У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«18» грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасника судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25.03.2014 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, відбуває покарання у Державній установі «Південноукраїнська виправна колонія (№83)»,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання умовно-достроково на невідбутий строк.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_6 вважає ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції ґрунтуються на двох характеристиках засудженого за 2021 та 2022 роки та посилання на положення абз. 2 ч. 2 ст. 118 КВК України, де вказано що особам пенсійного віку дозволяється працювати за їхнім бажанням з урахуванням висновку лікарської комісії колонії.

На думку апелянта, положення абз. 2 ч. 2 ст. 118 КВК України, на які послався суд першої інстанції як на можливість ОСОБА_7 працювати, не можуть братися до уваги, оскільки передбачають наявність висновку лікарської комісії колонії для таких категорій засуджених.

Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_7 не працював саме на підставі свого небажання, оскільки матеріали справи містять відповідну інформацію про стан його здоров`я та вік засудженого.

Вказав, що навіть прокурор в судовому засіданні, який перед засіданням особисто відвідав ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі та спілкувався з ним погодився, що ОСОБА_7 має поганий стан здоров`я і за станом здоров`я не може працювати.

Зазначив, що ОСОБА_7 відбуває покарання більше 11 років, за цей час він не допустив жодного порушення режиму, має заохочення, йому йде 73-й рік, страждає на складні серцево-судинні захворювання з високим ризиком, перебуває на відповідному обліку та у зв`язку з цим не має змоги працювати.

Просить звернути увагу, що в усіх характеристиках на ОСОБА_7 з усіх установ чітко видно, що він беззастережно визнав провину у вчиненому злочині та намагається спокутати вину; беззастережно дотримується вимог режиму (не має жодного дисциплінарного стягнення за весь час відбування покарання), натомість має три заохочення від адміністрації установи; бере участь у програмах диференційованого виховного впливу, а також в організації виховних заходів, які проводяться в установі; не потребує допомоги щодо працевлаштуванні та обрані місця проживання, оскільки є особою похилого віку, має житло, родичів, з якими підтримує зв`язки.

Вказав, що єдиною обставиною, що на думку суду першої інстанції вказує на те що ОСОБА_7 не в достатньому обсязі довів своє виправлення, є його відношення до праці (те що ОСОБА_7 не працює).

При цьому, не існує висновку лікарської комісії установи щодо можливості працевлаштування ОСОБА_7 , а зазначення судом про відсутність в матеріалах особової справи засудженого медичних протипоказань до працевлаштування, спростовуються довідкою про наявність складних серцево-судинних захворювань.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 , звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання.

Аналізуючи динаміку процесу виправлення засудженого ОСОБА_7 судом першої інстанції встановлено, що згідно його характеристик за 2021, 2022 рік засуджений характеризувався посередньо. Його ставлення до майна і предметів у побуті є посереднім, він не є відповідальним при виконанні вимог персоналу установи, не бере участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Така поведінка засудженого, не дивлячись на відсутність у нього стягнень, на переконання суду першої інстанції, не може бути визнана сумлінною, навіть за умови відсутності дисциплінарних стягнень за цей період.

Оцінюючи ставлення засудженого до праці, суд першої інстанції врахував, що ОСОБА_7 є особою пенсійного віку та страждає на ряд хронічних хвороб як на момент вчинення злочинів, так і протягом усього часу покарання. Так, за матеріалами справи та за інформацією, наданою захисником, ОСОБА_7 перебуває на Д-обліку з діагнозом ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ФК І-ІІ, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик високий.

Суд вважав, що сам по собі факт досягнення особою пенсійного віку та наявність хвороб не є перешкодою для працевлаштування засуджених і за бажання такі засуджені можуть залучатися до праці, яка відповідає їх можливостям та стану здоров`я.

Суд вказав, що матеріали особової справи не містять відомостей щодо медичних протипоказань до працевлаштування ОСОБА_7 . Згідно його характеристик за 2021 та 2022 роки засуджений не залучався до праці саме з причин свого небажання працювати та на заходи виховного впливу з цього приводу не реагував. Він не бачив суспільної користі у виконанні робіт з благоустрою колонії. Як зазначено, ОСОБА_7 навіть уникав робіт із самообслуговування, не бачив необхідності у їх виконанні. Тобто, ставлення до праці ОСОБА_7 в цей період не було сумлінним.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що поведінка ОСОБА_7 різко змінилася тільки після відмови суду у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення. Починаючи з ІІІ кварталу 2023 року ОСОБА_7 почав проявляти активність та демонструвати позитивні зміни у своїй поведінці.

Суд вважав, що позитивні зміни у поведінці ОСОБА_7 спостерігаються тільки протягом останнього року відбуття покарання, тоді як у місцях позбавлення волі він перебуває з лютого 2013 року, тобто понад 11 років. В деякій мірі позитивна динаміка виправлення засудженого спостерігалась до 2016 року, коли ОСОБА_7 був визнаний таким, що стає на шлях виправлення. Однак після отримання пільги у виді зміни умов утримання на більш м`які, ОСОБА_7 більше позитивних змін не демонстрував до середини 2023 року.

Зважаючи на те, що висновок про застосування умовно-дострокового звільнення має ґрунтуватися на оцінці поведінки засудженого за весь час відбування покарання, суд першої інстанції вважав передчасними твердження захисника про те, що ОСОБА_7 своєю сумлінної поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Наявність у засудженого трьох заохочень за весь час відбування покарання, які отримані ним протягом останнього року відбування покарання, який передував зверненню до суду з цим клопотанням, на переконання суду першої інстанції, беззаперечно не свідчить про те, що він довів своє виправлення.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, повно та всебічно вивчивши відомості про особу засудженого, з огляду на особливу суспільну небезпеку вчиненого засудженим ОСОБА_7 злочину, його поведінку протягом всього строку відбування покарання, суд першої інстанції дійшов висновку, що для досягнення мети призначеного покарання, умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 на даному етапі відбування покарання є недоцільним.

Позиції учасників судового провадження.

Засуджений ОСОБА_7 заяву про бажання брати участь під час апеляційного розгляду не подавав.

Захисник ОСОБА_6 надіслав клопотання про розгляд справи без його участі, апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Як передбачено п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

При цьому, основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання - виправлення засудженого.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Головною підставою умовно-дострокового звільнення є виправлення особи, а висновок суду про доведеність виправлення засудженого повинен засновуватись на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення. Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення. З цими висновками суд погоджується, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_7 засуджений вироком Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 25 березня 2014 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 та п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 03 жовтня 2014 року вирок залишено без змін та він набрав законної сили.

Ухвалою Сарненського районного суду Рівненської області від 04 листопада 2016 року ОСОБА_7 в строк покарання зараховано попереднє ув`язнення з 02 лютого 2013 року по 03 жовтня 2014 року з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Початок строку: 02 лютого 2013 року.

Кінець строку: 01 червня 2026 року.

ОСОБА_7 з 02 лютого 2013 року перебуває у місцях позбавлення волі.

Під час попереднього ув`язнення та відбування покарання в ДУ «Катеринівська виправна колонія №46» Рівненської області (колонія максимального рівня безпеки, приміщення камерного типу) до дисциплінарної відповідальності не притягувався, заохочень не мав. Періодично направлявся на лікування до медичних установ пенітенціарної системи.

Згідно характеристики від 15.03.2016 ОСОБА_7 характеризується позитивно, на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку із відсутністю можливості працевлаштування даної категорії засуджених. Стає на шлях виправлення.

На підставі положень ст. 101 КВК України, як такому, що стає на шлях виправлення, ОСОБА_7 рішенням комісії установи від 15.03.2016 дозволено зміну умов тримання шляхом переведення з приміщень камерного типу сектору максимального рівня безпеки при Катерининській виправній колонії (№46) до виправної колонії середнього рівня безпеки (а.о.с. 104).

З 21.06.2016 засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ «Арбузинська виправна колонія (№83)» (в подальшому зміна назви на ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)»).

На момент звернення до суду із клопотанням, засуджений ОСОБА_7 відбув 3/4 строку покарання.

Відповідно до рапорту №231 від 02.03.2021, ОСОБА_7 допущено порушення розпорядок дня, у зв`язку з чим дисциплінарне стягнення не застосовувалось, проведена бесіда (а.о.с. 174, 175).

Згідно витягу з протоколу №12 засідання комісії ДУ «Арбузинська виправна колонія (№83)» по розгляду матеріалів засуджених від 09.06.2021, ОСОБА_7 відмовлено у заміні покарання більш м`яким як такому, який не став на шлях виправлення.

Відповідно до листа Офісу Президента України від 19.10.2021 №21-272/21, клопотання ОСОБА_7 про помилування залишено без задоволення.

Згідно витягу з протоколу №21 засідання комісії ДУ «Арбузинська виправна колонія (№83)» по розгляду матеріалів засуджених від 08.09.2022, ОСОБА_7 відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення від покарання як такому, який не довів свого виправлення.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 03.10.2022 у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення відмовлено у зв`язку з тим, що засуджений не довів свого виправлення.

Відповідно до довідки про працевлаштування від 02.09.2024 за вих. №13/1-1066, засуджений ОСОБА_7 з моменту прибуття до ДУ «Південноукраїнська виправна колонія №83» не працевлаштований.

За довідкою установи відбування покарання від 08.09.2024 № 10/1-1061, засуджений згідно ч. 5 ст. 118 КВК України залучався до робіт з благоустрою: в 2023 році: липень - грудень, в 2024 році: квітень-червень.

