Номер провадження: 11-кп/813/573/25
Справа № 507/1765/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та Любашівським районним судом Одеської області за участю обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , їх апеляційні скарги на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 12.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000013 від 08.05.2023 року щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Бокове Подільського району Одеської області, громадянина України, військовослужбовця, призваного по мобілізації, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу на посаді водія заправника взводу пальних та мастильних матеріалів роти забезпечення пальним та мастильними матеріалами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, та йому призначене покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу на посаді водія заправника взводу пальних та мастильних матеріалів роти забезпечення пальним та мастильними матеріалами батальйону матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 127- 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1 - 4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, Положення про дозвільну систему, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №576, та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року №622, у 2023 році в невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 12.06.2023 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, проти громадської безпеки, без передбаченого законом дозволу, у невстановленому досудовим розслідуванням місці, знайшов, чим придбав патрони у загальній кількості 421 штука, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї, з них 381 патрон є 5,45 мм проміжними військовими набоями (5,45x39 мм) до автоматів Калашникова АК-74, АКС-74, ручного кулемету РПК-74, 32 патрони є гвинтівковими набоями калібру 7,62х54R зразка 1908 року до гвинтівок Мосіна зразка 1891/30 рр, гвинтівок СВД, СВДС, СВУ, СВТ, кулемету Максім, кулемету Калашникова ПК, 1 патрон є військовим проміжним патроном калібру 5,45x45 мм (.223 Remington) NATO іноземного виробництва до автоматів АPS 95, ВЕRRЕТА АR-70, НК416, гвинтівок: АR-15, SАМ-R, REMINGTON GPS, 7 патронів є 12,7- мм патронами (12,7x99 мм / .50 ВМG, М8) зразка 1920 року з бронебійно-запалювальними кулями до крупнокаліберних снайперських гвинтівок: Armalite АR-50, Ваrrett М82/М107, Steyr НS .50, Застава М93, кулеметів: МАС-58, Browning М2, ХМ312, після чого переніс їх до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно їх зберігав без передбаченого законом дозволу, до моменту їх вилучення працівниками поліції в період часу з 09:56 год. до 11:30 год. 12.06.2023 року.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України за кваліфікуючими ознаками: придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок в частині призначеного йому покарання, та призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі.

Обвинувачений вказує, що визнає свою вину, щиро кається у скоєному, раніше не судимий, є військовослужбовцем, бажає захищати країну, тому просить не позбавляти його волі.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить вирок скасувати та провадження у справі закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в діянні ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 змінив вимоги своєї апеляційної скарги та просив задовольнити його апеляційну скаргу в межах апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_8 , тобто лише в частині призначеного покарання.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні скарги та просили скасувати вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, та призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в повному обсязі.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах апеляційної скарги.

Оскільки захисник ОСОБА_7 змінив вимоги своєї апеляційної скарги та у судовому засіданні апеляційного суду просив задовольнити його апеляційну скаргу в межах апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_8 , за таких обставин колегія суддів в межах апеляційних вимог обвинуваченого та змінених вимог захисника, переглядає вирок місцевого суду лише щодо законності призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення обвинуваченому іншого покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.263 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Статтею 51 КК України визначені види покарань, які передбачені кримінальним законом.

Санкція ч.1 ст.263 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від трьох до семи років.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що сторона захисту порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, суспільну небезпеку вчиненого діяння, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; обставини скоєного кримінального правопорушення, а саме вчинення злочину під час воєнного стану у сфері громадської безпеки, придбання, носіння та зберігання значної кількості бойових припасів, а саме 421 одиниць, без передбаченого законом дозволу; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Суд також врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який є військовослужбовцем, призваний по мобілізації, його позитивну характеристику за місцем несення служби, є раніше не судимим. Врахувавши вказані обставини, місцевий суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину.

Підстав для застосування ст.69 КК України місцевим судом не встановлено.

Одночасно, місцевим судом розглядалось питання щодо наявності чи відсутності підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Так, місцевим судом враховано, що в даній справі злочин вчинено військовослужбовцем, що не надає можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, оскільки кримінальне правопорушення вчинено останнім під час воєнного стану, тоді коли необхідна висока дисципліна та моральна свідомість військовослужбовців, їх взірцева та бездоганна поведінка, що є прикладом та мотивацією для інших, а звільнення від відбування винної особи від покарання може призвести до негативних наслідків у виді впевненості військовослужбовців у безкарності, сприятиме вчиненню аналогічних злочинів серед військовослужбовців, що впливатиме на стан дисципліни військовослужбовців.

