Житомирський апеляційний суд
Справа №279/2508/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/208/25
Категорія ч.2 ст.186 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000088 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2024 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженеця м. Соледар Донецької області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, не депутата, не інваліда, на утриманні осіб не має, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

-25.05.2005 Артемівським міським судом Донецької області за ч. 3 ст. 185 , ч.2ст.289 КК України на 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

-18.07.2008 Артемівським міським судом Донецької області за ч.2ст.289 КК України на 5 років 2 місяці позбавлення волі;

-18.10.2013 Калінінським районним судом м. Горловка Донецької області за ч.1ст.309 КК України на 1 рік 8 місяців позбавлення волі;

-30.09.2016 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2ст.185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки;

-27.12.2016 Ківерцівським районним судом Волинської області за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки 9 місяців позбавлення волі; 15.03.2017 Апеляційним судом Волинської області вказаний вирок скасований в частині призначення покарання, вважати засудженим за ч.2ст.185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі. Звільнений з місць позбавлення волі у зв"язку із закінченням строку відбуття покарання 07.02.2020,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2ст.186, ч.1ст.357, ч.3ст.357 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованиим, таким що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінальною процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 та ч.3 ст.357 КК України, у вчиненні яких його обвинувачують є кримінальними проступками, а тому строк притягнення до кримінальної відповідальності за вказаними кримінальними правопорушеннями становить 3 роки та закінчився 27.02.2024 року. Вказує, що суд мав би звільнити його від покарання за ч.1 та ч.3 ст.357 КК України внаслідок закінчення строків давності на підставі ст.49 КК України та не застосовувати положення ч.1 ст.70 КК України. Зазначає, що призначаючи йому покарання суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини, які пом`якшують його покарання: визнання вини, щире каяття, молодий вік, вчинення злочину внаслідок тяжких обставин, стан здоров`я, а також думку потерпілого ОСОБА_9 , який претензій до нього не мав та не наполягав на суворому покаранні. Звертає увагу на те, що судом безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання, - рецидив злочинів, оскільки його дії за ч.2 ст.186 КК України вже кваліфікавоно як повторність. Одночасно просить пом`якшити покарання, оскільки вважає його занадто суворим.

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі строком 4 роки ;

- за ч.1 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі строком 1 рік ;

- за ч.3 ст.357 КК України - у виді обмеження волі строком 2 роки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід - цілодобовий домашній арешт втратив свою дію.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 встановлено обчислювати з часу приведення вироку до виконання.

У строк відбуття покарання зараховано час перебування ОСОБА_8 під вартою з 18.03.2021 до 15.02.2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 60 копійок витрат за проведення експертиз.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин встановлених судом, ОСОБА_8 27 лютого 2021 року близько 19 години, знаходився в будинку АДРЕСА_3 , за місцем проживання ОСОБА_10 , де під час розпиття спиртних напоїв, на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на заподіяння умисного тілесного ушкодження ОСОБА_10 , підійшов до останнього, який сидів на стільці за столом та умисно, кулаками рук наніс близько 4-х ударів в область обличчя останнього, від отримання яких ОСОБА_10 втратив рівновагу та впав на підлогу прикриваючи обличчя руками. В цей час ОСОБА_8 , продовжуючи свої протиправні дії направлені на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , користуючись фізичною перевагою, наніс близько 10 ударів ногами із взуттям в область обличчя, тулубу та рук ОСОБА_10 , який перебував на підлозі у горизонтальному положенні, після чого пішов до комори вказаного будинку де взяв палицю, якою наніс ще близько 10 ударів в область ніг та тулуба ОСОБА_10 . Внаслідок таких дій ОСОБА_8 ОСОБА_10 було спричинено тілесні ушкодження у виді : по одному синцю на верхніх та нижніх повіках правого та лівого очей; чисельних саден в ділянках лоба справа, зліва по середній лініх; подібних саден в лобній і тім`яній ділянках волосистої частини голови; крововиливу під кон"юктиву правого та лівого очей; синця по зовнішній поверхні лівої вушної раковини; обширного синця тильної поверхні правої кисті; трьох ран по тильній поверхні правої кисті, в проекції четвертого п`ясного-фалангового суглобу та по долонній поверхні четвертої фаланги в проекції п`ясно -фалангового суглобу, по боковій поверхні кінцевої фаланги третього пальця правої кисті; двох саден в проекції лівого ліктьового суглобу; садна по передній поверхні середньої треті правої гомілки; синця по зовнішній поверхні середньої і верхньої треті правого стегна; двох саден по передній поверхні верхньої і нижньої треті лівої гомілки; по одному синцю в проекції лівого колінного суглобу і по задній поверхні лівої гомілки, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, а також тілесне ушкодження у виді перелому дистального метафіза без зміщення, яке відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

