ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/365/24 Справа № 185/8882/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001287, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Гайсин Вінницької області, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Вироком Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили вирішено не обирати.

Після набрання вироком законної сили вирішено затримати ОСОБА_7 та направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» для відбування призначеного судом покарання.

Строк відбуття покарання вирішено обчислювати з моменту звернення вироку до виконання.

Зараховано в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 з 28.06.2019 року по 22.08.2019 року.

Позов ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої в результаті кримінального правопорушення - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_10 завдану в результаті кримінального правопорушення матеріальну шкоду у розмірі 15383 гривень та моральну шкоду у розмірі 350 000 гривень.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, за наступних обставин.

27 червня 2019 року приблизно о 22.00 год. обвинувачена ОСОБА_7 знаходилась на подвір`ї свого домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 зі своїм співмешканцем, потерпілим ОСОБА_11 .

В цей же день приблизно о 22.40 год. обвинувачена ОСОБА_7 , перебуваючи на вищевказаному подвір`ї, в ході бійки, яка виникла після сварки на побутовому ґрунті, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_11 , діючи умисно, бажаючи настання смерті останньому, тримаючи в правій руці кухонний ніж, яким нарізала кріп, підійшла до потерпілого ОСОБА_11 та нанесла потерпілому один удар ножем в життєво важливий орган - область серця, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення грудної клітини, та живота з пораненням правого шлуночку серця, діафрагми та лівої долі печінки, гемоперикард (150 мл.), гемоперитонеум (1500 мл.), які за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення та як таке, що призвело до смерті потерпілого.

Від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_11 помер на місці скоєння злочину, тобто 27 червня 2019 року приблизно о 22 45 год.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2023 року та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що під час її допиту у суді першої інстанції вона вказувала, що в момент її затримання працівники поліції здійснювали на неї психологічний тиск, змушували зізнатися в умисному вбивстві. Вказала, що на слідчому експерименті вона надавала пояснення згідно з вказівок слідчого, слідчий їй вказував, що саме і як вона повинна зазначати під відеозапис. Наголосила, що суд першої інстанції залишив поза увагою її доводи про застосування щодо неї недозволених методів слідства та за відсутності проведення належної перевірки таких доводів шляхом офіційного розслідування, вважав їх спробою захиститись від висунутого обвинувачення. Вказала, що 27 червня 2019 приблизно о 22.40 год. ОСОБА_11 наніс їй декілька ударів в ліве плече складним металевим стільцем, внаслідок чого вона отримала тілесні ушкодження у вигляді гематоми та синців лівого плечового суглобу. Зазначила, що оскільки ОСОБА_11 помер, слідчий не мав можливості повідомити йому про підозру, однак у постанові про закриття провадження факт завдання тілесних ушкоджень встановлено, а тому зазначене рішення слідчого для даного кримінального провадження має преюдиційний характер. Наголосила, що суд першої інстанції у вироку лише вказав, що провадження № 0001692 було закрите за відсутності складу кримінального правопорушення, проте не звернув уваги на те, що підставою для закриття стала виключно відсутність суб`єкту кримінального правопорушення. Вважає, що її дії в частині вбивства ОСОБА_11 є виключно захистом від неправомірних дій потерпілого, завдання їй тілесних ушкоджень металевим стільцем, які в той час нею було розцінено як загрозу для життя. Зазначила, що аналізуючи обставини справи в частині питання чи був між нею та потерпілим конфлікт, суд першої інстанції послався на показання свідка сусідки, яка лише почула звук падіння металевого предмету на подвір`ї, яким могло бути знаряддя злочину - ніж, при цьому звуків, ударів, галасу чи сварки свідок не почула. Щодо легких тілесних ушкоджень на її тілі вказала, що суд першої інстанції вважав, що вони могли утворитись протягом доби 27.06.2019 року, тобто не лише в момент конфлікту з потерпілим. Наголосила, що вказане є лише припущенням суду, та суд першої інстанції не спростував висновки слідчого у кримінальному провадженні № 0001692. Окрім того, суд першої інстанції порушив процесуальний закон в частині не надання права представнику потерпілого виступити в судових дебатах, оскільки 07 вересня 2023 року, коли відбулось чергове засідання, адвокатом ОСОБА_12 було подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншій справі, однак суд першої інстанції ухвалив проводити слухання без нього та перейшов до судових дебатів.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, просить скасувати вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2023 року в частині призначення покарання та ухвалити свій вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на назву державної установи виконання покарань «Дніпровська установа виконання покарань №4».

В інший частині вирок залишити без змін.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що призначене судом ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років, є занадто м`яким та недостатнім для її виправлення, не сприяє попередженню скоєння нових злочинів як засудженою, так і іншими особами, схильними до вчинення подібних злочинів, які усвідомлюватимуть, що, вчиняючи кримінальні правопорушення зазначеної категорії, зможуть відбутися таким невиправдано м`яким покаранням. Вказав, що судом першої інстанції у резолютивній частині вироку зазначено направити обвинувачену ОСОБА_7 для відбування покарання до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань №4», що суперечить вимогам закону, оскільки відповідно до ст.86 Кримінального виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання, визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання покарань.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої та просили її задовольнити, заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Прокурор у судовому засіданні просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.

Представник потерпілого ОСОБА_9 підтримав позицію прокурора та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.

Потерпілий ОСОБА_10 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_7 без задоволення.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку, що скарги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому згідно ст. 409 КПК України однією з підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення щодо ОСОБА_7 , засудженої за ч.1 ст.115 КК України, суд першої інстанції постановив з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обгрунтоване судове рішення, що не дає можливості дійти однозначного висновку про правильність застосування кримінального закону.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 переважно зводяться до того, що суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку діям обвинуваченої, оскільки не врахував, що вона перевищила межі необхідної оборони, оскільки її дії є виключно захистом від неправомірних дій потерпілого завдання їй тілесних ушкоджень металевим стільцем, які в той час вона розцінювала як загрозу для її життя.

Відповідно до частини 1 статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання. Частиною 2 статті 36 КК передбачено, що кожен має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади для захисту від суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

Водночас для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 1 «Про судову практику у справах про необхідну оборону» кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення її меж. Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді обвинувачена ОСОБА_7 стверджувала, що удар ножем вона нанесла після того, як потерпілий почав кричати, піднявся та правою рукою наніс їй один удар металевим стільцем по її лівій руці. Коли він замахнувся вдруге на неї, вона, захищаючись, відштовхнула потерпілого від себе, при цьому в цей момент у правій руці тримала ніж з тонким лезом.

В матеріалах провадження наявні висновок судово-медичної експертизи від 15.07.2019 року, згідно якої у обвинуваченої виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців: в області лівого плечового суглобу по передній поверхні, на лівому плечу в середній третині по зовнішньо-боковій поверхні, які є легкими тілесними ушкодженнями, які могли утворитися 27 червня 2019 року. Проте, в супереч вимогам ст.374 КПК України суд у вироку не дав будь-якої оцінки вказаним висновкам судово-медичної експертизи, належним чином не врахував їх і при оцінці доводів обвинуваченої про вчинення нею злочину при перевищенні меж необхідної оборони.

При вирішенні питання про ступень суспільної небезпечності скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення судом першої інстанції також не дано оцінки поведінці ОСОБА_11 під час конфлікту із обвинуваченою, факту того, що він знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується актом судово-медичного дослідження (обстеження) №400, згідно якого у ОСОБА_11 виявлений етиловий спирт у концентрації 2,03 проміле у крові 2,29 у сечі, характеру небезпеки, що загрожувала ОСОБА_7 , та обставинам, що могли вплинути на реальне співвідношення сил обвинуваченої та потерпілого, зокрема характер вчиненого відносно ОСОБА_7 насильства.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , тримаючи в правій руці кухонний ніж, яким нарізала кріп, підійшла до потерпілого ОСОБА_11 та нанесла потерпілому один удар ножем в життєво важливий орган - область серця, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного поранення грудної клітини, та живота з пораненням правого шлуночку серця, діафрагми та лівої долі печінки, гемоперикард (150мл.), гемоперитонеум (1500 мл.), які за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення та як таке, що призвело до смерті потерпілого (прямий умисел).

