ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 689/2280/23

Провадження № 11-кп/820/224/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Хмельницького апеляційного суду

в складі: головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 липня 2023 року за № 002696 по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, за апеляційною скаргою його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Соколівка Ярмолинецького району Хмельницької області, з середньо-спеціальною освітою, одруженого, що має на утримані двох неповнолітніх дітей, працює автомеханіком в ПП ОСОБА_9 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

За вироком суду, 07 липня 2023 року ОСОБА_6 пройшов медичний огляд та згідно довідки військово-лікарської комісії № 221 від 07 липня 2023 року визнаний придатним до військової служби відповідно до Наказу Міністерства оборони № 402 від 14 серпня 2008 року «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України».

Однак, 20 липня 2023 року о 10 год. 20 хв., перебуваючи в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що розташований по АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним та придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, не маючи правових підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оголошеної Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, перебуваючи на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_3 , в присутності працівників вказаного відділу відмовився отримати повістку, згідно якої він мав з`явитися на 20 год. 00 хв. 20 липня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з призовом на військову службу у Збройні сили України, пояснюючи свою відмову релігійними переконаннями.

Про факт відмови ОСОБА_6 від отримання повістки начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_10 був складений відповідний акт від 20 липня 2023 року № 6/2316, а ОСОБА_6 було роз`яснено наслідки ухилення від явки за повісткою без поважних причин, що полягають у притягненні до кримінальної відповідальності.

Проте, ОСОБА_6 достовірно знаючи про зміст повістки, будучи придатним за станом здоров`я до військової служби та обізнаним про його призов на військову службу під час мобілізації, з метою ухилення від призову на військову службу, без поважних причин, діючи умисно, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч ст. 65 Конституції України, п. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, 20 липня 2023 року о 20 год. 00 хв. не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 , про причини своєї неявки не повідомив, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Зазначеними умисними діями, які виразились в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, в особливий період, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, у якій просив оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий, яким ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 336 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Вирок вважає незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого с. 336 КК України, оскільки докази, наявні в матеріалах справи, підтверджують істинність його релігійних переконань.

На його думку, місцевий суд прийшов до хибного висновку про те, що попри несумісні із військовою службою релігійні переконання обвинуваченого, він не мав законодавчих підстав для відмови від захисту Батьківщини.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини, адвокат стверджує, що право оцінки істинності релігійних переконань належить виключно до компетенції релігійної організації відповідно до її настанов, а не до компетенції суду. У даному випадку суд лише мав повноваження встановити сам факт наявності глибоких релігійних переконань згідно релігійних біблійних вчень Свідків Єгови.

Крім того, попередні захисники обвинуваченого як на стадії досудового розслідування, так і під час розгляду справи місцевим судом не здійснили належний збір доказової бази, зокрема не надали доказів, які засвідчують приналежність ОСОБА_6 до релігійної організації Свідків Єгови в Україні станом на 02 листопада 2023 року.

Поза увагою місцевого суду залишилось й те, що обвинувачений відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 Конституції України має право на заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, яке під час дії воєнного стану не скасовано та необмежено.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що міжнародні гарантії поширюються лише на осіб, які задовго до їх призову були охрещені та які ухиляються від призову на строкову військову службу, а не від призову на військову службу під час мобілізації, що свідчить про неправильне тлумачення судом міжнародного законодавства.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника на підтримку поданої апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти її задоволення, вивчивши та дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, надавши всім учасникам провадження право виступу у судових дебатах, а обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження, досудове розслідування, з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону; істотних порушень закону, які б слугували підставою скасування рішення суду першої інстанції не допущено, а висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України при зазначених у вироку обставинах відповідає матеріалам провадження та ґрунтується на досліджених у судовому засіданні доказах.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав. Показав, що в 2017 році він звільнився з військової служби, яку проходив з 2009 року за контрактом, та почав вивчати Біблію. Його дружина є членом Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» з 2017 року, донька також відвідувала вказану релігійну організацію. З того часу він теж почав вивчати Біблію, відвідувати зібрання зазначеної релігійної організації, позбувся згубних звичок. В липні 2023 року він пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби. Від отримання «бойової повістки» він відмовився через релігійні переконання, оскільки переконаний в тому, що Бог не хоче, щоб люди брали в руки зброю. За своїми переконаннями він не може воювати, а також не може бути причетним до виготовлення, ремонту військової техніки, яка буде вбивати інших людей, копати траншеї (окопи), готувати їжу для військових, однак він не відмовляється від проходження альтернативної служби.

Європейський суд з прав людини у п. 43 свого рішення від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» зазначив, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а отже при оцінці доказів слід керуватись критерієм доведення «поза розумним сумнівом».

Незалежно від того, що ОСОБА_6 не визнав своєї винуватості у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, його винуватість підтверджується сукупністю суб`єктивних та об`єктивних доказів, наданих стороною обвинувачення та досліджених відповідно до ст. 23 КПК України безпосередньо в ході судового розгляду судом першої інстанції.

Так, свідок ОСОБА_11 , який працює старшим інструктором ІНФОРМАЦІЯ_3 , у судовому засіданні місцевого суду показав, що в липні 2023 року ОСОБА_6 викликали до центру комплектування та соціальної підтримки для звірки облікових даних та направили для проходження військово-лікарської комісії. Після проходження військово-лікарської комісії обвинуваченого визнали придатним для проходження військової служби та він мав бути направлений в навчальний центр для бойової підготовки. Проте, ОСОБА_6 , який раніше проходив військову службу за контрактом, в категоричній формі відмовився від отримання повістки, обґрунтовуючи свою відмову релігійними переконаннями. Обвинувачений повідомив, що він не братиме зброю в руки, а якби була б альтернативна служба, то він би її виконував. Після цього йому роз`яснили, що під час воєнного стану альтернативної служби немає, проте останній також відмовився отримати повістку.

Із даних копії паспорта громадянина України вбачається, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.к.п. 84-85).

Даними облікової картки до військового квитка серії НОМЕР_1 військовозобов`язаного ОСОБА_6 , підтверджується, що останній проходив військову службу за контрактом в період з 20 травня 2009 року по 30 листопада 2017 року у військовій частині НОМЕР_2 на посаді водія (а.к.п. 49).

Відповідно до даних картки обстеження та медичного огляду № 628 від 07 липня 2023 року ОСОБА_6 є придатним до військової служби (а.к.п. 52).

Із даних довідки військово-лікарської комісії № 221 вбачається, що 07 липня 2023 року проведено огляд ОСОБА_6 , за результатами якого останнього визнано придатним до військової служби(а.к.п. 51).

Тобто, вказані докази підтверджують, що ОСОБА_6 є особою призовного віку та придатний до військової служби.

Із даних повістки вбачається, що ОСОБА_6 (команда № 1556, ВОС № 790037) наказано 20 липня 2023 року о 20 год. 00 хв. з`явитися за адресою АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із речами та документами. У розписці про її отримання відсутній підпис обвинуваченого (а.к.п. 28).

Даними акту про відмову від отримання повідомлення (повістки) № 6/2316 від 20 липня 2023 року, складеного начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 підполковником ОСОБА_10 , підтверджується, що ОСОБА_6 відмовився від тримання повістки у зв`язку із релігійними переконаннями. Таку його відмову засвідчили свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 (а.к.п. 29).

Із даних протоколу огляду предметів (документів) від 18 серпня 2024 року із додатком вбачається, що було проведено огляд відеозаписів з нагрудної камери працівника Відділу поліції № 3 Хмельницького РУП ГУНП в Хмельницькій області, на яких зафіксовано момент відмови ОСОБА_6 від отримання бойової повістки. Так, обвинувачений 20 липня 2023 року в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 відмовився від отримання повістки, згідно з якою він мав з`явитися на 20 год. 00 хв. 20 липня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з призовом на військову службу у Збройні сили України. Свою відмову ОСОБА_6 пояснював релігійними переконаннями (а.к.п. 35-40).

Отже, вищевказані докази підтверджують, що ОСОБА_6 відмовився від отримання повістки, згідно якої він мав з`явитися на 20 год. 00 хв. 20 липня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 у зв`язку з призовом на військову службу у Збройні сили України.