В подальшому, 27.02.2021 року близько 20 годин 30 хвилин, ОСОБА_8 , знаходячись в будинку АДРЕСА_3 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, яке належить ОСОБА_11 , достовірно знаючи, що ОСОБА_10 у власній сумці зберігав цінності та документи, в тому числі і паспорт громадянина України, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, зірвав з плеча ОСОБА_11 його чоловічу сумку торгівельної марки "Cantilar", вартістю 153 гривні 33 копійки, в якій знаходились документи, а саме : банківська картка "Авальбанк " № НОМЕР_1 , банківська картка "Авальбанк" № НОМЕР_2 , трудова книжка БТ-2 № НОМЕР_3 , свідоцтво про народження ОСОБА_10 , паспорт громадянина України, довідка про реєстрацію місця проживання особи, картка платника податків, довідка Сингаївської сільської ради, довідка про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру видані на ім"я ОСОБА_10 , заява про відкриття та ведення карткового рахунку № НОМЕР_4 , рахунок фактура №464 від 26.02.2021 видана УДМСУ, інструкція щодо активації банківської картки "Авальбанку" № НОМЕР_5 , а також відкрито викрав мобільний телефон марки "Нокіа -1100" вартістю 102 гривні 50 копійок, у якому була встановлена сім-карта оператора рухомого зв"язку ПРаТ "Київстар № НОМЕР_6 , вартістю 50 гривень, після чого, ігноруючи волю потерпілого на повернення його майна та документів, місце вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном і документами покинув та в подальшому розпорядився ними на власний розсуд, тим самим заподіявши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 305 гривень 83 копійки.

Своїми умисними діями, які виразились у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими повторно, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.

Своїми умисними діями, які виразились у викраденні офіційних документів, вчиненими з корисливих мотивів, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1ст.357 КК України.

Своїми умисними діями, які виразились у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом, ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст.357 КК України.

В судове засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_10 не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду.

Потерпілий ОСОБА_10 просив проводити апеляційний розгляд у його відсутності у зв`язку з перебуванням на службі в ЗСУ.

Обвинувачений ОСОБА_8 в телефонному режимі з тел. НОМЕР_7 підтвердив, що йому відомо про апеляційний розгляд 26.02.2025 та повідомив, що він не має можливості з`явитися до апеляційного суду, оскільки проживає в м.Макарів, просив проводити апеляційний розгляд без його участі.

Враховуючи, що участь потерпілого та обвинуваченого в апеляційному розгляді не є обов`язковою, оскільки не йдеться про погіршення становища обвинуваченого та інтереси обвинуваченого ОСОБА_8 представляє захисник ОСОБА_7 , апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд без участі вказаних осіб, які належним чином повідомлені про час та місце апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги обвинуваченого, думку прокурора в часткове підтримання апеляційної скарги щодо застосування строків давності, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Під час судового розгляду справи в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 відмовився від обвинувачення за ч.1ст.122 КК України, а тому ухвалою суду в цій частині провадження було закрито.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), вчиненими повторно, у викраденні офіційних документів, вчиненим з корисливих мотивів, а також у незаконному заволодінні будь-яким способом паспортом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.186, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином (ч.2 ст.186 КК України) та кримінальними проступками (ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України), дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно ст.66 КК України, суд визнав щире каяття, молодий вік, складні життєві обставини, оскільки обвинувачений є переміщеним із зони бойових дій, втратив житло в м. Соледар Донецької області, та стан його здоров`я, оскільки він потребує довготривалого лікування після перелому ноги.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно ст.67 КК України, суд визнав рецидив злочинів.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, характеризується посередньо, працездатного віку, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, створив сім`ю, проживає в цивільному шлюбі, а також позицію потерпілого, який просив не карати обвинуваченого.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги фактичні обставини справи, ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання останнього неможливо без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у виді обмеження волі та позбавлення волі, в межах санкцій ч.1 ст.357, ч.3 ст.357, ч.2 ст.186 КК України, застосувавши при цьому в порядку ч.1 ст.70 КК України принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим та дійшов висновку, що призначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками місцевого суду погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що призначене йому покарання є занадто суворим, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відповідно до позиції ОП Верховного Суду, викладеної в постанові від 06.12.2021 у справі №243/7758/20 (провадження №51-113кмо21) термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції, дотримуючись вимог статей 50 і 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, характер та конкретні обставини їх скоєння, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом безпідставно визнано обставиною, що обтяжує покарання, - рецидив злочинів, оскільки його дії за ч.2 ст.186 КК України вже кваліфікавоно як повторність, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.32 КК України повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Відповідно до п.1 Примітки до ст.185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Враховуючи, що вироком Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.12.2016 року ОСОБА_8 був засуджений за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі, яке відбув 07.02.2020 року, колегія суддів вважає, що в діях обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України має місце кваліфікуюча ознака - повторність.