В суді обвинувачена показала, що, наносячи удар ножем, вона захищалась від агресивних дій співмешканця, і не бажала настання його смерті. Після нанесення цього удару вона зателефонувала в поліцію, повідомила про скоєне та просила викликати швидку медичну допомогу. Ці пояснення підтверджуються рапортом працівника поліції, яким підтверджуються дані про повідомлення службі 102 обставин, на які посилалась ОСОБА_7 .

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції належним чином не перевірені були доводи сторони захисту щодо наявності у діях ОСОБА_7 необхідної оборони або перевищення її меж, а також відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Крім того, відповідно до дослідженого судом першої інстанції протоколу слідчого експерименту за участі обвинуваченої ОСОБА_7 , обвинувачена в присутності захисника відтворила механізм спричинення потерпілому ОСОБА_11 тілесного ушкодження, а саме одного удару ножем в область грудної клітини, від чого останній впав та помер. Обвинувачена, надаючи свої показання під час слідчої дії, нічого не зазначала про знаходження її в момент конфлікту з потерпілим в стані необхідної оборони, лише зазначала, що ОСОБА_11 її першим вдарив стільцем. Вона показала, що взяла до рук ножа та саме вдарила в груди потерпілого. Усвідомлюючи, що після удару ножем можуть настати непоправимі наслідки, обвинувачена посадила потерпілого на лавицю, намагалась надати допомогу, потім відтягнула тіло померлого з бетонного покриття.

Незважаючи на позицію обвинуваченої ОСОБА_7 , яка наполягала на тому, що вона вчинила вбивство ОСОБА_11 , захищаючись від його неправомірних дій, суд першої інстанції провів слідство частково, не перевірив належним чином механізм отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 .

Поряд із цим, без уваги суду залишились й пояснення обвинуваченої, яка вказувала на застосування недозволених методів зі сторони органів досудового розслідування.

Так, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини у випадках, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з боку представників держави, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, обов`язком національних органів є проведення «ефективного офіційного розслідування», спроможного встановити факти та виявити і покарати винних. В іншому випадку загальна юридична заборона катувань та нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження та покарання була б, незважаючи на основоположну важливість, неефективною на практиці, та у деяких випадках представникам держави було б можливо фактично безкарно порушувати права тих, хто знаходиться під їхнім контролем (п. 102, рішення ЄСПЛ«Ассенов та інші проти Болгарії» та п. 131, рішення ЄСПЛ «Лабіта проти Італії»).

Як вбачається з технічного запису судового засідання від 04 червня 2021 року, ОСОБА_7 під час судового розгляду вказувала на те, що на слідчому експерименті вона надавала показання, які їй говорили працівники поліції, та підписувала бумаги, які їй давали.

На переконання колегії суддів, наведені обставини ставлять під сумнів добровільність її дій та вказують на вплив з боку правоохоронних органів, що суд першої інстанції під час судового розгляду належним чином не перевірив.

Вирішуючи питання про доцільність проведення цієї перевірки судом апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з того, що вона не зможе усунути всі протиріччя, встановлені під час апеляційного розгляду.

Допущені порушення є істотними, тобто такими, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення.

Вказані істотні порушення норм процесуального права перешкоджають суду апеляційної інстанції дійти безспірного висновку про винуватість або невинуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину і це питання підлягає перевірці.

Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України до підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції належить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно зі ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.

Внаслідок скасування оскаржуваного вироку та призначенні нового розгляду справи в суді першої інстанції, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості щодо розгляду інших вимог апеляційної скарги обвинуваченої та апеляційних вимог прокурора, що обумовлює часткове задоволення поданої прокурором апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, колегія суддів вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Отже, перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши їм належну оцінку, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону, а ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

При новому розгляді справи суду необхідно усунути зазначені вище порушення кримінального процесуального закону, вирішити питання про необхідність призначення слідчого експерименту за участі обвинуваченої ОСОБА_7 з метою встановлення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченої та прокурора, прийнявши законне і обґрунтоване рішення.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в іншому складі суду.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити.

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міського суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4