ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/47/25 Справа № 693/124/20 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

виправданого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Жашківського райсуду Черкаської обл. від 11.05.2023 р. у кримінальному провадженні № 0000284 від 09.10.2019 р.,

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у с.м.т. Нова Водолага Харківської обл.,

громадянин України, має середню освіту, одруже-

ний, раніше не судимий, зареєстрований

АДРЕСА_1 , проживає

АДРЕСА_2 ,

визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирався.

Скасований арешт після набрання вироком суду законної сили на автомобіль «DAF XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 .

Цивільний позов не заявлений.

Процесуальні витрати на залучення експертів віднесені на рахунок держави.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до КПК України.

ОСОБА_9 обвинувачувався в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

8.10.2019 р. приблизно о 23:30 год. на 143 км автодороги Київ - Одеса поблизу м. Жашків Черкаської обл. в напрямку м. Одеса ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «DAF XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , в порушення вимог п. п. 2.3 б), 10.1 ПДР України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. № 1306, із змінами та доповненнями, був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вліво, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину справа наліво по напрямку його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 05-7-02/338 від 26.12.2019 р., отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Згідно висновку експерта № 4/731 від 24.12.2019 р., в причинному зв`язку з виникненням вказаної ДТП, з технічної точки зору, є зміна руху автомобіля «DAF XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , а саме виїзд на зустрічну смугу в момент, коли велосипедист ОСОБА_10 перетинав проїзну частину.

Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля «DAF XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , а саме вимог п. п. 2.3 б) та 10.1 ПДР України знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого ОСОБА_11 .

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_8 необхідно виправдати з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, а саме за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_8 через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції вимоги закону, передбачені ст. 94 КПК України, ст. ст. 370, 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», під час судового розгляду не виконав.

Так, в ході судового розгляду ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину хоч і не визнав, проте, на думку прокурора, його вина підтверджується наданими до суду письмовими доказами.

Допитаний у судовому засіданні судовий експерт ОСОБА_12 підтримав виконані ним висновки судової транспортно - трасологічної експертизи від 4.12.2019 р. № 4/585 та судової автотехнічної експертизи від 24.12.2019 р. № 4/731 та надав більш детальне обґрунтування.

Також, судом взято до уваги висновок комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 3543/4162 від 25.02.2020 р., який надано стороною захисту. Однак, на думку апелянта, вказаний висновок є неналежним та недопустимим доказом, оскільки в даному випадку експертиза проведена Харківським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса за клопотанням ОСОБА_8 , про що зазначено в самій експертизі. Тобто, експертиза проведена з порушенням вимог Закону.

Крім того, ч. 2 ст. 102 КПК України встановлено, що у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Вимога попередження про відповідальність міститься також у ст. 4 Закону України «Про судову експертизу», ст. 70 КПК України, п. 3.2.7 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи. Очевидно, що особа не може сама собі щось роз`яснювати або про щось попереджати.

Роз`яснення прав і обов`язків, а також попередження про встановлену Законом відповідальність покладено на слідчого, прокурора (ч. 3 ст. 223 КПК України). Власноручний підпис експерта про те, що йому відомі статті КК України про відповідальність, або його права та обов`язки - не є попередженням належних офіційних осіб (ч. 3 ст. 223 КПК України) про суть відповідальності та її наслідки.

Тобто, у чинному законодавстві відсутній механізм призначення експертизи не офіційними особами, що призводить до порушення порядку призначення та відсутності попередження особи експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, що, в свою чергу, тягне за собою недопустимість такого висновку експерта як доказу.

Крім того, згідно п. 1.2.14 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 р. № 53/5, повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).

У клопотанні про призначення експертизи вказано, що експерти залучаються до проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи. Додатками до цієї експертизи надаються копії матеріалів кримінального провадження, в тому числі висновок транспортно - трасологічної експертизи № 4/585 від 04.12.2019 р. та висновок автотехнічної експертизи від 24.12.2019 р. № 4/731.

Тобто, за своєю суттю експертиза проведена Харкіським науково-дослідним інститутом судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса фактично є повторною, оскільки нею вирішуються питання, які вже вирішувались під час проведення транспортно - трасологічної експертизи (висновок № 4/585 від 04.12.2019 р.) та автотехнічної експертизи (висновок від 24.12.2019 р. № 4/731).

Однак, всупереч вимог п. 4.12 Інструкції в експертизі № 3543/4162 від 25.02.2020 р., про це не вказано у висновку експерта. Відповідно у дослідницькій частині експертизи не вказано причини розбіжностей з висновками попередніх експертиз, хоча такі розбіжності мали місце. Тим самим порушено вимоги пункту 4.13 Інструкції.

Таким чином, висновок комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи № 3543/4162 від 25.02.2020 р. є недопустимим доказом.

