КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №757/2389/25-к Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1628/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , та апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Харків, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України,

за участю:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про взяття підозрюваного ОСОБА_7 на особисту поруку.

Задоволено частково клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 , яке погоджено з прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Луганської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 19.03.2025 року включно, у межах строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року.

Одночасно визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, розмір якої визначено у межах 30 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає в сумі 90 840 000 (дев`яносто мільйонів вісімсот сорок тисяч) гривень, зобов`язавши підозрюваного ОСОБА_7 виконувати процесуальні обов`язки, визначені частиною п`ятою статті 194 Кримінального процесуального кодексу України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Визначено, що сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена як самим підозрюваним так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок ТУ ДСАУ в м. Києві:

р/р № UA1012089

Отримувач: ТУДСАУ в м. Києві

МФО 820172

Банк: Державна казначейська служба України м. Київ.

Роз`яснено підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі установи, де особа утримується.

Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа установи, де особа утримується, має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю Печерського районного суду м. Києва.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2025 року та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року - відмовити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначав, що оскаржувана ухвала слідчого судді не може вважатись вмотивованим судовим рішенням у відповідності до вимог КПК України, оскільки, під час її постановлення допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім цього, ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового засідання. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Так, слідчий суддя, постановляючи вказану ухвалу не врахувала, що 1) пред`явлена ОСОБА_7 підозра необгрунтована; 2) відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України; 3) розмір визначеної застави є непомірним та не відповідає майновому стану ОСОБА_7 .

У доповненнях до поданої захисником ОСОБА_6 апеляційної скарги, які надійшли до Київського апеляційного 04.02.2025 року від захисника ОСОБА_10 та 06.02.2025 року від захисника ОСОБА_6 , адвокати посилаються на необґрунтованість пред`явленої ОСОБА_7 підозри.

Зазначають, що орган досудового розслідування у тексті повідомлення про підозру, як на наявність обов`язку у ОСОБА_7 повідомляти орган досудового розслідування про самовільне залишення військової частини військовослужбовцями посилається на ст. 59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Так, ст. 59 Статуту зобов`язує командира (начальника) негайно доповідати старшому командиру, повідомляти відповідну прокуратуру та начальника органу ВСП не про будь яке кримінальне правопорушення вчинене підлеглим, а кримінальне правопорушення виключно, яке пов`язане з корупцією.

Кримінальні правопорушення, передбачені статтею 407 «Самовільне залишення військової частини або місця служби» та статтею 408 «Дезертирство» не є кримінальними правопорушеннями пов`язаними з корупцією.

Відтак, виходячи з приписів зазначеної статті Статуту, у ОСОБА_7 відсутні були підстави для доповіді старшому командиру, повідомлення відповідній прокуратурі та начальника органу ВСП про вчинення кримінальних правопорушень його підлеглими, оскільки будь яких кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією його підлеглими вчинено не було, органом досудового розслідування таких кримінальних правопорушень, вчинених підлеглими ОСОБА_7 , не інкриміновано, а тому Стаття 59 Статуту не підлягає застосуванню до дій чи бездіяльності ОСОБА_7 .

Посилаються на те, що самовільне залишення військової частини, або місця несення служби, нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу не набувають ознак кримінального правопорушення в день виявлення відсутності військовослужбовця у військовій частині, місці несення служби, нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або з лікувального закладу.

Відтак, не за кожним фактом самовільного залишення військової частини, місця несення служби, нез`явлення військовослужбовця вчасно у разі звільнення з частини, призначення або переведення, з відрядження, відпустки або з лікувального закладу, бездіяльність військовослужбовця набуває ознак кримінального правопорушення.

Зазначають, що виключно за результатами проведення службової перевірки, чи службового розслідування можна встановити наявність чи відсутність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України, оскільки саме при проведенні службової перевірки та/або розслідування можливо встановити, зокрема і поважність причин, які є безумовною ознакою вчиненого кримінального правопорушення.

Посилаються на те, що повідомлення ОСОБА_7 під час виконання ним обов`язків командира військової частини та незнаходження у відрядженнях, в порядку пункту 21 Інструкції, про факти самовільного залишення військовослужбовцями військової частини підписувалися та скеровувалися на адресу командувача ОК "Захід" (через управління морально-психологічного забезпечення), начальника штабу - заступнику командувача ОК "Захід" (через старшого оперативного чергового ОК " ІНФОРМАЦІЯ_2 ") та старшому ОЧ ЗВ ВСП.

Також звертають увагу на те, що після виявлення факту самовільного залишення військової частини, місця несення служби, нез`явлення військовослужбовця на службу, командиром військової частини призначалося службове розслідування в порядку та на виконання вимог "Порядку проведення службового розслідування у Збройних Силах України", затвердженого Наказом МО України від 21.11.2017 № 608.

ОСОБА_7 , як командиром військової частини, було в повній мірі забезпечено та організовано безпосереднє здійснення таких повідомлень до органу досудового розслідування особами, які проводять службове розслідування та з підпорядкування яких військовослужбовці самовільно залишили військову частину чи місце несення служби.

Захисники вказують, що за текстом повідомлення про підозру, ОСОБА_7 не направив до органів досудового розслідування та спеціалізованих прокуратур у сфері оборони 630 повідомлень про підлеглих, які вчинили кримінальні правопорушення.

Разом з тим, органом досудового розслідування помилково інкримінується ОСОБА_7 обов`язок повідомлення органу досудового розслідування та спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони про факти самовільного залишення військової частини військовослужбовцями у період часу, коли ОСОБА_7 перебував у відрядженнях.

Так, відповідно до тексту повідомлення про підозру (абзац 3, арк. 15) та наявних в матеріалах справи документах (арк. 2, том 3) ОСОБА_7 перебував у відрядженнях у період: з 08.07.2024 по 27.07.2024 у службовому відрядженні у Республіці Польща; з 05.08.2024 по 28.08.2024 у службовому відрядженні у Національному університеті оборони України; з 25.09.2024 по 25.11.2024 у службовому відрядженні у Французькій Республіці.

