ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/722/25 Справа № 203/5903/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Під час підготовчого судового засідання ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року, зокрема, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 14 лютого 2025 року включно.

Цим же рішенням суду відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу на домашній арешт.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду, фактичним обставинам справи.

В обгрунтування зазначає, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено, якими саме доказами підтверджуються ризики, передбачені п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України (далі-КПК) та яким чином характеристика її підзахисного може підтвердити ризик втечі, з огляду на його моральні якості та сімейні зв`язки.

Водночас, посилаючись на практику ЄСПЛ та роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 04.04.2013 №511-550/0/4-13 Про деякі питання застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України вважає, що продовження тримання під вартою ОСОБА_9 є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканність, а також справедливий суд, гарантовані ст.ст.5,6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, оскільки застосоване за відсутності конкретної мети та підстав визначених КПК.

Крім того вважає, що прокурором, всупереч вимог ч.5 ст.132 КПК, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що вказані ризики та обставини, визначені ст.178 КПК існують, а посилання суду першої інстанції на п.8 роз`яснень Верховного Суду у листі від 03.03.2022 року №1/0/2/-22 вирване з контексту, оскільки у вказаному листі йшлася мова про те, що якщо внаслідок воєнних дій було змінено територіальну підслідність на стадії досудового розслідування, а матеріали кримінального провадження було передано не в повному обсязі, то суд має право постановити ухвалу про продовження строку запобіжного заходу виходячи з наявних у суду матеріалів кримінального провадження.

Тобто зовсім не зрозуміло, до чого суд посилається в своєму рішенні на вказане роз`яснення, яке вочевидь не має жодного відношення в даному випадку та не може слугувати обґрунтуванням необхідності продовження строку тримання під вартою.

Таким чином, на переконання сторони захисту, вищенаведені посилання підтверджують той факт, що суд формально підійшов до ухвалення рішення та за відсутності об`єктивних підстав, все ж таки продовжив строк тримання під вартою обвинуваченого.

Поміж іншого в поданій апеляційній скарзі захисник зазначає, що місцевим судом також не було враховано той факт, що обвинувачений має батька похилого віку ОСОБА_10 , який має ряд хронічних захворювань (ішемічна хвороба серця, гіпертонічна хвороба, остеохондроз, грижі міжхребцевих дисків, сколіоз, сколіотичну деформацію грудного відділу хребта), а тому перебування ОСОБА_9 під вартою негативно впливає не тільки на самого обвинуваченого, але й на його батька, який потребує постійного догляду та регулярного відвідування медичних закладів задля запобігання фатальних наслідків.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22.00 год до 06.00 год.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора відмовити та застосувати до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , в період часу з 22.00 год до 06.00 год, вислухавши думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.311, ч.3 ст.311 КК, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбачених п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, про існування яких свідчить як тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, так і встановлена КПК процедура отримання показань від осіб, які є свідками у цьому ж кримінальному провадженні, у зв`язку з чим ризик впливу на свідків існує не лише на стадії зібрання доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних учасників провадження та дослідження їх судом.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать його належної процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

Разом з цим суд дійшов до переконання, що у судовому засіданні прокурором не доведено продовження існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_9 вчинити інше кримінальне правопорушення, що не оспорюється стороною обвинувачення, а отже ці висновки слід вважати доведеними.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для відмови у задоволенні клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, погоджується й суд апеляційної інстанції.

Враховуючи положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті обвинувачення ОСОБА_9 ще не розпочато, по справі ще не допитано учасників, не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 14 лютого 2025 року включно. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у вигляді домашнього арешту в певний період доби, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать його належної процесуальної поведінки на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК та підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід визнати необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлені судом ризики не відпали та продовжують існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантованого статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Водночас, на переконання апеляційного суду, посилання захисника на наявність у обвинуваченого ОСОБА_9 батька похилого віку, який має проблеми зі здоров`ям та потребує стороннього догляду, не можуть бути безумовними підставами для відмови у задоволенні клопотання прокурора, оскільки це не спростовує висновки суду про те, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається захисник, не впливають на правильність прийнятого місцевим судом рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2024 року, якою продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 днів, тобто до 14 лютого 2025 року включно залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4