Крім того, під час судового розгляду проведено комісійну транспортно- трасологічну експертизу № 4342 від 26.10.2021 р. та комісійну автотехнічну експертизу № 4343 від 17.12.2021 р.

Так, згідно висновку експертизи № 4342 від 26.10.2021 р. зіткнення автомобіля та велосипеда могло статися як на правій так і на лівій смузі руху. Водночас, дослідження під час проведення комісійної автотехнічної експертизи № 4343 від 17.12.2021 р. проводяться без врахування можливості зіткнення транспортних засобів у лівій смузі руху. Таким чином, вказаний висновок експерта проведено без врахування всіх обставин справи.

Таким чином, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 7, 9, 22, 23, 370, 374 КПК України, упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, а рішення про недоведеність складу злочину в діях ОСОБА_8 суд побудував не проаналізувавши їх в сукупності та взаємозв`язку з точки зору належності, допустимості та достатності.

Неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність полягає у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, зокрема ч. 2 ст. 286 КК України.

Також, прокурор просить під час апеляційного розгляду повторно дослідити фактичні обставини кримінального провадження, а саме письмові матеріали кримінального провадження: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.10.2019 р. (т. 1, а. пр. 167-178); протокол огляду предметів від 09.10.2019 р. (т. 1 а. пр. 179-182); протокол огляду предметів від 10.10.2019 р. (т. 1 а. пр. 183-185); протокол огляду трупа від 10.10.2019 р. (т. 1 а. пр. 190); протокол пред`явлення трупа для впізнання від 10.10.2019 р. (т. 1 а. пр. 191-193); висновок судово-медичної експертизи № 05-7-2/338 від 28.10.2019 р. (т. 1 а. пр. 195-198), висновок експерта про технічний стан транспортного засобу від 20.11.2019 р. № 4/593 (т. 1 а. пр. 201-205); висновок судової транспортно - трасологічної експертизи від 04.12.2019 р. № 4/585 (т. 1 а. пр. 208-215); протокол проведення слідчого експерименту від 12.12.2019 р. (т. 1 а. пр. 216-219); висновок судової автотехнічної експертизи від 24.12.2019 р. № 4/731 (т. 1 а. пр. 140-146); висновок комплексної судової транспортно - трасологічної та автотехнічної експертизи № 3543/4162 від 25.02.2020 р. (т. 1 а. пр. 68-81); висновок комісійної транспортно-трасологічної експертизи № 4342 від 26.10.2021 р. (т. 2, а. пр. 129-136); висновок комісійної автотехнічної експертизи № 4343 від 17.12.2021 р. (т. 2, а. пр. 148-159).

У запереченні захисника ОСОБА_7 висловлюється позиція сторони захисту з приводу необхідності відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора та виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити із вказаних у ній підстав, обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вважаючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_8 законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 р. № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 3682 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачяться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у суду щодо винуватості обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

На переконання апеляційного суду, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону.

Мотивуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_8 , суд першої інстанції зазначив, що стороною обвинувачення не доведено і не надано суду жодних переконливих доказів, які отримані законним шляхом, вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Суд, згідно вимог ст. 94 КПК України, у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів у оскаржуваному вироку детальний аналіз низки досліджених доказів.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, яке має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно ст. 94 КПК України. Суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

Згідно ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру та спеціальної конфіскації.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Статтею 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, за винятком випадків, визначених ч. 2 цієї статті, покладено на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.

Вказані вимоги закону суд першої інстанції виконав належним чином, взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші докази.

З матеріалів провадження вбачається, що суд провів судовий розгляд згідно з вимогами ч. 1 ст. 337 КПК України, тобто в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, суд навів детальний аналіз усіх досліджених доказів, дав належну оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, та зазначив, з яких підстав взяв до уваги одні докази і відкинув інші, й обґрунтовано дійшов висновку про ухвалення виправдувального вироку. При цьому, суд дійшов висновку, що матеріали кримінального провадження не містять належних та достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Так, зі змісту досліджених судом апеляційної інстанції доказів встановлено, що у судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_13 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав повністю та показав, що 8.10.2019 р. приблизно о 23:30 год. він керував автомобілем «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , рухаючись по а/д Київ Одеса поблизу м. Жашків Черкаської обл. в напрямку м. Одеси. Рухався по правій смузі руху завантаженим автомобілем, вантаж становив 20 тон 492 кг, зі швидкістю 50 км/год. На зустріч та у попутному напрямку автомобілів не було. На перехресті праворуч він побачив велосипедиста. Коли останній виїхав на його смугу руху, він використав гальма і крутнув руля у ліво. Слідів гальмування, швидше за все, не було зафіксовано, так як на автомобілі встановлена система АВS. Обвинувачений шкодує, що трапилася ДТП. Стосовно відеореєстратора, на який посилається потерпіла, то у кабіні автомобіля його ніколи не було. Велосипедиста він побачив на відстані десь біля 12 м. Усе він показав під час слідчого експерименту. Пішохідний перехід був позаду за метрів 50-70. Він потерпілого зачепив передньою частиною автомобіля. Після ДТП він відразу викликав швидку допомогу та поліцію. Тіло потерпілого він не переміщав на проїзній частині, як про це стверджує потерпіла.