З аналізу матеріалів слідує, що за версією органу досудового розслідування, ОСОБА_7 не повідомив про факти самовільного службового розслідування військовослужбовців у період, коли безпосередньо перебував у військовій частині та виконував обов`язки командира військової частини, у кількості 115 випадків.

Відтак, кількість фактів самовільного залишення військовослужбовцями військової частини в період відряджень ОСОБА_7 та тимчасового виконання обов`язків командира іншими службовими особами, а саме ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , складає 515 випадків (630-115=515).

Обов`язку повідомити орган досудового розслідування, спеціалізовану прокуратуру у сфері оборони про випадки самовільного залишення військової частини ОСОБА_7 не мав, оскільки відомостями про такі випадки не володів і не повинен був володіти з причин перебування у відрядженні.

У всіх інших випадках самовільного залишення військової частини військовослужбовцями, у період коли ОСОБА_7 не перебував у відрядженнях (115 випадків), ним підписано та скеровано на адресу командувача ОК "Захід" (через управління морально-психологічного забезпечення), начальника штабу - заступнику командувача ОК "Захід" (через старшого оперативного чергового ОК "Захід") та старшому ОЧ ЗВ ВСП доповіді про вказані факти самовільного залишення військової частини, про що зазначено за змістом повідомлення про підозру та докази чому наявні в матеріалах клопотання.

Зазначають про те, що орган досудового розслідування за текстом повідомлення про підозру ОСОБА_7 стверджує, що наслідком не повідомлення ОСОБА_7 органу досудового розслідування та прокуратури, запроваджений у державі механізм розшуку осіб, які вчинили кримінальні правопорушення у виді системи слідчих та оперативних заходів щодо виявлення злочинця, який, згідно статті 281 КПК України оголошується слідчим, прокурором, не був застосований, що у свою чергу унеможливило пошук та повернення зазначених військовослужбовців у військову частину або до батальйонів резерву.

Положеннями ЗУ "Про Військову службу правопорядку у Збройних Силах України" та Положенням про ІНФОРМАЦІЯ_3 чітко визначено, що саме на ВСП покладено обов`язок щодо розшуку осіб, які самовільно залишили військову частину чи місце несення служби та надано їм для цього відповідні повноваження.

Натомість, Державне бюро розслідувань, тим паче прокуратура у сфері оборони не наділені повноваженнями, щодо розшуку осіб, які самовільно залишили військову частину чи місце несення служби.

З урахуванням повідомлень ОСОБА_7 , як командиром військової частини, ВСП про вказані факти самовільного залишення військової частини, про що зазначалось вище, передбачений в Україні механізм розшуку таких осіб було дотримано.

У випадку, якщо розшук військовослужбовців, які самовільно залишили військову частину чи місце несення служби не було застосовано та розшук не здійснювався, відповідальність за недотримання запровадженого в Україні механізму розшуку таких військовослужбовців лежить на службових особах ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказують, що органом досудового розслідування не доведено факту повідомлення про підозру за ст. 407, або ст. 408 КК України ні усім 630 військовослужбовцям неповідомлення про самовільне залишення військових частин чи місць несення служби яким інкримінують ОСОБА_7 , ні іншим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , які самовільно залишили частину чи місце несення служби, що дійсно давало би можливість стверджувати про застосування механізму розшуку лише в порядку ст. 281 КК України.

У поданих захисниками доповненнях зазначено про те, що за версією органу досудового розслідування відповідно до розпоряджень командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 23.07.2024 № 116/7/17317дск, від 06.08.2024, № 116/1/118227дск щодо створення комісії для здійснення відбору особового складу військової частини НОМЕР_1 , що планувалися в період з 14.09.2024 по 24.11.2024 для проходження підготовки на території Республіки Франція, командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 05.09.2024 видано наказ № 767 про призначення комісії військової частини для вивчення та відбору кандидатів для підготовки на території Франції.

У подальшому, діючи всупереч вимог окремого доручення тимчасово виконуючого обов`язки начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 08.09.2024 № 8191/С/ДСК, наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 09.09.2024 № 530 «Про створення комісії по відбору особового складу військової частини НОМЕР_1 , що планується до проходження підготовки на території Республіки Франція», розпорядження оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 11.09.2024 № 501/15/1249дск, у яких передбачалися завдання організувати та забезпечити відсутність серед відібраних кандидатів осіб, які притягувалися до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених статтями 172 та 204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та військовослужбовців, які призвані за мобілізацією з прикордонних західних регіонів України, але мають реєстрацію місця проживання в інших областях; перевірку біографій та особових справ військовослужбовців на предмет наявності фактів, що можуть створювати додаткові ризики самовільного залишення місць проведення підготовки за кордоном, у тому числі наявність родичів та близьких за кордоном, притягнення до кримінальної відповідальності, наявності фінансової заборгованості, наявності захворювань; пов`язаних із систематичним вживанням алкогольних напоїв, наркотичних засобів, а також хронічних небезпечних захворювань тощо, командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 у період з 10 по 13 вересня 2024 року було подано до оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » списки особового складу, який призначений на посади та спланований для проходження підготовки на території Республіки Франція.

Проте, сторона захисту не погоджується з твердженням органу досудового розслідування, щодо умисного включення категорії осіб, стосовно яких міститься застереження та заборони у списки особового складу, який спланований для проходження підготовки на території Республіки Франція.

Неналежна організація виконання вимог наказу, щодо заборони залучати на навчання за кордоном військовослужбовців, які призвані за мобілізацією з прикордонних областей України, але місце їхньої реєстрації знаходиться у іншій області, не є ідентичним та тотожним поняттю умисного включення вказаної категорії осіб до списків для проходження навчання у Республіці Франція.

Більше того, службовим розслідуванням не встановлено факту неналежної організації виконання вимог наказу, щодо заборони залучати на навчання за кордоном військовослужбовців, які притягувалися до адміністративної відповідальності за статтею 204-1 КУпАП, за спробу незаконного перетинання державного кордону поза пунктами пропуску, що згодом інкриміновано ОСОБА_7 органом досудового розслідування.

Захисники посилаються на те, що за текстом повідомлення про підозру ОСОБА_7 умисно не направив до органів досудового розслідування та спеціалізованих прокуратур у сфері оборони 630 повідомлень про підлеглих, які вчинили кримінальні правопорушення.

Разом з тим, у формулюванні підозри не деталізується, який саме вид умислу інкримінується підозрюваному та які фактичні обставини справи свідчать про наявність його ознак.

Зауважують, що для інкримінування кримінального правопорушення за ст. 426 КК України, необхідним є встановлення мети, мотиву та відповідно умислу на його вчинення за кожним окремо взятим випадком, а саме за кожним окремо взятим військовослужбовцем, щодо якого могли бути відповідні застереження вищого командування.

Також зазначають, що для інкримінування кримінального правопорушення за ст. 426 КК України, необхідним є встановлення та відображення істотної шкоди за кожним окремо взятим випадком самовільного залишення військової частини, місця несення служби, чи нез`явлення до військової частини, оскільки кримінально караним діянням в контексті ст. 407, 408 КК України є самовільне залишення частини, місця несення служби, нез`явлення до частини окремого військовослужбовця, а не певної їх кількості, а також за кожним окремо взятим військовослужбовцем, щодо якого могли бути відповідні застереження вищого командування.

Органом досудового розслідування, в противагу зазначеному, не встановлено та не описано суть істотної шкоди не лише в залежності від форми кримінального правопорушення передбаченого ст. 426 КК України, але і в залежності від кожного окремого випадку самовільного залишення військової частини, місця несення служби, чи нез`явлення до військової частини та кожним окремо взятим військовослужбовцем, щодо якого могли бути відповідні застереження вищого командування.

Фабула і формулювання підозри, не відображає виду та розміру істотної шкоди, вказівки на те, які саме обставини справи свідчать про спричинення таких наслідків та в чому саме полягає істотна шкода.

Крім цього, захисники зазначають те, що сторона обвинувачення всупереч вказаним положенням КПК України та сталій судовій практиці Київського апеляційного суду подала клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 з порушенням правил територіальної підсудності.

Так, з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що юридичною адресою Державного бюро розслідувань є м. Київ, вул. Панаса Мирного, 28, що відноситься до Печерського району м. Києва.

В офіційному бланку Державного бюро розслідувань, крім юридичної адреси було вказано також іншу: м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15, що відноситься не до Печерського, а до Шевченківського району м. Києва.

Так, станом на сьогодні фактичним місцезнаходженням слідчих Державного бюро розслідувань є виключно м. Київ, вул. Симона Петлюри, 15.

Таким чином, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 мало бути подано стороною обвинувачення до Шевченківського районного суду м. Києва, а слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва не мала права розглядати вказане клопотання та постановляти рішення за результатами його розгляду, з підстав недотримання правил територіальної підсудності, тому запобіжний захід відносно особи застосовано неповноважним судом, що є істотним порушенням вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Також, доповнення до апеляційної скарги містять посилання на незаконність затримання підозрюваного ОСОБА_7 з посиланням на те, що затримання ОСОБА_7 20.01.2025 року о 09 год. 23 хв. за адресою: АДРЕСА_2 , здійснене слідчим Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_18 без ухвали слідчого судді.

При цьому, в протоколі затримання від 20.01.2025 року, як на підставу затримання вказано п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України: виникли обґрунтовані обставини, які дають підстави вважати, що можлива втеча з метою ухилення від кримінальної відповідальності особи, підозрюваної у вчиненні злочину, посилання на яку є неможливим.

Крім цього, захисники посилаються на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Зазначають про те, що слідчим суддею відсилання до доказів, якими обґрунтоване клопотання слідчого, висновки щодо їх вагомості та доведеності ними указаних обставин, в тому числі існування визначених статтею 177 КПК України ризиків, здійснено без зазначення того, про які конкретно докази йдеться, жодної оцінки їх належності та допустимості, а також обґрунтування мотивів їх врахування та відхилення доказів, наданих іншою стороною.

Слідчий суддя залишила поза увагою характеризуючі документи, надані стороною захисту під час судового засідання, а саме те, що ОСОБА_7 : військовослужбовець та має статус учасника бойових дій; раніше не судимий; одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей; має на утриманні непрацездатних батьків, один із яких має інвалідність першої групи через повну втрату зору; був нагороджений грамотою т.в.о. військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 за сумлінне виконання службових обов`язків, зразкову військову дисципліну, високий патріотизм та професіоналізм, розумну ініціативу і наполегливість проявлені під час служби на благо України при виконанні заходів I-IV хвилі часткової мобілізації, вірність присязі та значний особистий внесок у загальну справу зміцнення обороноздатності Української Держави; нагороджений відзнакою від Президента України за участь в антитерористичній операції; нагороджений командиром військової частини НОМЕР_2 , першим заступником керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, командиром НОМЕР_3 - тої окремої механізованої бригади грамотами за сумлінне і бездоганне виконання службових обов`язків, зразкову військову дисципліну та високий професіоналізм, проявлені при виконанні завдань в зоні проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей; нагороджений Міністром оборони України грамотою за самовідданість і стійкість, проявлені під час виконання спеціальних завдань в ході операції Об`єднаних сил, зразкове виконання військового обов`язку, вірність військовій присязі, сумлінне служіння українському народу та у зв`язку з виведенням на відновлення боєздатності; нагороджений Головою Верховної Ради України грамотою за заслуги перед Українським народом; нагороджений командуванням та особовим складом НОМЕР_4 окремої механізованої бригади подякою за плідну спільну працю на перемогу, за видатні лідерські якості та розумні управлінські рішення, за сприяння інноваціям та технологіям; нагороджений Всеукраїнським об`єднанням «КРАЇНА» медаллю за відвагу; нагороджений Міністерством оборони України пам`ятним знаком за воїнську доблесть; нагороджений орденом ОСОБА_19 ступеня від Президента України; нагороджений іншими грамотами, подяками, сертифікатами та орденами.

