Справа № 573/794/24
Провадження №1-кп/573/18/25
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

01 квітня 2025 року м. Білопілля

Білопільський районний суд Сумської області у складі:

головуючої судді: ОСОБА_1 ,

з участю секретаря: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 19 лютого 2024 за № 0000080 по обвинуваченню

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з професійно-технічною освітою, неодруженого, не працюючого, не є особою з інвалідністю, на обліку у лікаря нарколога не перебуваючого, перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: легка розумова відсталість з 2006 року, раніше засудженого :

1) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 02.11.2023 року за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч.1 ст. 70, ст. 75 КК України до 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

2) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 20.12.2023 року за ч. 1 ст. 126, ст. 71 КК України до 5 років 10 днів позбавлення волі;

3) вироком Білопільського районного суду Сумської області від 31.01.2024 року за ч. 1 ст. 125, ст. 71 КК України до 5 років 20 днів позбавлення волі,

- ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.12.2024 року ОСОБА_4 звільнений на підставі ч. 2 ст. 74 КК України від призначеного покарання за вироком Білопільського районного суду від 31.01.2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України, у зв"язку з усуненням караності діяння; визнаний винуватим у пред"явленому обвинуваченню за ч. 1 ст. 357 КК України з призначенням покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн., судимість не знята і не погашена,

за ч. 1 ст. 357 КК України,

В С Т А Н О В И В:

16 лютого 2024 вдень, близько 15 години (точного часу у ході досудового розслідування встановити не виявилося за можливе), ОСОБА_4 перебував у будинку, в якому мешкав разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , де у нього виник злочинний корисливий умисел, спрямований на крадіжку банківської картки AT «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення та подальшого її використання, оскільки йому достеменно стало відомо, що ОСОБА_7 отримав пенсійні виплати на вказану картку.

Завідомо знаючи, що банківська картка є офіційним платіжним документом, ОСОБА_4 , реалізуючи свій єдиний злочинний корисливий умисел, спрямований на викрадення банківської картки AT «ПриватБанк», 16.02.2024, близько 15 години, перебуваючи у будинку, в якому мешкав разом з ОСОБА_7 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 шляхом вільного доступу, зайшов до однієї з кімнат будинку та скориставшись відсутністю інших осіб в кімнаті, взяв з-під матрацу дивану ОСОБА_7 його банківську картку AT «ПриватБанк» № НОМЕР_1 та покинув з нею приміщення вказаного будинку, чим отримав реальну можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

У подальшому ОСОБА_4 скориставшись карткою, діючи з єдиним злочинним наміром, тобто провівши розрахунки нею за придбані товари у торгівельних точках міста Білопілля Сумського району Сумської області, поклав її на місце, щоб не викликати підозри у потерпілого ОСОБА_7 .

Крім того, 18.02.2024, діючи з єдиним злочинним наміром, таємно від сторонніх осіб здійснив викрадення банківської картки AT «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належала ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення, тобто здійснення розрахунків за товари у торгівельних точках міста Білопілля Сумського району Сумської області, та покинув з нею приміщення вказаного будинку, чим отримав реальну можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, яку пізніше повернув на місце, щоб не викликати підозри у потерпілого ОСОБА_7 .

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, зокрема пояснив, що 16.02.2024, вдень близько 15 години, він перебував у будинку, в якому мешкав разом з ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , у нього виник злочинний корисливий умисел, спрямований на крадіжку банківської картки AT «ПриватБанк», що належить ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення та подальшого її використання, оскільки йому було відомо, що ОСОБА_7 отримав пенсію на вказану картку. Він, шляхом вільного доступу, зайшов до однієї з кімнат будинку та скориставшись відсутністю інших осіб в кімнаті, взяв з-під матрацу дивану ОСОБА_7 його банківську картку AT «ПриватБанк» та покинув з нею приміщення вказаного будинку. У подальшому він скориставшись карткою, проводив 1розрахунки нею за придбані товари у магазинах м. Білопілля, а потім поклав її на місце, щоб не викликати підозри у ОСОБА_7 . У вчиненому розкаюється.

Крім показів обвинуваченого, факт вчинення ОСОБА_4 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується письмовими матеріалами справи:

- протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 19.02.2024, згідно з яким ОСОБА_7 просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 , який у період із 16.02.2024 по 18.02.2024 таємно здійснив крадіжку грошових коштів в сумі 869 грн. із його банківської карти AT «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ;

- протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 25.03.2024 року, в ході якого вилучено оптичний диск CD-R з інформацією АТ "ПриватБанк" із зазначенням банківськх операцій, які здійснювалися по банківській картці № НОМЕР_1 потерпілого ОСОБА_7 за період із 16 по 18 лютого 2024 року ;

- протоколом огляду предметів від 25.03.2024 року - оптичного диску CD-R, на якому міститься інформація, яка вилучена під час тимчасового доступу до речей і документів АТ "ПриватБанк";

- роздруківкою про рух коштів із зазначенням банківськх операцій, які здійснювалися по банківській картці № НОМЕР_1 потерпілого ОСОБА_7 за період із 16 по 18 лютого 2024 року;

- висновком судово-психіатричного експерта від 18.04.2024 № 306, з якого вбачається, що на даний час ОСОБА_4 виявляє ознаки легкої розумової відсталості (легка дебільність). На момент вчинення кримінального правопорушення останній виявляв ознаки легкої розумової відсталості (легка дебільність), не виявляв ознак якого-небудь тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом на теперішній час ОСОБА_4 застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.

