Номер провадження: 11-сс/813/481/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.02.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000050 від 13.03.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.239, ч.2 ст.364-1 КК України,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання старшого слідчого ОВС СУ ГУНП в Одеській області та накладено арешт на майно, вилучене в ході проведення 04.02.2025 року обшуку транспортного засобу ОСОБА_8 марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме на:

-свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 до транспортного засобу Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 ,;

-ключі до транспортного засобу марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 ;

-транспортний засіб марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , із забороною користування, розпорядження та відчуження.

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, посилаючись на наступне:

- автотранспортний засіб, на який накладений арешт не є предметом злочину та не є речовим доказом по справі;

- вилучений автомобіль є співвласністю подружжя ОСОБА_9 ;

- дружина ОСОБА_8 ОСОБА_10 не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні.

На підставі цього просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволення клопотання слідчого про арешт майна.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000050 від 13.03.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.239, ч.2 ст.364-1 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що службовими особами ТОВ «КІА-Морська Агентська Служба» вчиняються неправомірні дії, які із залученням морських агентських компаній, здійснюють заволодіння грошовими коштами замовників послуг, у тому числі іноземних компаній власників суден у великих розмірах за нібито утилізацію нафтовмісних, лляльних вод і сміття, а також за фактом порушення правил екологічної безпеки під час експлуатації підприємства ТОВ «Некрасівський полігон», що спричинило екологічне забруднення значних територій та інші тяжкі наслідки.

Так, Державною екологічною інспекцією Південно-Західного округу (Миколаївська та Одеська області) здійснено розрахунок збитків, заподіяних державі внаслідок забруднення земельних ресурсів, яким встановлено, що заподіяна шкода склала 2 448 432 грн.

В ході проведення оперативно-розшукових заходів, а також аналізу отриманої в ході досудового розслідування інформації та здобутих доказів, встановлено, що до вчинення вказаних кримінальних правопорушень імовірно може бути причетна група осіб, до складу якої входять зокрема ОСОБА_8 , який є засновником ТОВ «КІА-Морська Агентська Служба».

04.02.2025 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 23.01.2025 у період часу з 12 години 45 хвилин до 13 години 10 хвилин, проведено обшук автомобіля марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , під час якого виявлено та вилучено: транспортний засіб Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 транспортного засобу Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 ; ключі до транспортного засобу марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , (а.с. 137-142).

Вилучене майно на підставі постанови слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 від 05.02.2025 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні оскільки відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України зазначені речі є предметами, які будуть використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час розслідування кримінального провадження, є майном, що використовувалось під час вчинення кримінального правопорушення (а.с. 146-152).

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучений стороною обвинувачення під час проведення обшуку транспортний засіб Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , міг використовуватися для реалізації злочинної схеми, зокрема при здійсненні діяльності пов`язаної з управління відходами, без законних на те підстав, що здійснювалось, зокрема представниками ТОВ «КІА-Морська Агентська Служба» із залученням третіх осіб, що призвело до істотного погіршення екологічної обстановки місцевості, у тому числі збитків в розмірі 2 448432 гривні, у зв`язку з чим зазначений транспортний засіб може бути знаряддям злочину та відповідає категорії речових доказів, а отже потребує збереження.

У зв`язку з цим, слідчий суддя дійшов до висновку, що на даній стадії кримінального провадження існують достатні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у прав власності та є спірозмірними із завданнями кримінального провадження.

Крім того, апеляційний суд погоджується із позицією сторони обвинувачення, що вищезазначене майно може бути використане, як захід забезпечення цивільного позову заявленого в межах даного кримінального провадження для відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінальних правопорушень.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Посилання представника власника майна на те, що вилучений транспортний засіб не є речовим доказом спростовується матеріалами справи, оскільки відповідно до постанови про визнання речовими доказами від 05.02.2025 транспортний засіб Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом.

Щодо доводів представника власника майна вилучений автомобіль є співвласністю подружжя ОСОБА_9 , а дружина ОСОБА_8 ОСОБА_10 не є підозрюваною у даному кримінальному провадженні апеляційний суд зауважує на тому факті, що хоча вищезазначений транспортний засіб відповідно до наявною у розпорядженні суду апеляційної інстанції інформації, придбано в період шлюбу між ОСОБА_8 ОСОБА_10 , що свідчить про те, що, згідно з вимогами ст. 60 Сімейного кодексу України, зазначений транспортний засіб «Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_1 , є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто належить на праві власності також ОСОБА_10 , проте зазначена обставина не є підставою для скасування законної і обґрунтованої ухвали слідчого судді.

При цьому відповідно до ст. 170 ч.3 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись ст. ст. 170-173, 376, 404, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 07.02.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000050 від 13.03.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.2 ст.239, ч.2 ст.364-1 КК України- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4