Слідчий суддя не взяла до уваги доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не може: знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, оскільки він був звільнений з посади командира військової частини НОМЕР_1 на підставі Наказу командувача Сухопутних військ від 07.12.2024 року № 1393 та, враховуючи це об`єктивно не може мати доступ до речей і документів, які стосуються обставин розслідуваного кримінального провадження; не може впливати на свідків, які проходять службу у військовій частині НОМЕР_1 , оскільки вони з 07.12.2024 року не перебувають в його прямому підпорядкуванні; крім цього, всі свідки, які були допитані на етапі досудового розслідування, надали показання на користь ОСОБА_7 .

Також, слідчий суддя в постановленій ухвалі не обґрунтувала чому народні депутати України, які виявили бажання взяти ОСОБА_7 на поруки, не заслуговують на довіру і не можуть забезпечити виконання процесуальних обов`язків, покладених на підозрюваного.

Вказують, що характеризуючі документи та зазначені аргументи сторони захисту не стосувалися питання винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення і, відповідно, потребували оцінки у межах вирішення питання про застосування запобіжного заходу.

Як видно зі змісту ухвали від 22.01.2025 року, слідчий суддя взагалі не розглянула можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів та проігнорувала абсолютно всі доводи та докази сторони захисту, які могли на це вплинути.

Крім того, захисники посилаються на непомірний розмір застави, який визначений слідчим суддею.

Вказують на те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 426 КК України: не характеризується з суб`єктивної сторони корисливим мотивом; не відноситься до категорії кримінальних правопорушень, спрямованих проти власності (Розділ VI КК України).

Крім цього, ОСОБА_7 не інкримінується завдання майнової шкоди фізичній/ юридичній особі/державі внаслідок «вчинення» кримінального правопорушення.

Також, слідчий суддя не врахував майновий стан ОСОБА_7 та залишив поза увагою доводи сторони захисту про те, що у ОСОБА_7 відсутнє рухоме та нерухоме майно, його заробітна плата сягає близько 40 000 грн., на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей та непрацездатних батьків (один із яких має першу групу інвалідності).

Сторона обвинувачення, подаючи до суду клопотання про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не просила визначити для нього заставу, відповідно документи щодо його майнового стану в додатки до клопотання не надавались.

Слідчий суддя, не маючи в розпорядженні будь-яких документів, які б свідчили про наявність у ОСОБА_7 рухомого та нерухомого майна, високого рівня доходу за місцем роботи та інше, визначила останньому заставу в розмірі 90 840 000 грн., що є недопустимим.

Суддя визначила розмір застави, який ОСОБА_7 абсолютно не в змозі внести, з огляду на відсутність значних матеріальних активів.

В ухвалі не вказано, з яких підстав слідчий суддя дійшла до висновку, що розмір застави в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб визначений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України для тяжких злочинів не здатен забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Поза увагою слідчого судді залишено також гарантійний лист від адвокатського об`єднання «Баррістерс», яке було готове внести за ОСОБА_7 заставу в розмірі 240 000 грн. (вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб), який надавався стороною захисту під час судового засідання.

Звернувшись з апеляційною скаргою, підозрюваний ОСОБА_7 просив поновити строк на апеляційне оскарження, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22 січня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 - відмовити повністю.

В обґрунтування доводів скарги, підозрюваний ОСОБА_7 зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді не може вважатись вмотивованим судовим рішенням у відповідності до вимог КПК України, оскільки, під час її постановлення допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Крім цього, ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджується доказами, дослідженими під час судового засідання, суд не взяв до уваги доводи, які могли істотно виплинути на його висновки.

Так, слідчий суддя, постановляючи вказану ухвалу не врахувала, що: пред`явлена ОСОБА_7 підозра необґрунтована; відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України; розмір визначеної застави є непомірним та не відповідає майновому стану ОСОБА_7 .

У поданих запереченнях на апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 та доповнень до неї від 06.02.2025 року прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Луганської обласної прокуратури ОСОБА_9 , останній просив відмовити у задоволенні зазначеної апеляційної скарги, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2025 року залишити без змін.

До початку апеляційного розгляду, 06.02.2025 року до Київського апеляційного суду надійшли заяви ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 та ОСОБА_12 про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, в яких заявники зазначили, що поручаються за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, та зобов`язуються, за необхідності, доставити його на першу вимогу до органу досудового розслідування або суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурорів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг та просили ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, заслухавши пояснення поручителів ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_12 , колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що з апеляційною скаргою на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 22.01.2025 року підозрюваний ОСОБА_7 звернувся 27.01.2025 року, шляхом передання скарги до адміністрації гауптвахти для подальшого надсилання на адресу Київського апеляційного суду, тобто в межах строку, передбаченого пунктом 3 ч. 2 ст. 395 КПК України.

З врахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для розгляду клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001108 від 17.12.2024 року за підозрою ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що полковник ОСОБА_7 , обіймаючи у період з 02.03.2024 року по 07.12.2024 року посаду командира військової частини НОМЕР_1 , тобто будучи військовою службовою особою, перебуваючи у розташуванні військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , отримував інформацію у вигляді усних повідомлень, письмових рапортів та донесень від військовослужбовців командного складу військової частини НОМЕР_1 про факти вчинення підлеглими військовослужбовцями кримінальних правопорушень, пов`язаних із самовільним залишенням військової частини та місця несення служби, а також неповерненням військовослужбовців із відпусток, відряджень та лікувальних закладів, тобто інформацію про події, які можуть свідчити про вчинення останніми діянь, що містять ознаки кримінальних правопорушень, передбачених статтями 407, 408 КК України.