Жоден із зазначених доказів сторона захисту не просила визнати неналежним чи недопустимим.

У суду немає підстав не довіряти вказаним вище доказам, оскільки вони не викликають сумнівів щодо їх достовірності та в своїй сукупності відповідають фактичним обставинам справи.

Враховуючи викладене, допитавши обвинуваченого та дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, а також матеріали, які характеризують особу останнього, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті та описовій частині вироку суду, доведена повністю.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 357 КК України, як викрадення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети кари, виправлення і запобігання вчиненню винним нових злочинів, застосованої на вимогах виваженості та справедливості, з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання , як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи.

Отже, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, з урахуванням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, спрямованих на виправлення, виховання та соціальну реабілітацію засудженого.

При обранні виду та міри покарання для ОСОБА_4 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї, його матеріальний стан, тощо.

Згідно із статтею 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Таким чином призначаючи покарання суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 357 КК України, яке згідно ст. 12 КК України належать до кримінального проступку, обставини вчинення кримінального проступку, та дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: легка розумова відсталість з 2006 року, за місцем проживання характеризується задовільно, офіційно не працює, раніше судимий.

Суд враховує визначені пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_4 обставини, передбачені ст. 66 КК України, якими є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_4 , відповідно до ст. 67 КК України, у судовому засіданні встановлено: вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та щодо іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних відносинах.

Таким чином, беручи до уваги, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Враховуючи зазначені вище обставини, з урахуванням особи обвинуваченого, принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, спрямованих на виправлення, виховання та соціальну реабілітацію засудженого, суд дійшов висновку, що за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, необхідно призначити ОСОБА_4 покарання у виді пробаційного нагляду із покладенням обов"язків, передбачених ч.2 ст. 59-1 КК України.

Також судом встановлено, що вироком Білопільського районного суду Сумської області від 02.11.2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч.1 ст. 70, ст. 75 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 20.12.2023 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 126, ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років 10 днів позбавлення волі.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 31.01.2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 125, ст. 71 КК України до покарання у виді 5 років 20 днів позбавлення волі.

Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.12.2024 року ОСОБА_4 звільнений на підставі ч. 2 ст. 74 КК України від призначеного покарання за вироком Білопільського районного суду від 31.01.2024 року за ч. 4 ст. 185 КК України, у зв"язку з усуненням караності діяння. Визнаний винуватим у пред"явленому обвинуваченню за ч. 1 ст. 357 КК України із призначенням покарання у виді штрафу у розмірі 850 грн.

Згідно зі положеннями ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Водночас за умови, що не відбуте покарання за попереднім вироком є основним покаранням у виді штрафу, кримінально-правова норма, передбачена ч.1 ст.71 КК, конкретизується нормою, визначеною у ч.3 ст.72 цього Кодексу.

Відповідно ж до ч.3 ст.72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26.05.2020 року у справі № 243/2528/19 положення ч.3 ст.72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування.

У той же час ч.3 ст.72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Таким чином ОСОБА_4 на підставі ст. 71 КК України слід остаточно призначити покарання за сукупністю вироків у виді пробаційного нагляду за цим вироком та у виді штрафу за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 02.11.2023, зміненого ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.12.2024, та на підставі ч.3 ст.72 КК України покарання у виді штрафу виконувати самостійно, оскільки, дане покарання складанню з іншими видами покарань не підлягає.

Таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

Долю речових доказів у кримінальному провадженні необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Під час досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у рамках даного кримінального провадження не обирався. За результатами судового розгляду кримінального провадження підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу суд також не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 284, 370, 374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України і призначити йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків ОСОБА_6 вважати засудженим до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 (один) рік та штрафу у розмірі 850 грн. за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 02.11.2023, зміненого ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми від 09.12.2024 року, який на підставі ч.3 ст. 72 КК України виконувати самостійно.

На підставі ч.2 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Виконання покарання у вигляді пробаційного нагляду покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем проживання засудженого.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислюється з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Відповідно до ст. 100 КПК України речовий доказ - оптичний диск CD-R на якому міститься інформація, яка вилучена під тимчасового доступу до речей та документів АТ КБ «Приватбанк» від 25.03.2024, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Білопільський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя