УХВАЛА

27 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 523/1767/20

провадження № 51-5508км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_8 про передачу кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001330, за обвинуваченням ОСОБА_9 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 3 ст. 209, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 321-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 321-1 КК України, на розгляд Великої Палати Верховного Суду,

встановив:

До початку судового розгляду захисники ОСОБА_6 і ОСОБА_8 подали до суду клопотання про направлення цього кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Захисник ОСОБА_6 обґрунтовує своє клопотання тим, що об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїх постановах від 31 жовтня 2022 року (справа № 753/12578/19) та від 07 жовтня 2024 року (справа № 755/6898/21) зробила протилежні висновки, а саме у першій справі вона дійшла висновку, що продовження строків досудового розслідування здійснюється слідчим суддею в межах повноважень, визначених положеннями Законів № 2147-VIII і № 2617-VIII, у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР з 15 березня 2018 року і які були об`єднані з кримінальним провадженням, розпочатим до цієї дати, а у другій - у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР до 16 березня 2018 року, а також у тих провадженнях, що були об`єднані або виділені з інших, у яких початок строку досудового розслідування мав місце до вказаної дати, продовження строків досудового розслідування належить до компетенції прокурора відповідного рівня.

На його думку, відсутність сталої судової практики щодо застосування п. 4 § 2 «Прикінцевих положень» Закону № 2147-VIII, про що свідчить наявність двох протилежних правових висновків Верховного Суду, є підтвердженням існування виключної правової проблеми та підставою для передачі кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду (ст. 434 - 1 КПК України).

Захисник ОСОБА_8 у клопотанні просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

На обґрунтування свого клопотання захисник ОСОБА_8 зазначає про те, що судова практика Верховного Суду щодо застосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України в об`єднаних кримінальних провадженнях, у яких відомості про кримінальні правопорушення внесені до ЄРДР як до введення в дію положень, вказаних у пункті 4 § 2 розділу 4 Закону № 2147-VIII, так і після набрання чинності вказаними нормами, не характеризується єдністю.

Вважає, що підставами констатувати наявність у кримінальному провадженні виключної правової проблеми може бути неврегульованість чи недостатня врегульованість відповідного питання на нормативному рівні, існування прогалин у законодавстві і відсутність з цього питання сталої послідовної судової практики, зокрема протилежні підходи судів до застосування одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах.

Стверджує, що у раніше ухвалених постановах об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 31 жовтня 2022 року (справа № 753/12578/19, провадження № 51-206кмо22), від 07 жовтня 2024 року (справа № 755/6898/21, провадження № 51-4645кмо23) та постановах колегій суддів усіх трьох судових палат Касаційного кримінального суду Верховного Суду були зроблені висновки, які містять таку виключну правову проблему, що викликає необхідність передачі цієї справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики з приводу правозастосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Виключна правова проблема, на думку захисника, полягає в тому, що:

а) нагляд прокурора за дотриманням строків досудового розслідування, в умовах незмагальної процедури розгляду клопотання про їх продовження, не може вважатися процесуальною гарантією дотримання прав осіб, яка компенсує відсутність судового контролю;

б) можливість відступу від положення про дію кримінального процесуального закону у часі, передбаченого ч. 1 ст. 5 КПК України (яка жодних виключень не встановлює), утворює умови для одночасного існування різних за ступенем гарантування прав осіб правових режимів здійснення кримінально-процесуальної діяльності, що не відповідає завданням кримінального провадження.

Позиції учасників судового провадження

Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 підтримали клопотання захисників.

Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволенняклопотання захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_8 .

З`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в клопотаннях доводи, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_6 про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на розгляд Великої Палати Верховного Суду не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

Предметом розгляду колегії суддів Верховного Суду є касаційна скарга прокурора ОСОБА_12 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування, визначеного ст. 219 КПК України, після повідомлення особі про підозру на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_12 ставила питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої інстанції через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки продовження строку досудового розслідування тих кримінальних проваджень, відомості про які було внесено в ЄРДР як до, так і після 16 березня 2018 року, було компетенцією прокурора відповідного рівня.

Захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_6 заявили клопотання про передачу кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, зазначивши, що практика Верховного Суду стосовно застосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України в об`єднаних кримінальних провадженнях, у яких відомості про кримінальні правопорушення внесені до ЄРДР як до введення в дію положень, вказаних у пункті 4 § 2 розділу 4 Закону № 2147-VIІІ, так і після набрання чинності вказаними нормами, не характеризується єдністю.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду неодноразово висловлювалася з приводу інституту закриття кримінального провадження у разі, якщо після повідомлення особі про підозру закінчився строк досудового розслідування, зокрема у постановах від 31 жовтня 2022 року та від 07 жовтня 2024 року, на які захисники посилаються у своїх клопотаннях, об`єднана палата висловлювалася у першій постанові стосовно повноважності слідчого судді, у другій - прокурора продовжувати строки досудового розслідування в об`єднаних кримінальних провадженнях.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 жовтня 2022 року (справа № 753/12578/19, провадження № 51-206кмо22) сформовано такий правовий висновок: «Продовження строків досудового розслідування здійснюється слідчим суддею в межах повноважень, визначених положеннями Законів № 2147-VIII і № 2617-VIII, у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР з 15 березня 2018 року і які були об`єднані з кримінальним провадженням, розпочатим до цієї дати.

Положення п. 4 параграфа 2 «Прикінцевих положень» Закону № 2147-VIII щодо здійснення судового контролю за продовженням строку досудового розслідування підлягають застосуванню з урахуванням положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 58 Конституції України, статей 5, 8, 9 КПК України.

Кримінальні процесуальні відносини із продовження строків досудового розслідування виникають з моменту направлення в спосіб, передбачений кримінальним процесуальним законом, або безпосереднього звернення із відповідним клопотанням до повноважного суб`єкта у зв`язку із юридичними фактами, визначеними положеннями статей 295, 295-1 КПК України, і до них застосовуються положення цього Кодексу, чинні на момент початку виконання відповідної дії або прийняття процесуального рішення».

У рішенні об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 вересня 2023 року (справа № 711/8244/18, провадження 51-769кмо22) визначено: «Висновок щодо застосування положень п. 10 ч.1 ст. 284 КПК України:

1. Датою введення в дію положень, вказаних у пункті 4 § 2 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального Кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», у тому числі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, є 16 березня 2018 року.

2. Пункт 10 ч. 1 ст. 284 КПК України застосовується лише до кримінальних проваджень, відомості про які внесені до ЄРДР після введення в дію цього положення, тобто поширюється на кримінальні провадження, відомості про які внесені до ЄРДР з 16 березня 2018 року, і не поширюється на кримінальні провадження, відомості щодо яких внесені в ЄРДР до вказаної дати».

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа № 755/6898/21, провадження № 51-4645кмо23) зроблено висновок про те, що «у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР до 16 березня 2018 року, а також у тих провадженнях, що були об`єднані або виділені з інших, у яких початок строку досудового розслідування мав місце до вказаної дати, продовження строків досудового розслідування належить до компетенції прокурора відповідного рівня.

Якщо строк досудового розслідування в таких провадженнях було продовжено слідчим суддею, то таке продовження відповідає гарантіям, визначеним кримінальним процесуальним законом, оскільки судовий контроль на етапі досудового розслідування є підвищеною гарантією контролю за дотриманням прав і свобод учасників кримінального провадження.»

Крім того, захисник ОСОБА_8 посилається на такі постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду: від 28 березня 2024 року (справа № 474/984/19, від 09 квітня 2024 року (справа № 522/15160/20), від 18 квітня 2024 року (справа №522/11358/21), від 24 вересня 2024 року (справа № 463/3826/22), від 26 вересня 2024 року (справа № 705/1721/23), від 05 листопада 2024 року (справа № 203/3958/22, від 29 січня 2025 року (справа № 463/3618/22).

Стосовно клопотань захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_6 про передачу цього провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду колегія суддів вважає за необхідне наголосити на такому.

Так, ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 лютого 2024 року за клопотанням захисника ОСОБА_8 ухвалено передати кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_12 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.

Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2024 року кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора Київської обласної прокуратури на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 15 березня 2023 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року повернуто колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду для подальшого розгляду. При цьому було зазначено, що всупереч положенням ч. 5 ст. 434-1 та ч. 4 ст. 434-2 КПК в ухвалі Касаційного кримінального суду чітко не сформульовано, в чому саме полягає виключна правова проблема, та не зазначено, як, на думку колегії суддів, вона має бути вирішена. Також не наведено обґрунтування неможливості вирішення такої виключної правової проблеми колегією суддів під час касаційного перегляду.

У клопотанняхвід 27 лютого 2025 рокузахисники, з-поміж іншого, посилаються на те, що судова практика Верховного Суду з приводу застосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України в об`єднаних кримінальних провадженнях, у яких відомості про кримінальні правопорушення внесені до ЄРДР як до введення в дію положень, вказаних у пункті 4 § 2 розділу 4 Закону № 2147-VIII, так і після набрання чинності вказаними нормами, не характеризується єдністю.

Однак ця позиція сторони захисту, на переконання Верховного Суду, є необґрунтованою.

Так, згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIIIВерховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Положеннями ч. 5 ст. 434-1 КПК України регламентовано, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Положеннями ч. 4 ст. 434-2 КПК України передбачено, що про передачу кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу з викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в рішенні, визначеному частинами 1-4 ст. 434-1 цього Кодексу, або з обґрунтуванням підстав, визначених ч. 5 ст. 434-1 цього Кодексу.

Велика Палата Верховного Суду в рішеннях неодноразово наголошувала на тому, що, передаючи кримінальне провадження на розгляд Великої Палати, колегія суддів повинна належним чином сформулювати виключну правову проблему та обґрунтувати факт її наявності, тобто відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або/та неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод та інтересів, у тому числі внаслідок неоднакової судової практики.

Як раніше наголошувалося в рішеннях Великої Палати Верховного Суду (наприклад, ухвала від 22 травня 2024 року у справі № 161/8760/22, провадження № 13-17кс24), під час тлумачення поняття «виключна правова проблема» необхідно виходити з кількісних та якісних показників, які можуть її становити.

Зокрема, за кількісним показником виключна правова проблема, зазвичай, виникає не в одиничній правовій ситуації, а в невизначеній кількості кримінальних проваджень, крім того, вона може мати триваючий характер і виникати ще під час розгляду кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій.

Водночас якісні показники становлять змістовий та процедурний критерії визначення наявності виключної правової проблеми.

За змістовим критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи.

За процедурним критерієм виключна правова проблема може мати місце за відсутності, неефективності або вичерпаності національних процесуальних механізмів її вирішення іншим способом, крім як використання повноважень Великої Палати Верховного Суду.

Однак, на переконання колегії суддів, заявляючи клопотання про передачу цього провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, захисники не наводять належних обґрунтувань про те, що за вказаних ними обставин має місце виключна правова проблема з огляду на кількісні та якісні показники, які можуть її становити.

Крім того, відповідно до висновку, зазначеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа № 629/847/15-к, провадження № 13-70кс19), якщо колегія судді, палата вважають за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні об`єднаної палати відповідного касаційного суду, то справа може бути передана на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, яка за наявності для цього відповідних правових підстав може відступити від висновків, прийнятих цією ж об`єднаною палатою раніше.

Отже, постановою об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року врегульовано зазначене питання і такі висновки об`єднаної палати відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII є обов`язковими для застосування.

З огляду на вищезазначене колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що з наведених у клопотаннях посилань на документи не вбачається, що в раніше ухвалених постановах об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду та постановах судових палат Касаційного суду Верховного Суду були зроблені висновки, які би містили таку виключну правову проблему, що викликала би необхідність передачі цієї справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики з приводу правозастосування п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

За таких обставин у задоволенні клопотань захисників про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 433, 434-1, 434-2, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Клопотання захисників ОСОБА_6 і ОСОБА_8 про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на розгляд Великої Палати Верховного Суду залишити без задоволення.

Ухваланабирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3