Крім того, відповідно до ст.34 КК України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово був засуджений за умисні кримінальні правопорушення і знову визнається винуватим у вчиненні нового умисного кримінального правопорушення, колегія суддів вважає правильними висновки суду щодо наявності обтяжуючої обставини - рецидив кримінальних правопорушень.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не враховано належним чином пом`якшуючі покарання обставини : визнання ним вини, щире каяття, молодий вік, вчинення кримінальних правопорушень внаслідок тяжких обставин, а також стан його здоров`я та думку потерпілого ОСОБА_9 , який просив його суворо не карати, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини були враховані судом першої інстанції, що підтверджується мотивувальною частиною вироку і саме тому суд дійшов висновку про можливість призначення остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та призначення покарання у мінімальному розмірі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що саме таке покарання, яке призначене судом першої інстанції повністю відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, а тому його не можна вважати явно несправедливим.

Разом з тим, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що на момент ухвалення вироку сплинули строки давності за ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України, які в ході судового розгляду справи судом першої інстанції не переривалися.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України вчинені ОСОБА_8 27.02.2021 року.

Відповідно до ст.12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. У свою чергу злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України, з огляду на приписи ст.12 КК України є кримінальними проступками, оскільки найбільш суворим покаранням за їх вчинення є обмеження волі на строк до 3 (трьох) років.

За змістом вимог п.2 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19) зробила висновок про те, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули зазначені у ч.1 ст.49 КК України диференційовані строки давності за умови, що протягом вказаних строків особа не вчинила нового злочину, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років (перебіг давності не перерваний); особа не ухилялася від досудового слідства або суду (перебіг давності не зупинявся); законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Матеріалами провадження не встановлено того, що ОСОБА_8 вчиняв умисні дії, направлені на ухилення від досудового розслідування чи суду.

На момент розгляду судом першої інстанції кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , а саме 19 березня 2024 року, сплинули строки давності, передбачені п.2 ч.1 ст.49 КК України за кримінальні проступки, передбачені ч.1 та ч.3 ст.357 КК України.

Однак, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час ухвалення вироку засуджений ОСОБА_8 міг бути звільнений від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України на підставі ст.49 КК України, та в порушення вимог ч. 3 ст.285 КПК України не вжив заходів до роз`яснення підстави звільнення від кримінальної відповідальності.

Під час апеляційного розгляду обвинуваченому ОСОБА_8 було направлено листа з роз`ясненнями підстави звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження на цій підставі.

Однак, в судове засідання апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився, своєї згоди на звільнення від кримінальної відповідальності за ч.1 та ч.3 ст.357 КК України не надавав. Разом з цим, в своїй апеляційній обвинувачений ОСОБА_8 просив звільнити його саме від покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Відповідно до ч.5 ст.74 КК України на підставах, передбачених ст.49 КК України, особа також може бути звільнена судом від покарання, зокрема у випадку, коли особа заперечує проти звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження з цієї підстави.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_8 підлягає звільненню від відбування покарання призначеного за ч.1 ст.357 КК України у виді 1 року обмеження волі та за ч.3 ст.357 КК України у виді 2 років обмеження волі.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в постанові другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 січня 2023 року (справа № 183/3452/19, провадження № 51-3293км22).

Також, враховуючи, що обвинувачений підлягає звільненню від відбування покарання призначеного за ч.1 ст.357 та ч.3 ст.357 КК України, колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги обвинуваченого, про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині застосування положень ч.1 ст.70 КК України.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_8 у даному кримінальному провадження в період з 15.02.2022 року до 12.04.2022 року було застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення - три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_8 в строк покарання вказаний термін перебування його на цілодобовому домашньому арешті.

З огляду на вищевикладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 19 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 змінити.

На підставі п.2 ч.1 ст.49 ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання, призначеного даним вироком за ч.1 ст.357 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі та за ч.3 ст.357 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ч.2 ст.404 КПК України зарахувати у строк покарання строк перебування ОСОБА_8 на домашньому арешті (цілодобово) з 15.02.2022 року до 12.04.2022 року з розрахунку 3 (три) дні цілодобового домашнього арешту відповідають 1 (одному) дню позбавлення волі відповідно до ч.7 ст.72 КК України.

Виключити з вироку посилання суду на положення ч.1 ст.70 КК України.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання законної сили.

Судді: