженні докази в їх сукупності, належним чином їх оцінив, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», та, створивши умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, обґрунтовано визнав засудженого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 УКК України.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про недопустимість інформації відеозапису, яка містяться на відеофайлі № DO2_3506_002 від 23.03.2024 року, оскільки, на її думку, цей доказ отриманий з порушенням вимог ст. 159 КПК Україна.

Колегія суддів касаційного суду такі твердження вважає помилковим та звертає увагу захисника, що порядок зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото-, кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото-, кінозйомки, відеозапису, регламентовано ст. 2451 КПК України.

Відповідно до ч. 5, 6 вказаної статті цього Кодексу, зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції, зокрема, відеозапису здійснюється у присутності слідчого, прокурора шляхом самостійного копіювання особою, яка є власником або володільцем відповідних приладів та засобів, або копіювання такою особою за участю спеціаліста відповідних записів на носії, які надаються слідчим, прокурором. Про здійснення зняття показань технічних приладів та технічних засобів, що мають функції, зокрема, відеозапису, складається протокол згідно з вимогами цього Кодексу.

У цьому провадженні, відповідно до оскаржуваних судових рішень, керуючий магазину за допомогою комп`ютерної техніки, яка належить ТОВ «Омега» (супермаркет «Варус»), здійснив зняття показань технічних засобів, що мають функції відеозапису (відеофайл № DO2_3506_002 від 23.03.2024), шляхом самостійного копіювання таких показань на носій (диск), наданих слідчому, який склав протокол зняття показань технічних засобів, що мають функції відеозапису від 24.03.2024.

Тобто вказана слідча дія здійснена відповідно до вимог ст. 2451 КПК України, а тому посилання захисника на ст. 159 КПК України у даному випадку є безпідставним.

Твердження захисника стосовно часткової відсутності на технічних носіях інформації відеозапису судового засідання у суді першої інстанції під час дослідження вказаного доказу, що, на його думку, є підставою для скасування вироку, колегія суддів вважає непереконливими.

Зазначений недолік не вплинув на встановлення фактичних обставин кримінального провадження, та не є таким істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, що могло бути підставою для скасування судового рішення.

Отже, суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України, яка визначає право суду апеляційної інстанції, зокрема, на повторне дослідження обставин кримінального провадження, дослідивши матеріали стосовно доводів наведених в апеляційній скарзі захисника, не встановив порушень судом першої інстанції вимог ст. 370 КПК України, зокрема, при дослідженні доказів та мотивовано відмовив у задоволенні її вимог.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відповідає вимогам ст. 404, 419 КПК України, підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у скарзі доводів, колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3