ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 463/5607/23

провадження № 51-212 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції

представників потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

засудженого ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача ОСОБА_12 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора на ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2024 року, представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2024 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000256 за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бужанка Лисянського району Черкаської області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Личаківський районний суд м. Львова вироком від 13 травня 2024 року визнав ОСОБА_11 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України, і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі положень ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки і поклав на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Відмовив у задоволенні цивільних позовів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до військової частини НОМЕР_1 . Стягнув з ОСОБА_11 18 382,99 грн витрат на проведення експертиз.

Згідно з вироком 11.03.2022 ОСОБА_11 було призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , де призначено на посаду бухгалтера фінансово-економічної служби.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 1039 від 17.11.2022 у військовій частині НОМЕР_1 на ІНФОРМАЦІЯ_2 у період з 09:00 до 18:00 було заплановано проведення занять з вогневої підготовки на військовому полігоні у кількості 70 військовослужбовців управління військової частини, у тому числі із залученням особового складу фінансово-економічної служби.

18.11.2022 до особового складу, який залучався до проведення занять з вогневої підготовки, в тому числі і до старшого солдата ОСОБА_11 , були доведені під розпис заходи безпеки під час проведення практичних вправ стрільб, прийняті заліки по знанню визначених вимог та оформлені відомості згідно з вимогами наказу Начальника Генерального штабу № 160 від 17.04.2018 «Про затвердження курсу стрільб зі стрілецької зброї і бойових машин», в яких останній розписався, тобто ОСОБА_11 був обізнаний з правилами поводження зі зброєю.

У день проведення занять, близько 07:45, ІНФОРМАЦІЯ_2 старший солдат ОСОБА_11 спільно з іншими військовослужбовцями фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 за вказівкою помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_6 отримали в кімнаті зберігання зброї ящик зі зброєю та набоями й принесли його в службовий кабінет № НОМЕР_3, де військовослужбовці фінансово-економічної служби отримали закріплену за ними зброю та набої до неї.

В порушення вимог статей 11, 13, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п. 14 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29.06.2005 № 359 з наступними змінами, ОСОБА_11 , діючи необережно, із злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, близько 08:10 ІНФОРМАЦІЯ_2, перебуваючи у приміщенні службового кабінету № НОМЕР_3 фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , не отримавши відповідного дозволу, взяв до рук зброю іншого військовослужбовця - полковника ОСОБА_6 , а саме пістолет НОМЕР_2 з приєднаним до нього магазином, у якому містились 8 набоїв калібру 7,62 мм.

Далі, стоячи праворуч від потерпілого, який також перебував у вказаному приміщенні, не перевіривши наявність спорядженого магазину в пістолеті, ОСОБА_11 здійснив його заряджання шляхом відведення затворної рами, тримаючи зброю у правій руці, повернувся у напрямку полковника ОСОБА_6 , після чого внаслідок порушення правил поводження зі зброєю та власної необережності натиснув на спусковий гачок і здійснив один постріл з пістолету НОМЕР_2 у бік останнього.

Внаслідок цього полковник ОСОБА_6 отримав тілесне ушкодження у вигляді вогнепального кульового проникаючого сліпого поранення живота, що заподіяло смерть потерпілого.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 18 жовтня 2024 року апеляційні скарги прокурора, потерпілих та їх представника залишив без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

На обґрунтування своїх вимог вважає, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованості звільнення засудженого від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України і не навів мотивів їх відхилення, тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Також прокурор вважає, що апеляційний суд безпідставно не врахував тяжкість та обставини вчинення кримінального правопорушення, погодився з наявністю таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`якістю призначеного покарання.

Представник вважає, що суди безпідставно дійшли висновку про наявність у засудженого таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки, хоча суд і вказав про повне визнання обвинуваченим своєї вини, ОСОБА_11 під час розгляду справи надавав суду неправдиві показання, які не збігаються з обставинами, які встановив суд. Також в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що засуджений сприяв розслідуванню кримінального правопорушення.

За таких обставин, представник потерпілого вважає, що суд необґрунтовано звільнив ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України, тобто вбачає призначене йому покарання занадто м`яким.

Також представник потерпілого вказує на допущені судом порушення під час вирішення цивільного позову. Зокрема зазначає, що суд не мав права враховувати доводи, наведені у відзиві, оскільки такий відзив було подано з пропуском строку.

В матеріалах провадження відсутні документи на підтвердження повноважень представників військової частини, які брали участь у розгляді справи.

Крім цього, представник не погоджується з висновками судів про те, що військова частина не є належним цивільним відповідачем, оскільки кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_11 не під час безпосереднього виконання своїх військових обов`язків, адже останній проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 , вчинив кримінальне правопорушення під час виконання військового обов`язку, а вогнепальна зброя, з якої здійснено постріл, закріплена за цією військовою частиною, тому ВЧ НОМЕР_1 , на думку представника потерпілого, є належним цивільним відповідачем за правилами ст. 1172 ЦК України.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог також посилається на м`якість призначеного ОСОБА_11 покарання і безпідставне звільнення засудженого від його відбування на підставі положень ст. 75 КК України. Не погоджується з висновками судів про наявність пом`якшуючих покарання обставин, зокрема таких як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, оскільки засуджений не визнав обставин вчинення злочину, вибачився перед потерпілими лише формально в дебатах для уникнення реального покарання, не відшкодував потерпілим спричинену моральну шкоду.