Потерпіла ОСОБА_14 в суді першої інстанції надала показання про те, що дійсно 8.10.2019 р. її цивільний чоловік ОСОБА_10 поїхав на велосипеді на поле збирати кукурудзу. Перший раз назбирав та привіз додому і поїхав другий раз. Його довго не було. Вона почала хвилюватися і почала телефонувати. Телефонувала у поліцію, але їй нічого не повідомили. 9.10.2019 р. вона зателефонувала у швидку допомогу і їй повідомили, що на а/д Київ Одеса трапилася ДТП. Вранці вона поїхала у поліцію, там перебував обвинувачений, він зразу заперечував свою винуватість у вчиненні ДТП. Через деякий час ОСОБА_8 зателефонував матері потерпілої і повідомив, що він винний у ДТП і йому тяжко з цим жити. Коли ОСОБА_14 приїхала до м. Умань забирати тіло ОСОБА_10 , то там уже перебував обвинувачений і його захисник ОСОБА_15 , які проводили розмови з експертом. Згідно висновку експерта у крові загиблого знайдено алкоголь. ОСОБА_10 алкоголь не вживав на протязі 9 років. Як відомо потерпілій, обвинувачений з місця ДТП перетягнув потерпілого в інше місце. Подія трапилася о 23:25 год., а обвинувачений викликав швидку та поліцію лише о 23:50 год. У автомобілі ОСОБА_8 був відеореєстратор, але він повідомив, що на ньому нічого не видно. Обвинувачений надавав їй допомогу на поховання та поминальний обід у сумі 15 000 грн., потім ще 4000 грн. та 100 доларів США.

Також, обґрунтовуючи вину ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, сторона обвинувачення посилалась на такі письмові докази, які були досліджені в судовому засіданні, а саме:

- дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 9.10.2019 р., план-схема до протоколу та таблиця зображень, у яких зафіксована обстановка після ДТП, загальний вигляд місця події, загальний вигляд предметів на місці події, загальний вигляд головного убору потерпілого, загальний вигляд уламку вантажного автомобіля, загальний вигляд чоловічого черевика на ліву ногу, загальний вигляд положення трупа та велосипеда, загальний вигляд велосипеда, загальний вигляд вантажного автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 (т. 1, а. пр. 167-178);

- дані протоколу огляду предметів від 9.10.2019 р., в якому зафіксовано наявні на велосипеді механічні пошкодження (т. 1, а. пр. 179-182);

- дані протоколу огляду предметів від 10.10.2019 р., в якому зафіксовано огляд верхнього одягу трупа (т. 1, а. пр. 183-185);

- дані протоколу огляду трупа від 10.10.2019 р. (т. 1, а. пр. 190);

- дані протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 10.10.2019 р., з якого вбачається, що це труп ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. пр. 191 -193);

- дані висновку судово-медичної експертизи № 05-7-02/338 від 28.11.2019 р., в якому зафіксовано виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_10 , визначено ступінь їх тяжкості та причини настання смерті останнього. В крові ОСОБА_10 виявлено 2,61 ‰ етилового спирту, що на момент смерті могло відповідати сильному алкогольному сп`янінню (т. 1, а. пр. 195-198);

- дані висновку експерта про технічний стан транспортного засобу від 20.11.2019 р. № 4/593, згідно якого до моменту ДТП деталі ходової частини, робочої гальмівної системи та рульового керування автомобіля «DAF-XF 105.460» знаходилися у працездатному стані (т. 1, а. пр. 201-205);

- дані висновку судової транспортно трасологічної експертизи від 4.12.2019 р. № 4/585, згідно якого в первинний контакт вступила передня частина автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», а саме передній бампер, рамка номерного знаку і декоративна решітка радіатора та ліва бокова частина велосипеда, а саме заднє колесо, захисний щиток заднього колеса, ліве перо передньої вилки, ліва частина керма. Кут між поздовжніми вісями автомобіля «DAF-XF 105.460», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL» та велосипеда у момент первинного контакту знаходився в межах близько 90°±5°. Місцем наїзду автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , на велосипед знаходиться на проїзній частині дороги «Київ-Одеса» перед початком утворення подряпини зазначеною позначкою 6 на схемі до протоколу ОМП від 9.10.2019 р., тобто, в лівій смузі руху (т. 1, а. пр. 208-215);

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 12.12.2019 р. та план схема до протоколу проведення слідчого експерименту від 12.12.2019 р. (т. 1, а. пр. 216-220);