При цьому, командир бригади ОСОБА_7 , отримавши такі доповіді від підлеглих осіб командного складу військової частини, підписував накази (по стройовій частині) про визнання таких військовослужбовців такими, що самовільно залишили місце служби, а також накази про зняття таких військовослужбовців з грошового, речового та котлового забезпечення, накази про призначення службових розслідувань, по завершенню яких матеріали до правоохоронних органів не скеровував. Однак, про факти вчинення окремими підлеглими військовослужбовцями тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень діючи всупереч вимог статті 19 Конституції України, абзацу другого статті 11, статті 16 та статей 59 та 66 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548- XIV, а також абзацу п`ятого пункту 4 розділу ІІ Інструкції з надання доповідей і донесень про події, кримінальні правопорушення, військові адміністративні правопорушення та адміністративні правопорушення, пов`язані з корупцією, порушення військової дисципліни та їх облік у Міністерстві оборони України Збройних Силах України та Державній спеціальній службі транспорту (надалі - Інструкція з надання доповідей), затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 29.11.2018 № 604, до органів досудового розслідування, зокрема, Державного бюро розслідувань, повідомлення про підлеглих, які вчинили кримінальні правопорушення, у передбачені вимогами законодавства строки не направляв, а також відповідні спеціалізовані прокуратури у сфері оборони не інформував взагалі.

Зокрема, ОСОБА_7 , достовірно знаючи про факти та обставини вчинення кримінальних правопорушень, які мали місце у підрозділах військової частини НОМЕР_1 , які перебувають у його підпорядкуванні, будучи військовою службовою особою, особисто не направив у визначені строки до органу досудового розслідування 630 повідомлень про підлеглих, які вчинили кримінальні правопорушення, а саме тяжкі та особливо тяжкі злочини.

Як наслідок, запроваджений у державі механізм розшуку осіб, які вчинили кримінальні правопорушення, у виді системи слідчих та оперативних заходів щодо виявлення злочинця, який, згідно статті 281 Кримінального процесуального Кодексу України оголошується слідчим, прокурором, не був застосований.

Це у свою чергу унеможливило пошук та повернення зазначених військовослужбовців у військову частину або до батальйонів резерву, або ж не забезпечило відбування ними покарання за самовільне залишення місця служби або за неповернення із відпусток, відряджень та лікувальних закладів у випадку небажання останніх у подальшому продовжувати військову службу. Такі негативні факти залишення без належного реагування зі сторони командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 на численні попередні факти вчинення підлеглими військовослужбовцями кримінальних правопорушень викликало у інших військовослужбовців відчуття безкарності, що також стимулювало та заохочувало їх до ухилення в різні способи від обов`язків несення військової служби, у тому числі шляхом самовільного залишення місця служби.

Крім того, слідством встановлено, що умисна бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 у зазначений період часу також, в значному ступені, деструктивно вплинула на порядок несення або проходження військової служби окремими військовослужбовцями частини, які періодично самовільно залишали місце служби, потім добровільно поверталися, після чого повторно залишали місце служби, відчуваючи повну безкарність за такі протиправні діяння.

Систематичне приховування командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_7 значної кількості тяжких та особливо тяжких злочинів, вчинених підлеглими військовослужбовцями, спричинило негативний вплив на належну діяльність органів військового управління очолюваної бригади.

Також, командир військової частини НОМЕР_1 полковник ОСОБА_7 не вжив в повній мірі інші превентивні заходи щодо запобігання, відвернення або усунення негативних наслідків, які настали внаслідок вчинення неправомірних дій підлеглими, а також щодо усунення причин та умов, що сприяли вчиненню самовільного залишення військової частини підлеглими військовослужбовцями.

Зокрема, до списків осіб, які сплановані для проходження підготовки на території Республіки Франція, полковник ОСОБА_7 безпідставно включив невмотивованих до несення військової служби військовослужбовців, а також осіб, стосовно яких містилися застереження та заборони у окремому дорученні тимчасово виконуючого обов`язки начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 08.09.2024 № 8191/С/ДСК, розпорядженнях командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 23.07.2024 № 116/7/17317дск, від 06.08.2024 № 116/1/118227дск, наказі командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 09.09.2024 № 530 «Про створення комісії по відбору особового складу військової частини НОМЕР_1 , що планується до проходження підготовки на території Республіки Франція», розпорядженні оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 11.09.2024 № 501/15/1249дск, у тому числі 22 військовослужбовців, які були призвані за мобілізацією прикордонних областей України, але місце їхньої реєстрації знаходиться в інших областях, а також 15 військовослужбовців, які притягувалися у 2024 році безпосередньо напередодні їх мобілізації на військову службу до адміністративної відповідальності за статтею 204-1 КУпАП за спробу незаконного перетинання державного кордону поза пунктами пропуску через державний кордон.

Також, командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 не організував систематичного проведення посадовими особами 155 омбр роботи з особовим складом бригади щодо роз`яснення відповідальності за вчинення правопорушень, пов`язаних із ухиленням від встановленого порядку проходження військової служби.

Як результат, в сукупності із ненаправленням повідомлень про злочини до відповідних правоохоронних органів, це призвело до стійкої тенденції з часу формування 155 омбр до росту кількості випадків самовільного залишення військової частини військовослужбовцями, кількість яких станом на кінець 2024 року становила 2120 осіб.

У результаті, це ускладнило виконання Збройними Силами України функцій оборони або виконання окремих бойових завдань через недостатню чисельність особового складу, а також підірвало престиж і авторитет, як військової частини НОМЕР_1 , так і Збройних Сил України в цілому, знизило бойову готовність та боєздатність очолюваного ОСОБА_7 підрозділу, та призвело до появи нових воєнних загроз національній безпеці України у вигляді занепаду морально-психологічної стійкості та готовності особового складу військової частини НОМЕР_1 до виконання завдань за призначенням у ході відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України.

Як зазначено у клопотанні, вищевказані негативні наслідки бездіяльності ОСОБА_7 , як військової службової особи, безумовно спричинили істотну шкоду суспільним інтересам держави. Тобто, полковник ОСОБА_7 , перебуваючи у вищевказаний період на посаді командира військової частини НОМЕР_1 , також умисно не виконав дій, які він за своїми службовими обов`язками повинен був виконати, що вчинено ним в умовах воєнного стану та заподіяло істотну шкоду.

Таким чином, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України, а саме в умисному ненаправленні військовою службовою особою до органу досудового розслідування повідомлення про підлеглого, який вчинив кримінальне правопорушення, а також іншому умисному невиконанні військовою службовою особою дій, які вона за своїми службовими обов`язками повинна була виконати, що заподіяло істотну шкоду, вчиненому в умовах воєнного стану.

20.01.2025 року ОСОБА_7 за вказаними фактами повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 Кримінального кодексу України.

21.01.2025 року слідчий Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 , за погодженням з прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Луганської обласної прокуратури ОСОБА_9 , звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначав, що Головним слідчим управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року за підозрою ОСОБА_7 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України.

20.01.2025 року о 09:23 ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 615 КПК України.

20.01.2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 Кримінального кодексу України.

Обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджуються зібраними матеріалами досудового розслідування, а саме:

- документами щодо призначення та проходження військової служби ОСОБА_7 , його посадових обов`язків;

- витягами з наказів, що засвідчують дати перебування ОСОБА_7 у відрядженнях;

- показаннями свідків, допитаних у кримінальному провадженні;

- відповіддю з Державної прикордонної служби України від 27.12.2024;

- листами, отриманими від правоохоронних органів (НПУ, ДБР, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони);

- протоколом огляду таблиці обліку випадків самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 , наданої в ході допиту свідка ОСОБА_22 ;

- відповіддю від військової частини НОМЕР_1 щодо відсутності інформувань до органів досудового розслідування про окремих військовослужбовців;

- рапортами про відсутність військовослужбовців за місцем проходження військової служби, які візувались ОСОБА_7 та доповідями на вищестояще командування;

- доповіддю ГУ ВСП про проведену роботу у 155 окремій механізованій бригаді;

- іншими матеріалами досудового розслідування у своїй сукупності.

Відповідно до положень ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу до ОСОБА_7 є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Отже, підставою звернення до суду з клопотанням про обрання запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, фактичні обставини кримінальних правопорушень, інкримінованих підозрюваному свідчать про наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості та кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

При цьому, застосувати більш м`які запобіжні заходи до підозрюваного неможливо.

Так, застава, особисте зобов`язання чи порука із покладенням відповідних обов`язків, не усунуть ризик спілкування зі значною кількістю причетних до злочинів, а також тиску на свідків у кримінальному провадженні, оскільки при таких запобіжних заходах, забороняючи спілкування з конкретними особами, орган досудового розслідування розкриває їх дані, що на цій стадії розслідування є недопустимим.

Застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть цілодобового, також не забезпечить усунення існуючих ризиків, оскільки підозрюваний і надалі матиме можливість контактувати із іншими причетними до злочинів й надалі узгоджувати з ними свої дії за допомогою різного роду засобів зв`язку.

Також вказані запобіжні заходи не усунуть ризику втечі в будь-яку точку України, оскільки підозрюваний, усвідомлюючи всі вищевикладені обставини, має матеріальні, фінансові та організаційні можливості, особистісні та ділові зв`язки, може переховуватись від органу досудового розслідування.

Аналогічно вказані запобіжні заходи не усунуть ризику знищення речей і документів, оскільки підозрюваний, перебуваючи не під вартою, може це зробити через інших на даний час невстановлених осіб, які мають причетність до вищевказаних злочинів.

Окрім цього, підозрюваний має матеріальні статки, що додатково підвищує вищевказані ризики, а також свідчить про неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Вивченням особи підозрюваного на даний час встановлено, що він працездатний, тяжкими захворюваннями, які б перешкоджали його утриманню під вартою, не страждає. Даних, які б вказували на неможливість застосування до ОСОБА_7 вказаного запобіжного заходу, не встановлено.

Враховуючи викладене, тяжкість та специфіку кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , дані про особу підозрюваного, з метою забезпечення виконання процесуальних обов`язків та запобігання наведеним у клопотанні ризикам до ОСОБА_7 необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Слідчий зазначав, що беручи до уваги наявність вказаних ризиків, сторона обвинувачення приходить до висновку про неможливість запобігти їм шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року відмовлено у задоволенні заяв ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про взяття підозрюваного ОСОБА_7 на особисту поруку.

Задоволено частково клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 , яке погоджено з прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Луганської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Застосовано до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 19.03.2025 року включно, у межах строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року.

Одночасно визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, розмір якої визначено у межах 30 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає в сумі 90 840 000 (дев`яносто мільйонів вісімсот сорок тисяч) гривень, зобов`язавши підозрюваного ОСОБА_7 виконувати процесуальні обов`язки, визначені частиною п`ятою статті 194 Кримінального процесуального кодексу України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Визначено, що сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена як самим підозрюваним так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок ТУ ДСАУ в м. Києві:

р/р № UA1012089

Отримувач: ТУДСАУ в м. Києві

МФО 820172

Банк: Державна казначейська служба України м. Київ.

Роз`яснено підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі установи, де особа утримується.

Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа установи, де особа утримується, має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю Печерського районного суду м. Києва.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

З такими висновками колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні клопотання про застосування запобіжного заходу для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд згідно змісту вимог ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали, слідчий суддя з`ясував, що наведені у ньому дані свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України.

Вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення доведена у клопотанні та сумнівів не викликає.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, журналу судового засідання, на основі наданих слідчим матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дослідив клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, та правильно встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доказів, які приведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.

Зокрема, причетність підозрюваного ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме:

- документами щодо призначення та проходження військової служби ОСОБА_7 його посадових обов`язків;

- витягами з наказів, що засвідчують дати перебування ОСОБА_7 у відрядженнях;

- показаннями свідків допитаних у кримінальному провадженні;

- відповіддю з Державної прикордонної служби України від 27.12.2024;

- листами, отриманими від правоохоронних органів (НПУ, ДБР, Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони);

- протоколом огляду таблиці обліку випадків самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 , наданої в ході допиту свідка ОСОБА_22 ;

- відповіддю від військової частини НОМЕР_1 щодо відсутності інформувань до органів досудового розслідування про окремих військовослужбовців;

- рапортами про відсутність військовослужбовців за місцем проходження військової служби, які візувались ОСОБА_7 та доповідями на вищестояще командування;

- доповіддю ГУ ВСП про проведену роботу у 155 окремій механізованій бригаді;

- іншими матеріалами досудового розслідування у своїй сукупності.

Враховуючи, що слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, встановлювати конкретну кваліфікацію діяння, за яке особа має нести кримінальну відповідальність, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на наведені у клопотанні слідчого докази, у слідчого судді були всі підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України.

Також, як того вимагає закон, слідчий суддя встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, на які посилається слідчий у клопотанні, доведені, з огляду на додані до клопотання докази.

На переконання колегії суддів, з урахуванням наявних у справі матеріалів, вищевказані висновки слідчого судді є правильними.

Зокрема, оцінюючи доведеність наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування від органів досудового розслідування та/або суду), колегія суддів виходить із того, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення проти встановлено порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення), вчинені в умовах воєнного стану. При цьому, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України, визначене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Разом із тим, факти вчинення масового самовільного залишення частини та дезертирства військовослужбовцями у 155 окремій механізованій бригаді, а також дії/бездіяльність військового управління 155 омбр, які вплинули на ситуацію з масовими СЗЧ, набули суспільного резонансу та наразі є предметом висвітлення в медіа просторі (про що ОСОБА_7 достеменно відомо). Тому, усвідомлюючи тяжкість вчиненого злочину, реальність притягнення до кримінальної відповідальності та покарання, підозрюваний, з метою його уникнення, може переховуватися від органів досудового розслідування.

Наявність ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України (знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення) зумовлено тим, що через специфіку інкримінованого злочину, на даний час ще не встановлені всі його обставини та у зв`язку з цим не витребувано (вилучено) всі необхідні речі й документи, а тому підозрюваний ОСОБА_7 , з метою приховати докази своєї злочинної діяльності, може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України (ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні) вбачається із того, що з метою уникнення кримінальної відповідальності ОСОБА_7 , який в силу посади, яку він обіймав, може здійснювати вплив на підпорядкованих йому осіб, яким можуть бути відомі обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, покази яких мають або матимуть значення для встановлення усіх обставин у справі.

Наявність ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України (перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином), вбачається із того, що на даний час досліджуються обставини можливої причетності до вказаних злочинів інших осіб, що зумовлює підвищені ризики невиконання покладених на підозрюваного процесуальних обов`язків, як з метою уникнення власної кримінальної відповідальності, так і сприяння в уникненні такої відповідальності іншими причетними особами, без обмеження себе для цього в жодних, у тому числі протиправних засобах (ризик змови). Побоюючись реальної міри покарання у виді позбавлення волі на тривалий термін, ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі ухилятися від органу досудового розслідування та суду.

Наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується), обґрунтовується тим, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення з метою уникнення кримінальної відповідальності за повідомленою йому підозрою.

Таким чином, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , його наслідки, характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, в сукупності із вищезазначеними обставинами та даними про конкретні обставини інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, колегія суддів враховує дані про особу підозрюваного, та приходить висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти ризикам, які зазначені у клопотанні слідчого.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», колегія суддів вважає обґрунтованими висновки слідчого судді про наявність на даній стадії досудового розслідування підстав для застосування підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів може виявитися не достатнім для забезпечення існуючих ризиків, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону і правовими позиціями ЄСПЛ.

З урахуванням вказаного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим відносно ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, особою підозрюваного, тяжкістю інкримінованого йому кримінального правопорушення та його наслідками, є обґрунтованим, а тому підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою колегія суддів не вбачає.

Наявність обставин, які б давали підстави вважати про достатність застосування більш м`якого запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , ніж тримання під вартою, колегією суддів під час перегляду оскаржуваної ухвали не встановлено.

На переконання колегії суддів, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є пропорційним тим завданням, які має досягти орган досудового розслідування, співрозмірним із тяжкістю інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, у повній мірі зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , та запобігти встановленим в ході апеляційного розгляду ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

З цих же підстав колегія суддів не убачає підстав для задоволення заяв ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 та ОСОБА_12 про застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді особистої поруки, оскільки на переконання колегії суддів, саме запобіжний захід у виді тримання під вартою буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Доводи поданих апеляційних скарг про необґрунтованість повідомленої ОСОБА_7 підозри колегія суддів вважає безпідставними, оскільки наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, на даному етапі досудового розслідування свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 426 КК України.

Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, у тому числі наявності або відсутності умислу в діях особи, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

З наведених підстав, доводи підозрюваного та захисників в апеляційних скаргах та доповненнях про те, що зібрані у справі докази є недопустимими та не підтверджують вчинення підозрюваним інкримінованого йому злочину, є передчасними та такими, що підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження по суті.

Сукупність зібраних доказів та матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для задоволення клопотання органу досудового розслідування про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу.

Посилання апелянтів на те, що органом досудового розслідування не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу підозрюваного, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливості підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Зважаючи на викладене, а також, враховуючи дані про особу підозрюваного ОСОБА_7 в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки докази наявності достатніх стримуючих факторів, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Наведені захисниками відомості про особу підозрюваного враховуються колегією суддів, проте не спростовують висновків про існування ризиків у кримінальному провадженні та не є достатніми підставами для застосування щодо підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання захисників на порушення правил підсудності, оскільки Печерський районний суд міста Києва відповідно до закону не є повноважним судом щодо розгляду клопотання слідчого ГСУ ДБР, а слідчі судді цих судів не мають компетенції здійснювати судовий контроль у кримінальних провадженнях, які розслідуються слідчими ГСУ ДБР, фактичним місцем знаходження якого є будівля, що розташована за адресою: вул. Симона Петлюри, 15 у Шевченківському районі міста Києва, та зауважує наступне.

Юридична адреса місцезнаходження органу досудового розслідування - Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань: м. Київ, 01011, вул. Панаса Мирного, 28.

Крім того, адреса: вул. Панаса Мирного, 28 м. Київ, 01011 зазначена як юридична адреса Центрального апарату Державного бюро розслідувань на офіційному сайті ДБР.

Таким чином, юридична адреса Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань територіально не знаходиться в межах Шевченківського району м. Києва.

Необгрунтованими є і доводи апеляційних скарг в частині незаконності затримання підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки наявними у провадженні письмовими доказами підтверджується, що ОСОБА_7 було затримано з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, зокрема п. 6 ч. 1 ст. 615 КПК України, що спростовує доводи апеляційних скарг у цій частині.

Посилання захисників на те, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем та має статус учасника бойових дій, раніше не судимий, одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має на утриманні непрацездатних батьків, один із яких має інвалідність першої групи через повну втрату зору, має нагороди, не спростовують висновки суду про те, що ОСОБА_7 може вчинити дії, передбачені ст. 177 КПК України, та не є достатньою підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг про те, що слідчий суддя належним чином не врахував вимоги ч. 4 ст. 182, ч. 3 ст. 183 КПК України при визначенні підозрюваному застави у виді 30 000 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 000 гривень, та не обґрунтував необхідність визначення застави саме в такому розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, однак у виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує триста розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні. Розмір застави повинен визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховувати той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.

Разом з цим, при визначенні розміру застави слід не допускати встановлення такого її розміру, що є завідомо непомірним для особи та призводить до неможливості виконання застави. З одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Хоча кримінальним процесуальним законодавством і передбачено можливість слідчого судді у виключних випадках призначати вищий розмір застави, ніж передбачений п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, однак таке рішення слідчого судді має надати ретельний аналіз обставин справи, щоб обґрунтувати таку «виняткову» заставу.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя в своїй ухвалі не надав ретельної оцінки всіх релевантних факторів, які підлягають встановленню під час визначення ОСОБА_7 розміру застави, та не навів достатніх обґрунтувань визначення розміру застави на такому високому рівні.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні "Istomina v. Ukraine" від 13.01.2022 (заява № 23312/15), «гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок підозрюваного злочину, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні. Таким чином, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на обвинуваченого, його майно та його чи її відносини з особами, які мають надати особисту поруку, іншими словами, на ступінь впевненості щодо можливої перспективи того, що втрата застави або позов проти гарантів у разі неявки підсудного в судове засідання буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб запобігти бажанню втекти з його або її боку… Оскільки йдеться про основне право на свободу, гарантоване статтею 5, органи влади повинні надзвичайно обережно встановити відповідний розмір застави, і вирішити, чи є необхідним продовження тримання під вартою. Серйозність звинувачень проти обвинуваченого не може бути вирішальним фактором, що виправдовує суму застави» (§25 рішення).

Враховуючи обставини інкримінованих підозрюваному дій, дані про його особу, репутацію, майновий та сімейний стан, та ті обставини, що ОСОБА_7 є військовослужбовцем, має статус учасника бойових дій, раніше не судимий, одружений та має на утриманні двох неповнолітніх дітей, має на утриманні непрацездатних батьків, численні нагороди ЗСУ, та інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визначення ОСОБА_7 застави у розмірі 50 000 000 гривень у національній грошовій одиниці, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

На переконання колегії суддів, такий розмір застави буде співмірним з існуючими в кримінальному провадженні ризиками та в разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

За таких обставин у їх сукупності, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги з доповненнями підлягають частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді - скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання слідчого та застосування до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування до 19.03.2025 року із визначенням застави у розмірі 50 000 000 грн., та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави строком до 19.03.2025 року.

Керуючись ст.ст. 176,177, 178, 182, 183, 194, 199, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяв ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_21 та ОСОБА_12 про взяття підозрюваного ОСОБА_7 на особисту поруку - відмовити.

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , та апеляційну скаргу ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_15 , яке погоджене прокурором відділу процесуального керівництва та підтримання публічного обвинувачення управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Луганської обласної прокуратури ОСОБА_9 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 19.03.2025 року включно, у межах строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року.

Одночасно визначити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 50 000 000 (п`ятдесят мільйонів) гривень, зобов`язавши підозрюваного ОСОБА_7 виконувати процесуальні обов`язки, визначені частиною п`ятою статті 194 Кримінального процесуального кодексу України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом дії ухвали.

Застава може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду (м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, код ЄДРПОУ суду 42258617, банк ГУ ДКС України в місті Києві, код банку - 820172, номер рахунку за стандартом IBAN: UA1082186).

Заставодавцем не може бути юридична особа державної або комунальної власності або така, що фінансується з місцевого, державного бюджету, бюджету Автономної Республіки Крим, або у статутному капіталі якої є частка державної, комунальної власності, або яка належить суб`єкту господарювання, що є у державній або комунальній власності.

Термін дії обов`язків, покладених судом у разі внесення застави, визначити в межах строку досудового розслідування до 19.03.2025 року включно.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному у даній ухвалі розмірі, оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів має бути наданий уповноваженій службовій особі установи в якій утримується підозрюваний.

Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа установи в якій утримується підозрюваний, негайно має здійснити розпорядження про звільнення підозрюваного з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого та прокурора у кримінальному провадженні № 0001108 від 07.12.2024 року.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави підозрюваний ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити заставодавцю обов`язок із забезпечення належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого та його явки за викликом.

У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

________________ ________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4