Також представник не погоджується з вирішенням цивільного позову і вважає, що військова частина є належним відповідачем у справі.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_11 подала заперечення на касаційні скарги прокурора та представників потерпілих, у якому просить залишити їх без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Представник цивільного відповідача ОСОБА_12 подав заперечення на касаційні скарги в частині вирішення цивільних позовів, просив залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення в частині цивільних позовів - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу прокуратури і частково підтримав касаційні скарги представників потерпілих.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 підтримав касаційні скарги представників потерпілих і частково підтримав касаційну скаргу прокурора.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 підтримала подані касаційні скарги.

Потерпілі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтримали касаційні скарги своїх представників і частково підтримали касаційну скаргу прокурора.

Засуджений ОСОБА_11 та його захисник ОСОБА_10 заперечували проти задоволення поданих касаційних скарг.

Представник цивільного відповідача ОСОБА_12 заперечив проти касаційних скарг представників потерпілих в частині вирішення цивільних позовів, а стосовно касаційної скарги прокурора указав, що вимоги цієї скарги не стосуються інтересів військової частини в аспекті заявлених до неї цивільних позовів.

Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися, заяв про участь у ньому не подавали. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися положеннями статей 412-414 цього Кодексу.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Виходячи з приписів ст. 419 вказаного Кодексу, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Колегія суддів Верховного Суду вбачає вмотивованими доводи касаційних скарг прокурора та представників потерпілих щодо необґрунтованого звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 , потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та прокурор подали апеляційні скарги, в яких на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності вироку місцевого суду виклали конкретні доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, що призвело до м`якості призначеного покарання, й просили, крім іншого, скасувати вирок місцевого суду й ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_11 основне покарання у виді позбавлення волі, яке необхідно відбувати реально.

Залишаючи вищевказані вимоги апеляційної скарги без задоволення, апеляційний суд усупереч положенням ст. 419 КПК України в ухвалі не навів належних обґрунтувань на спростування викладених у ній доводів щодо неправильності застосування до ОСОБА_11 місцевим судомположень ст. 75 КК України.

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й достатнього покарання, яке ґрунтується на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяє досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Статтею 75 КК України (в редакція станом на дату вчинення інкримінованого діяння) було передбачено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або ухвалення рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість

На думку колегії суддів Верховного Суду, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначеного питання суд має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що положення ст. 75 КК України застосовуються лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які необхідно послатися у рішенні.

Як правильно вказують прокурор та представники потерпілих у касаційних скаргах, апеляційний суд, погоджуючись із вироком суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_11 від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, не достатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких, та його наслідки у виді смерті людини.

Крім цього, потерпілі у апеляційних скаргах наполягали на відсутності пом`якшуючих покарання обставин, зокрема посилались на те, що вибачення ОСОБА_11 попросив формально під час судового розгляду; винуватість у вчиненні злочину визнав не повністю, оскільки частково заперечував фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, які були встановлені судом і викладені у вироку; шкоду потерпілим не відшкодував, тому відсутні підстави вважати, що він щиро розкаявся.

Також потерпілі зазначали, що судом у вироку не викладено, у чому саме полягало активне сприяння з боку обвинуваченого розкриттю кримінального правопорушення.

Однак, зазначені доводи залишились без належної оцінки апеляційного суду, який формально погодився з судом першої інстанції.

Верховний Суд вважає висновок судів щодо наявності підстав для застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75 КК України необґрунтованим, зробленим без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності рішення апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК України.

Враховуючи викладене, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

При цьому суду потрібно врахувати, що за умови підтвердження аналогічного обсягу обвинувачення, даних про особу засудженого та обставин, які пом`якшують та/чи обтяжують покарання, призначення ОСОБА_11 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність внаслідок м`якості.

Стосовно доводів касаційних скарг представників потерпілих про вирішення цивільних позовів, колегія суддів вбачає необхідним вказати, що, оскільки можливість стягнення відшкодування з військової частини як цивільного відповідача у цьому провадженні може залежати від конкретних встановлених судами нижчих інстанцій фактичних обставин вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, колегія суддів касаційного суду не вбачає доцільним на цьому етапі давати свою оцінку цим доводам з метою уникнення будь-якого впливу на позицію апеляційного суду щодо вирішення доводів апеляційних скарг в частині заявлених цивільних позовів при новому апеляційному розгляді, адже встановлення фактичних обставин вчинення особою певного кримінального правопорушення не належить до повноважень суду касаційної інстанції як суду права.

Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора, представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_6 і представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 18 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_11 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3