- дані висновку судової автотехнічної експертизи від 24.12.2019 р. № 4/731, згідно якого у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди для забезпечення безпеки руху, водій автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL» ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. п. 10.1; 12.2; 12.3 ПДР України. У діях водія автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL» вбачаються невідповідності вимогам 10.1 ПДР України. У дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, велосипедист ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 16.11 ПДР України. У дорожній обстановці, яка склалася на момент ДТП, у причинному зв`язку з виникненням даної пригоди, з технічної точки зору, знаходиться зміна напрямку руху водієм автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL» ОСОБА_8 в момент виявлення небезпеки для руху (т. 1, а. пр. 223-226);

- дані пояснень експерта ОСОБА_12 , який у суді першої інстанції підтримав свої висновки № 4/585 від 4.12.2019 р. та № 4/731 від 24.12.2019 р. та пояснив, що на план- схемі до протоколу місця події зафіксована подряпина залишена горизонтально, яка знаходиться на відстані 1,1 м від лівого краю проїзної частини. Місце наїзду знаходиться на початку подряпини, тому що якщо б місце наїзду знаходилося на правій смузі автомобіля по напрямку руху автомобіля, то велосипед би перебував вертикально і під час контакту на проїзній частині залишися б сліди тертя шин від велосипеда, а їх немає. Велосипедист майже миттєво після удару зайняв горизонтальне місце положення. Після наїзду автомобіля на велосипед, велосипед падає на праву сторону, оскільки він рухався з урахуванням матеріалів справа наліво і велосипед без впливу автомобіля після падіння продовжив рух. Велосипед після удару міг подолати по інерції відстань 18,3 м. Велосипедист після удару впав, а автомобіль гальмував далі і далі. Маневр уліво був здійснений після зіткнення з велосипедистом. Наїзд був здійснений на лівій смузі руху, якби водій автомобіля не змінив напрямку руху, не було б контакту;

- за зверненням сторони захисту експерт Харкіського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса ОСОБА_16 провів комплексну судову транспортно - трасологічну та автотехнічну експертизу № 3543/4162 від 25.02.2020 р., згідно висновків якої в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його подальшого руху, тобто шляхом виконання ним вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_10 ). В діях водія автомобіля «DAF- XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 ОСОБА_8 у даній дорожньо-транспортній ситуації не вбачається невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди (т. 1, а. пр. 68-81).

- дані пояснень експерта ОСОБА_16 , який у суді першої інстанції підтримав свій висновок № 3543/4162 від 25.02.2020 р. та пояснив, що висновок щодо технічної оцінки дій водія ОСОБА_8 було зроблено на підставі вихідних даних, які були зазначені у клопотанні про залучення експертів про проведення експертизи, а саме: зазначено обставини вчинення ДТП та надані копії матеріалів кримінального провадження на 68 аркушах, серед яких: протокол огляду місця пригоди та огляду предметів, а саме велосипеда, висновки експертів стосовно технічного стану транспортного засобу та транспортно трасологічної, автотехнічної експертизи, пояснення водія ОСОБА_8 . Місце зіткнення автомобіля з велосипедом у лівій смузі руху відносно напрямку руху автомобіля, технічно не спроможне. Зіткнення відбулося у правій смузі руху автомобіля. Згідно вихідних даних було встановлено, що у водія ОСОБА_8 не було можливості уникнути зіткнення з велосипедистом. Подряпина утворилася у результаті контактування правої бічної частини велосипеда з дорожнім покриття. Вона почала утворюватися, коли велосипед перебував на бічній частині, тобто після контактування з транспортним засобом. Вказана подряпина не може свідчити про розташування місця зіткнення транспортних засобів. Під час проведення експертизи транспортні засоби не надавалися. При проведенні експертизи він виходив з вихідних даних та висновку транспортно трасологічної експертизи № 4/585. Якби зіткнення відбулося у лівій смузі, то відбувся б переїзд велосипедиста. При відсутності слідів гальмування транспортного засобу не можна визначити на скільки перемістився автомобіль;

- дані висновку судової комісійної транспортно-трасологічної експертизи № 4342 від 26.10.2021 р., призначеної та проведеної в ході судового розгляду, згідно якої пошкодження асфальтного покриття дороги (подряпина довжиною 18,3 м) утворилася внаслідок контакту із торцевою поверхнею правої педалі кареточного механізму велосипеда, яким керував ОСОБА_10 , при ковзанні велосипеда своєю правою боковою поверхнею по асфальтному покритті аж до повної зупинки велосипеда. У даному випадку мало місце перехресне зіткнення велосипеда, яким керував ОСОБА_10 , що рухався справа наліво по відношенню до напрямку руху автомобіля «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , та даного автомобіля під кутом близько 90°. Встановити конкретне значення кута їх взаємного зіткнення не виявилося можливим по причині відсутності безпосереднього контакту автомобіля з велосипедом (т. 2, а. пр. 129-136);