Згідно довідки установи відбування покарання від 02.09.2024 №13/1-1061, засудженим ОСОБА_7 з 2016 по 2024 роки норми виробітку не виконувались.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно із п. 17 зазначеної постанови, судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

Водночас, сумлінна поведінка це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно-корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

В силу ст. 9 КВК України, засуджені зобов`язані виконувати встановлені законодавством обов`язки громадян України, неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб, виконувати вимоги адміністрації органів і установ виконання покарань, ввічливо ставитися до персоналу, а також до інших засуджених.

Тож, дотримання правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком, а не правом засудженого і вирішальне значення має саме активна діяльність засудженого, який своєю поведінкою, системою вчинків доводить, що виправився і заслуговує на умовно-дострокове звільнення, а не його утримання від неправомірної поведінки.

Рішення про умовно-дострокове звільнення засудженого належить до дискреційних повноважень суду та вирішується індивідуально у кожному конкретному випадку, у зв`язку із чим, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Аналізуючи динаміку процесу виправлення засудженого ОСОБА_7 судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно його характеристик за 2021, 2022 рік засуджений характеризувався посередньо. Його ставлення до майна і предметів у побуті є посереднім, він не є відповідальним при виконанні вимог персоналу установи, не бере участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Така поведінка засудженого, не дивлячись на відсутність у нього стягнень не може бути визнана сумлінною навіть за умови відсутності дисциплінарних стягнень за цей період.

Оцінюючи ставлення засудженого до праці, суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_7 є особою пенсійного віку та страждає на ряд хронічних хвороб як на момент вчинення злочинів, так і протягом усього часу відбування покарання.

Так, за матеріалами справи та за інформацією, наданою захисником, ОСОБА_7 перебуває на Д-обліку з діагнозом ішемічна хвороба серця, стабільна стенокардія ФК І-ІІ, дифузний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст., ризик високий.

Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 118 КВК України засудженим, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», особам з інвалідністю першої та другої груп, хворим на активну форму туберкульозу, жінкам з вагітністю понад чотири місяці, жінкам, які мають дітей у будинках дитини при виправних колоніях, дозволяється працювати за їхнім бажанням з урахуванням висновку лікарської комісії колонії.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сам по собі факт досягнення особою пенсійного віку та наявність хвороб, не є перешкодою для працевлаштування засуджених і за бажання такі засуджені можуть залучатися до праці, яка відповідає їх можливостям та стану здоров`я.

Матеріали особової справи не містять відомостей щодо медичних протипоказань до працевлаштування ОСОБА_7 .

Згідно його характеристик за 2021 та 2022 роки засуджений не залучався до праці саме з причин свого небажання працювати та на заходи виховного впливу з цього приводу не реагував. Він не бачив суспільної користі у виконанні робіт з благоустрою колонії. Як зазначено, ОСОБА_7 навіть уникав робіт із самообслуговування, не бачив необхідності у їх виконанні. Тобто ставлення до праці ОСОБА_7 в цей період не було сумлінним.

Як правильно зауважив суд першої інстанції, поведінка ОСОБА_7 різко змінилася тільки після відмови суду у задоволенні його клопотання про умовно-дострокове звільнення. Починаючи з ІІІ кварталу 2023 року ОСОБА_7 почав проявляти активність та демонструвати позитивні зміни у своїй поведінці.

Таким чином, позитивні зміни у поведінці ОСОБА_7 спостерігаються тільки протягом останнього року відбуття покарання, тоді як у місцях позбавлення волі він перебуває з лютого 2013 року, тобто понад 11 років.

В деякій мірі позитивна динаміка виправлення засудженого спостерігалась до 2016 року, коли ОСОБА_7 був визнаний таким, що стає на шлях виправлення. Однак після отримання пільги у виді зміни умов утримання на більш м`які, ОСОБА_7 більше позитивних змін не демонстрував до середини 2023 року.

Зважаючи на те, що висновок про застосування умовно-дострокового звільнення має ґрунтуватися на оцінці поведінки засудженого за весь час відбування покарання, суд першої інстанції вважав передчасним твердження захисника про те, що ОСОБА_7 своєю сумлінної поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Наявність у засудженого трьох заохочень за весь час відбування покарання, які отримані ним протягом останнього року відбування покарання, який передував зверненню до суду з цим клопотанням, на переконання колегії суддів, беззаперечно не свідчить про те, що він довів своє виправлення.

Наведені вище обставини в сукупності свідчать про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення в обсязі достатньому для застосування умовно-дострокового звільнення відповідно до положень ст. 81 КК України.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, повно та всебічно вивчивши відомості про особу засудженого, з огляду на особливу суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, його поведінку протягом всього строку відбування покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що для досягнення мети призначеного покарання, умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 на даному етапі відбування покарання є недоцільним.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.

Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 424, 532, 537, 539 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3