Крім того, у судовому засіданні місцевого суду свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які є членами Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні», повідомили, що ОСОБА_6 з 2018 року постійно відвідує зібрання даної релігійної організації, намагається дотримуватися Біблії. Однак, він ще не є членом вказаної релігійної організації, а має статус «неохрещеного вісника», що є останнім кроком перед членством в релігійній організації. Їх вчення забороняє брати зброю в руки, воювати, вбивати людей тощо.

Вказані обставини підтвердили також допитані у місцевому суді дружина обвинуваченого ОСОБА_20 та його донька ОСОБА_21 , які є членами вказаної релігійної організації. Вони зазначили, що обвинувачений сповідує вчення Біблії в побуті та не може брати зброю в руки.

Згідно відповіді Релігійної організації «Релігійний центр Свідків Єгови в Україні» від 17 серпня 2023 року № 3557 ОСОБА_6 не належить до Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (а.к.п. 72,).

Даними довідки вказаної релігійної організації від 11 жовтня 2023 року № 6190 підтверджується, що ОСОБА_6 не є Свідком Єгови, при цьому з листопада 2017 року він вивчає Біблію з одним із Свідків Єгови та з листопада 2020 року відвідує християнські зібрання релігійної громади Свідків Єгови (а.с. 48).

Тобто, із показів цих свідків та вказаних довідок вбачається, що обвинувачений ухилився від призову на військову службу за мобілізацією у зв`язку із релігійними переконаннями.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК України з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Доводи сторони захисту про відсутність у діянні ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 336 КК України, з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується наявність у нього істинних релігійних переконань, апеляційний суд відхиляє, враховуючи наступне.

Статтею 336 КК України передбачено відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують обороноздатність України, зокрема комплектування її Збройних Сил, на які відповідно до ч. 2 ст. 17 Конституції України покладаються найважливіші функції: оборона держави, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості.

Об`єктивна сторона полягає у бездіяльності ухиленні будь-яким способом від призову за мобілізацією.

Суспільна небезпечність ухилення від призову за мобілізацією обумовлена тим, що мобілізація пов`язана з умовами особливого періоду в державі із загрозою нападу, небезпекою незалежності держави. Тому ухилення від призову до Збройних Сил з числа військовозобов`язаних громадян під час воєнних дій, які розпочались або передбачаються, створює загрозу для безпеки держави у сфері оборони.

Суб`єктом є особа, що підлягає мобілізації. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» це: військовозобов`язані, що знаходяться в запасі, та громадяни, що підлягають на час мобілізації призову на військову службу і отримали мобілізаційні посвідчення (повістки).

Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом, тобто коли військовозобов`язаний усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 , будучи військовозобов`язаним та визнаним придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув у визначений час до призовного пункту, тобто умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Отже, суд дійшов до правильного висновку про те, що призов ОСОБА_6 , який є неохрещеним вісником Свідків Єгови, на військову службу під час мобілізації в період воєнного стану в Україні є законним у розумінні законодавства України, його призов переслідував єдину мету - це захист незалежності та територіальної цілісності України від країни-агресора, захист європейських цінностей, зупинення російської агресії, яка на території нашої суверенної країни вбиває мирних цивільних громадян.

А тому, дії обвинуваченого по ухиленню від проходження військової служби за релігійними поглядами є злочинними, у зв`язку з чим його притягнення до кримінальної відповідальності за ухилення від призову не є втручанням у його свободу сповідати свою релігію, гарантії якої передбачені пунктом 1 статті 9 Європейської конвенції з прав людини.

Посилання захисника на те, що з огляду на несумісні із військовою службою релігійні переконання обвинуваченого у нього було право на відмову від такої, апеляційний суд відхиляє з наступних підстав.

Так, ч.ч. 1, 2 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (далі - Пакт), кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу чи приймати релігію або переконання на свій вибір.

Статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.

Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей.

Ні положення ст. 18 Пакту, ні ст. 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені ст. 9 Конвенції гарантії, у випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її щирими та глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями (рішення у справах: «Баятян проти Вірменії» від 27 жовтня 2009 року, заява № 23459/03, пункт 110; «Папавасілакіс проти Греції» від 15 вересня 2016 року, заява № 66899, пункт 36; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану» від 17 жовтня 2019 року, заяви № 14604/08 та 3 інших, пункт 74; «Канатли проти Туреччини» від 12 березня 2024 року, заява № 18382/15, пункт 42).

Водночас ЄСПЛ послідовно визнає, що коли особа, посилаючись на ст. 9 Конвенції, просить скористатися правом на сумлінну відмову від військової служби, вимоги компетентними органами держави певного рівня доказування для обґрунтування такого прохання і відмова у його задоволенні, якщо відповідні докази не надаються, не суперечать положенням зазначеної вище статті (рішення у справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини» від 07 червня 2016 року, заява № 26012/11, пункти 78, 81; «Дягілєв проти росії» від 10 березня 2020 року, заява № 49972/16, пункт 62; «Канатли проти Туреччини», згадане вище). Фактично у цьому випадку на карту поставлено питання про розуміння та межі свободи релігії та совісті (рішення у згаданих вище справах: «Енвер Айдемір проти Туреччини», пункт 78; «Канатли проти Туреччини», пункт 43).

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

На рівні національного законодавства України право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у ст. 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно ч. 4 згаданої статті у разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону є нормою прямої дії. Проте цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови існування такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.

У контексті наведеного колегія суддів звертає увагу, що в умовах збройної агресії рф проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, існує нагальна потреба у належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії і високі ризики недобросовісної поведінки осіб, що підлягають призову, спрямованої на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни.

За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою і підтвердження доказами наявності відповідних релігійних переконань, але це не означає, що можливість здійснення права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.

Оцінивши подані сторонами і досліджені у судовому засіданні докази відповідно критеріїв, установлених ст. 94 КПК України, місцевий суд прийшов правильного висновку про непідтвердження існування обставин, які давали б ОСОБА_6 право на сумлінну відмову від військової служби.

Зокрема, як на підтвердження наявності в ОСОБА_6 відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань, сторона захисту посилається на те, що ОСОБА_6 є неохрещеним вісником релігійного об`єднання Свідків Єгови, з 2017 року вивчає Біблію із одним із Свідків Єгови та з 2020 року відвідує релігійні зібрання вказаної релігійного об`єднання.

Однак, вказані обставини самі по собі ще не можуть бути належною та в достатній мірі переконливою демонстрацією наявності у обвинуваченого відповідних глибоких, щирих та послідовних релігійних переконань, оскільки право на свободу віросповідання має як зовнішній, так і внутрішній аспекти, а об`єднання з іншими людьми у релігійні організації, як соціальні структури є лише однією з альтернативних форм його зовнішнього вираження.

Відмовляючись від служби з міркувань совісті, окрім власних слів ОСОБА_6 , тверджень його близьких осіб та факту участі в релігійній організації, щирість, стійкість, серйозність, послідовність та високий ступінь важливості релігійних переконань останнього у внутрішньому аспекті його права на свободу віросповідання мали б бути доведені більш об`єктивною інформацією, як то публічні висловлювання у минулому такої світоглядної позиції, участь в суспільних рухах пацифістської спрямованості тощо, що не підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Вищенаведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 травня 2024 року в справі № 344/12021/22.

З таких обставин суд першої обґрунтовано констатував недоведеність існування непереборного конфлікту між релігійними переконаннями ОСОБА_6 та його передбаченим ст. 65 Конституції України обов`язком захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності України.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що призов ОСОБА_6 на військову службу за мобілізацією не означає, що він автоматично був зобов`язаний брати до рук зброю, адже з огляду на його релігійні переконання та конституційний обов`язок із захисту Вітчизни під час несення служби він міг бути задіяний у ремонті техніки, будівництві укріплень, вивезені поранених, перевезені вантажів чи виконанні будь-яких інших функцій, не пов`язаних із використанням зброї.

Крім того, із даних повістки вбачається, що ОСОБА_6 (команда № 1556, ВОС 790037) наказано 20 липня 2022 року о 20 год. 00 хв. з`явитися за адресою АДРЕСА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , із речами та документами.

Тобто, призов ОСОБА_6 здійснюється за військово-обліковою спеціальністю водій (790037), яка не передбачає безпосереднє ураження живої сили противника та не пов`язана із безпосередньою участю у бойових діях, а тому перебування на такій не суперечить заповіді «не вбий».

Посилання ж захисника на те, що судом проігноровано те, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою під час дії воєнного стану не скасовано, апеляційний суд відхиляє.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 4 ст. 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Положеннями ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.

Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.

Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.

На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.

Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.

Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.

Окрім цього, згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 1825 років.

Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачає.

Отже, ОСОБА_6 , будучи особою призовного віку та військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в нашій державі з 24 лютого 2024 року оголошено воєнний стан та загальна мобілізація.

Що стосується тверджень апелянта про те, що попередні захисники обвинуваченого не здійснили належний збір доказової бази, яка б підтвердила істинність його релігійних переконань, то апеляційний суд виходить з такого.

Так, ч.ч. 11, 12 ст. 290 КПК України визначено, що сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, журналів судового засідання та оскарженого вироку, судом першої інстанції були досліджені всі докази, надані та відкриті як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, у тому числі і довідки щодо релігійних переконань ОСОБА_6 . До апеляційної скарги захисником були додані ще інші довідки, які не були відкриті сторонам провадження та які судом першої інстанції не досліджувались. В апеляційній скарзі захисник не навів поважних причин невідкриття їх у встановленому законом порядку. Не зазначив таких і в судовому засіданні апеляційного суду. Тому, підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України для їх дослідження колегія суддів не знайшла.

Посилання ж захисника на зміну адвокатів у кримінальному провадженні, не є поважними причинами неподання вищевказаних доказів у порядку, встановленому КПК України, оскільки незалежно від вищевказаного, останні зобов`язані виконувати свої обов`язки відповідно до ст.ст. 20, 21 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» професійно.

Доводи апелянта про те, що право оцінки істинності релігійних переконань належить виключно до компетенції релігійної організації, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право на свободу думки, совісті та релігії, гарантоване статтею 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), не є абсолютним та може підлягати обмеженням, встановленим законом у демократичному суспільстві.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава вправі встановлювати процедури для оцінки серйозності переконань людини і запобігати спробам зловживання можливістю звільнення з боку осіб, котрі у змозі нести військову службу (рішення у зазначених вище справах: «Папавасілакіс проти Греції», пункт 54; «Дягілєв проти Росії», пункт 63). Питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень ст. 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи (рішення у згаданих вище справах: «Баятян проти Вірменії», пункт 110; «Мушфіг Маммадов та інші проти Азербайджану», пункт 74; «Дягілєв проти Росії», пункт 59).

У справі "S.A.S. проти Франції" (№ 43835/11) ЄСПЛ визнав, що обмеження на носіння одягу, що закриває обличчя, можуть бути виправданими у демократичному суспільстві для забезпечення громадської безпеки та поваги до прав інших осіб.

Вказане свідчить про те, що національні суди мають право втручатися у питання, пов`язані з проявом релігійних переконань, коли це необхідно для захисту легітимних суспільних інтересів.

Тобто, з огляду на практику ЄСПЛ національні суди мають повноваження аналізувати такі питання у межах забезпечення правопорядку та прав інших осіб, особливо якщо йдеться про потенційні зловживання релігійною свободою або виконання військового обов`язку.

Що ж стосується посилань захисника на висновок суду про те, що міжнародні гарантії поширюються лише на осіб, які задовго до їх призову були охрещені та які ухиляються від призову на строкову військову службу, то такі є необґрунтованими та спростовуються даними вироку, оскільки місцевий суд зазначив про те, що право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене.

Інші доводи апеляційної скарги не можна визнати переконливими, оскільки вони не містить доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність судового рішення.

Беручи до уваги усе вищевикладене, перевіривши доводи апеляційної скарги, оцінивши докази у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, колегія суддів вважає, що місцевий суд «поза розумним сумнівом» прийшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані правильно за ст. 336 КК України.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів погоджується із видом та розміром такого.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, місцевий суд правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Зокрема, правильно враховане те, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

Обґрунтовано взято до уваги й особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.

Обставин, що обтяжують ОСОБА_6 покарання судом не встановлено.

Обставиною, що пом`якшує йому покарання правильно визнано наявність у нього на утриманні двох неповнолітніх дітей.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що суд правильно призначив ОСОБА_6 покарання у мінімальних межах санкції ст. 336 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Призначене обвинуваченому покарання буде справедливим, адекватним, необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так й іншими особами, в достатній мірі відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та вмотивованим, порушень норм закону, які могли б стати підставою для його скасування чи зміни, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3