- дані висновку судової комісійної автотехнічної експертизи № 4343 від 17.12.2021 р., призначеної та проведеної в ході судового розгляду, згідно якого при заданих вихідних даних водій автопоїзда у складі сідельного тягача «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , із напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_10 шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування. При заданих вихідних даних, експерт не вбачав, щоб водій автопоїзда у складі сідельного тягача «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , із напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 допустив будь-які невідповідності вимогам ПДР України, які б могли перебувати у причинному зв`язку з настанням даної ДТП (т. 2, а. пр. 148-159);

- дані пояснень експерта ОСОБА_17 , який у суді першої інстанції підтримав свій висновок № 4342 від 26.10.2021 р. та пояснив, що місце зіткнення повинно знаходитися дещо раніше, тому що подряпина на асфальті утворилася у результат контакту правої бокової частини велосипеда із асфальтним покриттям. Вона могла утворитися там, де у тексті було написано у двох варіантах. Коли безпосередньо падає велосипед на проїзну частину, а також коли може бути відкинуто на якусь відстань. Встановити конкретно у даному випадку, чи був він відкинутий чи ні, неможливо. Слідової інформації, яка категорично говорить про місце наїзду на велосипед на місці пригоди, виявлено та зафіксовано у протоколі немає. Це залежить від швидкості руху автомобіля. Подряпина йде під кутом до поздовжньої осьової лінії дороги. І відповідно місце зіткнення могло бути, як у правій смузі для водія, так і у лівій. Місце зіткнення слідчі не встановили і не можливо встановити, чи воно було здійснено у правій чи у лівій смузі руху, оскільки немає ознак. Виключити варіант відкидання велосипеда від місця зіткнення по напрямку руху автомобіля неможливо. Слідів, які свідчать про місце зіткнення, у протоколі не зафіксовано, але вони повинні були зафіксовані працівниками поліції чи слідчим. Це не вина експертів, а вина слідчих органів, які їх не знайшли. При відповіді на 6 питання бралися покази водія ОСОБА_8 , які зазначені в ухвалі суду, а саме, що він рухався у правій смузі руху;

- дані пояснень експерта ОСОБА_18 (судова комісійна автотехнічна експертиза № 4343 від 17.12.2021 р.), який суду пояснив, що при вказаних вихідних даних, які містяться в ухвалі суду, не впливає на висновок експерта, у якій смузі руху сталося зіткнення. Стосовно порушення п. 10.1 ПДР України, водій не мав можливості зупинитися і саме виконати п. 12.3 ПДР України, тому в категоричній формі застосовувати п. 10.1 ПДР України є некоректним. Це могло б поставити водія у аварійну ситуацію. Якби водій мав можливість зупинитися, виконати п. 12.3 ПДР України у даній дорожній ситуації, то тоді б проводилися додаткові дослідження на рахунок виконання п. 10.1 ПДР України водієм. Оскільки водій не мав технічної можливості уникнути зіткнення, буде некоректно застосовувати п. 10.1 ПДР України. Зміна напрямку руху водієм не тягне за собою порушення правил дорожнього руху. ОСОБА_8 не мав технічної можливості зупинитися шляхом екстреного гальмування;

- дані пояснень експерта ОСОБА_19 у судовому засіданні суду першої інстанції, які аналогічні поясненням, які надав експерт ОСОБА_18 .

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про те, що після того, як суд першої інстанції всебічно дослідив всі обставини даного кримінального провадження та оцінив кожний зібраний під час досудового розслідування доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність доказів обвинувачення з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувального вироку, оскільки жоден із досліджених у суді доказів наданих стороною обвинувачення, прямо не вказує на те, що ОСОБА_8 порушив ПДР України, внаслідок чого сталася ДТП, в результаті якої загинув потерпілий, а доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують.

Апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок місцевого суду про те, що суд критично розцінив висновки судової транспортно-трасологічної експертизи від 4.12.2019 р. № 4/585 та, відповідно, судової автотехнічної експертизи від 24.12.2019 р. № 4/731 в частині того, що місце наїзду автомобіля під керуванням обвинуваченого на велосипед знаходилося в лівій смузі руху з огляду на зафіксовану під час огляду місця ДТП подряпину, яка утворилася на проїзній частині внаслідок контактування правої частини велосипеда після наїзду, оскільки в протоколі огляду місця ДТП та план-схемі до нього безпосередньо не зафіксовано місце наїзду. При цьому, у висновку комплексної судової транспортно - трасологічної та автотехнічної експертизи № 3543/4162 від 25.02.2020 р. зазначено, що водій ОСОБА_8 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для його подальшого руху, тобто шляхом виконання ним вимог п. 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості уникнути даної дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_10 ); у висновках № 4342 від 26.10.2021 р. за результатами проведення комісійної транспортно-трасологічної експертизи та № 4343 від 17.12.2021 р. за результатами проведення комісійної автотехнічної експертизи, відсутнє категоричне твердження про те, що місцем наїзду є саме початок подряпини на проїзній частині, оскільки після зіткнення автомобіля з велосипедом при умові їх перехресного зіткнення під кутом 90° і русі велосипеда по відношенню до напрямку руху автомобіля справа наліво, велосипед буде відкинутий вліво відносно напрямку руху автомобіля під деяким гострим кутом та на якусь відстань, що залежить від співвідношення швидкостей автомобіля та велосипеда, які в даному випадку не відомі. Вказане підтвердив у своїх показаннях експерт ОСОБА_17 , допитаний в ході судового розгляду. Крім того, у висновку № 4343 від 17.12.2021 р. за результатами проведення комісійної автотехнічної експертизи зазначено, що при заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є та обставина, що водій ОСОБА_10 , керуючи велосипедом при виїзді з другорядної дороги, виїхав на смугу руху автопоїзда у складі сідельного тягача «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , із напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_8 , на такій відстані до останнього, яка була недостатньою для уникнення зіткнення шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування.

Апеляційний суд вважає цей висновок обґрунтованим через те, що він заснований на письмових матеріалах кримінального провадження та погоджується з таким висновком місцевого суду.

Інші докази по справі, а саме:

- дані протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 9.10.2019 р., план-схема до протоколу та таблиця зображень (т. 1, а. пр. 167-178);

- дані протоколу огляду предметів від 9.10.2019 р., в якому зафіксовано наявні на велосипеді механічні пошкодження (т. 1, а. пр. 179-182);

- дані протоколу огляду предметів від 10.10.2019 р. в якому зафіксовано огляд верхнього одягу трупа (т. 1, а. пр. 183-185);

- дані протоколу огляду трупа від 10.10.2019 р. (т. 1, а. пр. 190);

- дані протоколу пред`явлення трупа для впізнання від 10.10.2019 р., з якого вбачається, що це труп ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1, а. пр. 191-193);

- дані висновку судово-медичної експертизи № 05-7-02/338 від 28.10.2019 р. (т. 1, а. пр. 195-198);

- дані висновку експерта про технічний стан транспортного засобу від 20.11.2019 р. № 4/593;

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 12.12.2019 р. та план схема до протоколу проведення слідчого експерименту від 12.12.2019 р. (т. 1, а. пр. 216-220),

самі по собі та у своїй сукупності не є достатніми та належними доказами для визнання винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Також суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд дійшов вірного та переконливого висновку про те, що дані показань потерпілої ОСОБА_14 в частині того, що в автомобілі обвинуваченого знаходився відеореєстратор та що після ДТП ОСОБА_8 переміщав тіло потерпілого на проїзній частині дороги, суд першої інстанції розцінив критично як такі, що є припущеннями потерпілої, оскільки обвинувачений категорично заперечив ці обставини, а належних та допустимих доказів на підтвердження показань потерпілої в цій частині суду стороною обвинувачення надано не було, як не було їх надано і при апеляційному розгляді кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає вірним висновок місцевого суду про те, що даючи правову оцінку встановленим у кримінальному провадженню обставинам, місцевий суд дійшов висновку, що доводи обвинувачення не знайшли свого об`єктивного підтвердження, наведені стороною обвинувачення доводи ґрунтуються на припущеннях, які не відповідають критеріям допустимості і законності, приймаючи до уваги вимоги ст. 62 Конституції України, суд першої інстанції дійшов висновку, що достатніх і належних доказів про вчинення ОСОБА_8 злочину не надано, а усі сумніви стосовно доказування вини тлумачяться на користь обвинуваченого. Інших доказів, які б були прийнятними поза розумним сумнівом, суду не надано.

З урахуванням наданих обвинуваченням і досліджених судом доказів, враховуючи, що можливості для збору додаткових доказів вичерпано, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом і під час судового розгляду не надано переконливих доказів, які отримані законним шляхом, вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, тому суд прийшов до переконання, що ОСОБА_8 необхідно виправдати з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, а саме за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, і з таким висновком погоджується апеляційний суд.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, не встановлено достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, ухвалюється виправдувальний вирок.