За таких обставин звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням за вчинення кримінального правопорушення не досягне мети, передбаченої ст.50 КК України, ст.65 КК України, не матиме превентивного впливу, а саме - попередження вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

За наведених обставин, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що встановлена судом сукупність обставин дає обґрунтовані підстави вважати, що звільнення ОСОБА_8 від покарання із застосуванням іспитового строку в порядку ст.75 КК України, не матиме належного та відповідного виховного впливу на обвинуваченого та не сприятиме його виправленню, тому підстав для застосування ст.75 КК України при призначенні покарання місцевим судом не встановлено.

Таким чином, доводи сторони захисту про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства є необґрунтованими.

Встановлені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , та посилання сторони захисту про відсутність судимостей у обвинуваченого та його позитивна характеристика за місцем проходження служби, є недостатніми для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Доводи сторони захисту про можливість призначення обвинуваченому покарання не пов`язаного із позбавленням волі, з посиланням на те, що ОСОБА_8 визнає свою вину та щиро кається у скоєному, колегія суддів визнає безпідставними, та враховує, що під час розгляду кримінального провадження в місцевому суді обвинувачений свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав. Щирого каяття, про яке зазначається в апеляційній скарзі, не встановлено колегією суддів і під час апеляційного розгляду, оскільки з пояснень обвинуваченого ОСОБА_8 не вбачається щирого каяття у скоєному та його дійсного осуду своєї протиправної поведінки. Тому посилання обвинуваченого про визнання вини колегія суддів не вважає щирими.

Як місцевим судом, так і апеляційним судом враховується, що обвинувачений ОСОБА_8 є військовослужбовцем, однак наявність вказаного високого статусу, не надає переваг та права на скоєння жодних кримінальних правопорушень, більш того тяжких злочинів проти громадської безпеки.

Колегія суддів враховує, що відповідно до обставин кримінального провадження, за місцем проживання обвинувачений ОСОБА_8 , без передбаченого законом дозволу, зберігав велику кількість бойових припасів, а саме патронів у загальній кількості 421 штука, які є боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї, з них 381 патрон є 5,45 мм проміжними військовими набоями (5,45x39 мм) до автоматів Калашникова АК-74, АКС-74, ручного кулемету РПК-74, 32 патрони є гвинтівковими набоями калібру 7,62х54R зразка 1908 року до гвинтівок Мосіна зразка 1891/30 рр, гвинтівок СВД, СВДС, СВУ, СВТ, кулемету Максім, кулемету Калашникова ПК, 1 патрон є військовим проміжним патроном калібру 5,45x45 мм (.223 Remington) NATO іноземного виробництва до автоматів АPS 95, ВЕRRЕТА АR-70, НК416, гвинтівок: АR-15, SАМ-R, REMINGTON GPS, 7 патронів є 12,7- мм патронами (12,7x99 мм / .50 ВМG, М8) зразка 1920 року з бронебійно-запалювальними кулями до крупнокаліберних снайперських гвинтівок: Armalite АR-50, Ваrrett М82/М107, Steyr НS .50, Застава М93, кулеметів: МАС-58, Browning М2, ХМ312.

Зберігання без передбаченого законом дозволу боєприпасів, ще й такої великої кількості, має значну суспільну небезпеку та можливі наслідки від таких дій становлять загрозу для оточуючих.

Доводи обвинуваченого про те, що він переніс вказані боєприпаси з автомобіля додому, халатно віднісся до здачі набоїв, не продавав ці боєприпаси іншим особам, мав бажання скоріше потрапити додому у відпустку, не спростовують законність призначеного місцевим судом покарання.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням обставин скоєного кримінального правопорушення, тяжкості злочину, призначення обвинуваченому ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України покарання із застосуванням ст.75 КК України, є недостатнім для виправлення обвинуваченого та явно несправедливим внаслідок надмірної його м`якості.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Більш цього, колегія суддів враховує, що місцевим судом обвинуваченому призначене мінімальне покарання, визначене санкцією ч.1 ст.263 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_8 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій проти громадської безпеки.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Застосування інших видів покарання, передбачених ст.51 КК України, які не пов?язані із позбавленням волі, колегія судді не розглядає, оскільки вказані покарання не передбачені санкцією ч.1 ст.263 КК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування чи зміни вироку, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 зі змінами залишити без задоволення.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 12.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000013 від 08.05.2023 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.1 ст.263 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4