Суд апеляційної інстанції цілком погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та за обставин, коли ОСОБА_8 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав повністю та показав, що він 8.10.2019 р. приблизно о 23:30 год. керував автомобілем «DAF-XF 105.460», р/номер НОМЕР_1 , з напівпричепом «KOEGEL», р/номер НОМЕР_2 , рухався на а/д Київ Одеса поблизу м. Жашків Черкаської обл., в напрямку м. Одеси. Рухався по правій смузі руху зі швидкістю 50 км/год. На перехресті праворуч він побачив велосипедиста. Коли останній виїхав на його смугу руху, він використав гальма і крутнув руля вліво. Велосипедиста він побачив на відстані прибдизно 12 м. Пішохідний перехід був позаду за 50-70 м. Він потерпілого зачепив передньою частиною автомобіля. Проте, належних і допустимих доказів, які б беззаперечно доводили порушення вимог п. п. 2.3 б) та 10.1 ПДР України, а саме, що водій був не уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху вліво, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину справа наліво по напрямку його руху, суду не було надано, то у даному кримінальному провадженні дійсно належними і допустимими доказами, як самими по собі, так і у сукупності та їх взаємозв`язку, не доведено беззаперечно та поза розумним сумнівом, що ОСОБА_8 порушив ПДР України та виїхав на смугу зустрічного руху, після чого допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_10 .

Порушення судом першої інстанції вимог ст. ст. 7, 9, 22, 23, 370 та 374 КПК України, як вказує прокурор в своїй апеляції, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, підсумовуючи все вищевказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що місцевий суд, дослідивши вказані вище докази, надавши кожному з них оцінку на предмет належності, допустимості, а сукупності зібраних доказів на предмет достатності для підтвердження обвинувачення, дійшов висновку про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Апеляційний суд вважає, що висновок місцевого суду достатньо мотивований й ґрунтується на обставинах та доказах, які були належним чином перевірені в судовому засіданні та змістовно наведені у вироку.

Виконуючи завдання кримінального провадження, суд з`ясував передбачені ст. 91 КПК обставини та ретельно перевірив версію сторони обвинувачення щодо причетності ОСОБА_8 до інкримінованого йому кримінального правопорушення, зіставивши й проаналізувавши наявні у провадженні та отримані в ході його розгляду дані, суд вмотивував своє рішення, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, всупереч посиланням прокурора в його апеляційній скарзі, при оцінці доказів, дотримався вимог ст. ст. 84, 86 та 94 КПК.

Враховуючи викладене, імперативність приписів ст. 17 КПК та неспроможність зазначених у апеляційній скарзі доводів прокурора, суд, керуючись ст. 373 КПК України, правомірно ухвалив виправдувальний вирок.

Згідно ст. 20 КПК України «Забезпечення права на захист», підозрюваний, обвинувачений, виправданий, засуджений має право на захист, яке полягає у наданні йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК України.

Згідно ст. 22 КПК України «Змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості», кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Згідно ст. 26 КПК України «Диспозитивність», сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Відповідно до ст. 243 КПК України «Порядок залучення експерта», експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження. Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової. Експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст. 244 КПК України.

Приймаючи до уваги ці вимоги процесуального закону та аналізуючи дії сторони захисту, апеляційний суд встановив, що після початку розгляду справи в суді 5.02.2020 р. ОСОБА_8 звернувся до експертної установи з відповідним клопотанням, в якому зокрема вказав, що не погоджується з висновками попередніх експертиз, які були проведені під час досудового розслідування, вважає їх не об`єктивними, долучив до клопотання світлокопії матеріалів кримінального провадження на 68 аркушах ( т. 1, а. пр. 62-66). Підстав для звернення до слідчого судді з відповідним клопотання не було, тому що справа вже перебувала на розгляді в суді.

Таким чином, чинне процесуальне законодавство надає стороні захисту право на залучення експерта за певних обставин і умов та встановлює механізм проведення таких експертиз.

На арк. 69 т. 1 справи є запис про те, що відповідно до вимог ст. 70 та ч. 2 ст. 102 КПК України, експерт ОСОБА_16 попереджений про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків та підпис цього експерта, що на думку апеляційного суду, свідчить про належне усвідомлення експертом про необхідність здійснення правдивого висновку, щодо обставин вказаної ДТП за матеріалами провадження. Прокурор не надав суду першої інстанції відомостей, про те що таке попередження було зроблено не уповноваженою особою, а тому доводи апеляції в цій частині апеляційний суд вважає безпідставними. Експерт ОСОБА_16 був допитаний місцевим судом та був попередженим про кримінальну відповідальність, підтвердив свої висновки.

У клопотанні обвинуваченого про проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи були зазначені 14 питань, які були поставлені перед експертом та на які були надані відповіді у його висновку.

На вирішення двох експертиз, які були проведені під час досудового розслідування, було поставлено всього 9 питань, тому апеляційний суд не приймає доводи апеляції прокурора, що ця експертиза, яка була проведена за клопотанням обвинуваченого, є повторною, тому що і предметом дослідження цієї експертизи, і кількість розглянутих та вирішених питань була набагато більше, а тому будь-яких порушень не вбачається.

Апеляційний суд не вбачає підстав для визнання висновку експерта № 3543/4162 від 25.02.2020 р., який складений та підписаний судовим експертом, зав. сектором автотехнічних досліджень ОСОБА_16 , не належним та не допустимим доказом, не наведені такі підстави і в апеляції прокурора.

Під час судового розгляду було встановлено, що надані суду два висновки експерта суперечать один одному, а допит експертів не дав суду змоги усунути виявлені суперечності, тому ухвалою суду від 10.08.2021 р. (т. 2, а. пр. 113-118) було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 і призначено комплексну судову транспортно-трасологічну та автотехнічну експертизу, на вирішення якої було поставлено 23 питання. Виконання експертизи було доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (вул. Липинського, 54, м. Львів, 79024), оскільки учасники кримінального провадження висловили не довіру запропонованим ними експертним установам.

Висновки цих експертиз ( зі змісту ухвали суду, поставлені питання не є комплексними, а відносяться до компетенції двох різних експертиз, тому і було зроблено два висновки, які були надані суду - комісійна транспортно-трасологічна експертиза № 4342 від 26.10.2021 р. та комісійна автотехнічна експертиза № 4343 від 17.12.2021 р.) не були проведені без врахування всіх обставин справи, як вказує прокурор у своїй апеляції стосовно висновку № 4342, а навпаки, на підставі обґрунтованих досліджень з використанням наукових методів за результатами проведення комісійної автотехнічної експертизи встановлено, що при заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору, є та обставина, що водій ОСОБА_10 , керуючи велосипедом при виїзді з другорядної дороги, виїхав на смугу руху автопоїзда у складі сідельного тягача «DAF-XF 105.460» із напівпричепом «KOEGEL» під керуванням водія ОСОБА_8 , на такій віддалі до останнього, яка була недостатньою для уникнення зіткнення шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування.

Таким чином, висновки цих експертизи спростували версію обвинувачення про порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. п. 2.3 б) та 10.1 ПДР України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні судом закону, який підлягає застосуванню, зокрема ч. 2 ст. 286 КК України, до задоволення не підлягають, оскільки у вказаному кримінальному провадженні немає достатньої кількості доказів, які б безумовно доводили вину ОСОБА_8 та які б свідчили про доведеність його вини поза розумним сумнівом у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а відтак, зважаючи на імперативність приписів ст. 17 КПК України щодо презумпції невинуватості особи, немає законних підстав для застосування матеріального Закону, зокрема ч. 2 ст. 286 КК України.

Тобто, у даному кримінальному провадженні, орган досудового розслідування окрім даних висновку судової автотехнічної експертизи від 24.12.2019 р. № 4/731, даних висновку судової транспортно-трасологічної експертизи від 04.12.20219 р. № 4/585, висновки яких суд апеляційної інстанції сприймає критично та показань потерпілої ОСОБА_14 щодо того, що потерпілий ОСОБА_10 не вживав алкоголь приблизно 9 років, та, як відомо потерпілій, обвинувачений перетягнув потерпілого з місця ДТП в інше місце, яка з природних причин є зацікавленою саме у такій оцінці показань, інших об`єктивних та переконливих для стороннього спостерігача та для апеляційного суду фактів про порушення водієм ОСОБА_8 при керуванні автопоїздом у даній справі немає.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності очевидців та свідків ДТП, всі інші надані та досліджені в судовому засіданні докази як кожний окремо, так і в їх сукупності, не дозволяють зробити однозначний та беззаперечний висновок «поза розумним сумнівом» про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні ПДР України, що призвело до виникнення ДТП та загибелі потерпілого, а тому суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 17 КПК України та ст. 62 Конституції України витлумачив усі сумніви на користь обвинуваченого, а тому ОСОБА_8 підлягав виправданню за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, і з таким висновком та такою оцінкою доказів погоджується апеляційний суд.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просила провести часткове судове слідство, у ході якого повторно дослідити письмові докази, які зазначені у резолютивній частині її апеляційної скарги.

Проте, апеляційний суд відмовив в задоволенні такого клопотання про дослідження письмових доказів на підставі ч. 3 ст. 404 КПК України, тому що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Під час апеляційного розгляду прокурор не довів, що його клопотання про дослідження письмових доказів відповідає вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що у даному випадку таке клопотання було обумовлене лише виключно незгодою з оцінкою цих доказів місцевим судом.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що виправдувальний вирок відносно ОСОБА_8 необхідно скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки, не знайшли свого об`єктивного підтвердження в суді апеляційної інстанції та спростовуються доказами та висновками, які належним чином оцінені місцевим судом із зазначенням причин, чому докази сторони обвинувачення не взяті до уваги.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що обґрунтовані підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 відсутні.

Керуючись, ст. ст. 404, 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Жашківського райсуду Черкаської обл. від 11.05.2023 р., яким ОСОБА_8 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді