Справа № 149/1311/24
Провадження №1-кп/149/47/25
Номер рядка звіту 94
В И Р О К

і м е н е м У к р а ї н и

12.02.2025 Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000070 від 26.02.2024 по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Хмільник Вінницької області, громадянина України, проживаючого по АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше судимого, востаннє 29.05.2024 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 301, ч. 1 ст. 301-1 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права займатись діяльністю, пов`язаною з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем чи технологій строком на 2 роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень , передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186, ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 25.02.2024 близько 22 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (0,95 проміле) на території автовокзалу за адресою м. Хмільник, вул. Старосидориська, 12, де побачив ОСОБА_6 , яка прямувала в напрямку будівлі туалету, на зазначеній вище території автовокзалу, підсвічуючи дорогу ліхтариком мобільного телефону.

ОСОБА_4 , прослідував за ОСОБА_6 за господарську споруду, розташовану поряд із будівлею туалету, де дочекавшись коли ОСОБА_6 одягнулась та збиралась виходити з-за вказаної господарської споруди, скориставшись значною фізичною перевагою, схопив ОСОБА_6 ззаду за шию та почав душити однією рукою, намагаючись іншою закрити рот потерпілої щоб остання не змогла покликати на допомогу, при цьому завдав один удар в обличчя. В ході боротьби, ОСОБА_6 намагалась вирватись від ОСОБА_4 , проте останній схопив її за шарф, який був зав`язаний на її шиї, та прикладаючи фізичне зусилля, почав душити ОСОБА_6 , внаслідок чого вона втратила свідомість. Після чого, у ОСОБА_4 виник раптовий злочинний умисел, направлений на її зґвалтування.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на зґвалтування, ОСОБА_4 , користуючись її безпорадним станом, використовуючи свою фізичну силу, яка виражалась у здушенні шиї руками та шарфом, який був зав`язаний на її шиї, а також нанесення удару в обличчя, порушуючи статеву недоторканість ОСОБА_6 , стягнув з останньої штани та нижню білизну для здійснення насильницького статевого акту, який пов`язаний із вагінальним проникненням в тіло іншої особи, однак не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки почув, що хтось наближається та злякавшись, що його дії будуть викриті сторонніми особами, залишив ОСОБА_6 та втік з місця вчинення злочину.

Згідно висновку експерта № 10 від 07.03.2024 року у ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі, садна на шиї, які належать до легких тілесних ушкоджень, виникли від дії (удару, тертя) твердого тупого предмета чи від дії об такий, давністю утворення можливий у строк вказаний у постанові про призначення експертизи.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України - незакінченому замаху на зґвалтування, тобто вчиненні дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої особи.

Крім того, згідно з пред`явленим обвинуваченням, ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він, будучи раніше судимим, а саме: 18.10.2016 Голосіївським районним судом міста Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі. Звільнений 17.03.2019 з Могилів-Подільської ВК Вінницької області на підставі ухвали Могилів-Подільського міського суду Вінницької області від 27.02.2019 умовно-достроково з не відбутим строком покарання 1 рік 2 місяця 5 днів. Деснянським управлінням поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_4 22.02.2024 оголошену підозру за ч. 1 ст. 156, ч. 2 ст. 301 КК України достовірно знаючи, що на території держави Україна відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 введено воєнний стан.

25.02.2024 близько 22 год. 00 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння (0,95 проміле) на території автовокзалу за адресою м. Хмільник, вул. Старосидориська, 12, побачив ОСОБА_6 , яка прямувала в напрямку будівлі туалету на зазначеній вище території автовокзалу, підсвічуючи дорогу ліхтариком мобільного телефону марки «Redmi 6A» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , та в цей час у нього виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, належного ОСОБА_6 , а саме мобільного телефону.

ОСОБА_4 , переконавшись у відсутності сторонніх осіб, які б перешкодили вчиненню злочину, прослідував за ОСОБА_6 за господарську споруду, розташовану поряд із будівлею туалету, де дочекавшись, коли ОСОБА_6 одягнулась та збиралась виходити з-за вказаної господарської споруди, скориставшись значною фізичною перевагою, схопив ОСОБА_6 ззаду за шию та почав душити однією рукою, намагаючись іншою закрити рот потерпілої, щоб остання не змогла покликати на допомогу, при цьому завдав один удар в обличчя. В ході боротьби, ОСОБА_6 намагалась вирватись від ОСОБА_4 , проте останній схопив її за шарф, який був зав`язаний на її шиї, та прикладаючи фізичне зусилля, почав душити ОСОБА_6 , чим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, що спричинило потерпілій легкі тілесні ушкодження згідно висновку експерта № 10 від 07.03.2024 року.

Однак ОСОБА_4 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, з причин, що не залежали від його волі, а саме не зміг заволодіти мобільним телефоном потерпілої, ринкова вартість якого згідно висновку експерта № 1092/24-21 від 03.04.2024 станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме на 25.02.2024, складала: 177,90 гривень, оскільки ОСОБА_6 внаслідок насильства втратила свідомість.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України - незакінченому замаху на грабіж, тобто відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненому повторно та в умовах воєнного стану.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що 25.02.2024 десь між 21:00 год. та 22:00 год. він перебував на території автовокзалу в с. Хмільник Вінницької області, де побачив потерпілу, яка проходила повз нього та в нього виник умисел на зґвалтування. В подальшому, коли вона вийшла з громадської вбиральні, що розташована на території автовокзалу він напав на неї з метою зґвалтування. Він повалив її на землю та вдарив, після чого зняв з неї штани, спідню білизну та взуття. Потерпіла опиралась, однак не кричала, бо він прикрив їй рот рукою. Запевняє, що свідомості вона не втрачала. ОСОБА_4 зазначив, що не вступив з нею у статевий зв`язок, оскільки почув , що хтось йде, а тому передумав та почав тікати, після чого за ним побігли двоє чоловіків, які є свідками у даному кримінальному провадженні, наздогнали його навпроти АЗС "ОККО" та затримали до приїзду працівників поліції. Також ОСОБА_4 повідомив суд, що у нього був лише умисел на зґвалтування, запевнив, що він не мав наміру викрасти мобільний телефон, належний потерпілій, та не вчиняв жодних дій спрямованих на це. Розбіжності у свідчення на стадії досудового розслідування пояснив тим, що під час досудового розслідування він розгубився та був упевнений, що санкція статті за вчинення грабежу передбачає менше покарання, а ніж за зґвалтування, таким чином хотів досягти більш сприятливого становища. В ході судового розгляду вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, визнавав, шкодує про вчинене. Вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, в ході судового розгляду послідовно заперечував.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що 25.02.2024 вона відпочивала разом із знайомим в ресторані "Лісний", після чого попросила знайомих хлопців забрати її звідти. Коли вони вже їхали, то по дорозі вона попросила їх заїхати на вокзал, оскільки їй необхідно було справити її фізіологічні потреби, вони зупинилися і вона вийшла, а вони поїхали до АЗС "ОККО". Йдучи вона підсвічувала собі ліхтариком на мобільному телефоні та побачила десь на відстані 2-3 м невідомого чоловіка (зараз відомого їй як ОСОБА_4 ). Після того, як вона задоволила свої фізіологічні потреби, вона відчула, як ззаду підійшов чоловік та накинувся на неї, почав прикривати їй рот та ніс, щоб вона не могла дихати та кричати, далі він почав її душити, коли вона намагалась вирватись він затягнув її шарф, після чого вона почала падати на коліна та втрачати свідомість. При цьому жодної розмови між ними не відбувалося, будь-яких усних вимог від ОСОБА_4 на свою адресу вона не чула. Коли вона прийшла до свідомості, то побачила, що напівоголена (відсутня спідня білизна, штани, шарф та взуття), також в неї обличчя було у крові. Біля неї знаходився її знайомий ОСОБА_7 , який подав їй її одяг, що був розкиданий неподалік, коли вона одягнулась, то побачила, поліцейських, швидку допомогу, та ОСОБА_4 . Після чого її відвезли до лікарні, де її оглянути та далі відвезли до відділу поліції, де вона пробула усю ніч. Щодо обставин втрати телефону вказала, що ідучи до вбиральні, підсвічувала собі дорогу телефоном, потім поклала свій мобільний телефон в кишеню одягу, коли йшла до вбиральні автовокзалу, після конфлікту з ОСОБА_4 більше телефон вона не бачила, а про те, що телефон було виявлено на місці події, дізналася вже після повідомлення про вчинення злочину. Вважає, що випасти з кишені телефон не міг. Щодо міри покарання - наполягала на позбавленні волі обвинуваченого.

Винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, підтверджується доказами, дослідженими в процесі судового розгляду, зокрема:

витягами з ЄРДР ( т. 1, а.с. 73-74, 75), відповідно до яких 26.02.2024 до ЄРДР за № 0000070 внесено відомості за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 та ч. 1 ст. 152 КК України;

рапортом ст. інспектора -чергового Хмільницького РВП (т. 1, а.с. 76) , відповідно до якого 25.02.2024 о 22:10 зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що 25.02.2024 о 22:10 на автовокззалі білля ОККО невідомий чоловік згвалтував дівчину Ірину 28 років та наніс їй тілесні ушкодження, чоловіка затримав заявник;

рапортом ст. інспектора -чергового Хмільницького РВП (т. 1, а.с. 77) , відповідно до якого 25.02.2024 о 23:45 зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_6 , 2005 р.н. госпіталізована в Хмільницьку ЦРЛ. Діагноз: спроба насилля, забій носа, носова кровотеча;

рапортом ст. інспектора -чергового Хмільницького РВП (т. 1, а.с. 78) , відповідно до якого 26.02.2024 о 00:56 до ЧЧ Хмільницького РВП ГУНП у Вінницькій області надійшло повідомлення від чергової медсестри Хмільницької ЦЛ про те, що ШМД до приймального відділення Хмільницької ЦЛ було доставлено ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діагноз: забій носа, носова кровотеча;

протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 26.02.2024 (т. 1, а.с. 82) в якому ОСОБА_6 просить притягнути до кримінальної відповідальності невідому особу чоловічої статі, який 25.02.2024 у вечірній час згвалував її біля туалету автовокзалу, який розташований за адресою: м. Хмільник, вул. Старосидориська, 12, при цьому наніс тілесні ушкодження;

протоколом огляду місця події від 26.02.2024 з фототаблицею та відеозаписом до нього (т. 1, а.с. 83-90) відповідно до якого в присутності понятих за участі спеціаліста було проведено огляд території автовокзалу, що по вул. Старосидориська, 12 в м. Хмільник Вінницької області в ході якого було виявлено труси білого кольору та мобільний телефон марки «Redmi 6A» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 . Вказані речі постановою слідчого від 26.02.2024 визнані речовими доказами в даному кримінальному провадженні (т. 1, а.с.91) та ухвалою слідчого судді від 28.02.2024 ( копія т. 1 а.с.94) на них накладено арешт;

консультативним висновком КНП "Хмільницька ЦЛ" від 25.02.2024 (т. 1, а. с. 96) відповідно до яког ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 звернулась до КНП "Хмільницька ЦЛ" зі скаргами на головнийбіль, слабкість, головокружіння, нудоту, зі слів хворої втрачала свідомість після удушення невідомим. Зі слів хворої, близько 22:00 25.02.2024 отримала дані пошкодження. Об-но: ОСОБА_8 , очні щілини D=S, горизонтальний великорозмашистий ністагм, слабкість конвергенці. Сухожильні та періостальні рефлексти D=S пожвавлені, позитивні субкортикальні рефлекси з двох сторін. В позі Ромберга-хиткість, координаційні проби виконує з інтенцією. Ретроградна амнезія;

протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 26.02.2024 з таблицею ілюстрацій до нього (т. 1, а.с. 97-105) відповідно до якого ОСОБА_4 26.02.2024 о 05:00 год. було затримано;

довідкою КНП "Хмільницька ЦЛ" від 26.02.2024 (т. 1, а. с. 111) відповідно до якої було проведено огляд на стан сп`яніння ОСОБА_9 , якого було доставлено працівниками СРПП до ВЕ(Н)МД у КНП "Хмільницька ЦЛ" 26.02.2024 о 1:35. Діагноз: алкогольне сп`яніння 0, 95 ‰;

постановою про зміну кваліфікації кримінального правопорушення від 26.02.2024 (т. 1, а.с. 127-129), якою перекваліфіковано кримінальне правопорушення по даному римінальному провадженні з ч. 1 ст. 152 КК України на ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України;

протоколом проведення слідчого експертименту від 27.02.2024 з відеозаписом до нього (т. 1, а.с. 146-150) відповідно до якого за участі потерпілої ОСОБА_6 та спеціаліста в присутності понятих було проведено слідчий експеримент в ході якого остання повідомила про обставини кримінального правопорушення;

протоколом проведення слідчого експертименту від 21.02.2024 з відеозаписом до нього (т. 1, а.с. 151-155) відповідно до якого за участі підозрюваного ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_10 та спеціаліста в присутності понятих було проведено слідчий експеримент, в ході якого останній повідомив про обставини кримінального правопорушення;

протоколом проведення слідчого експертименту від 29.02.2024 з відеозаписом до нього (т. 1, а.с. 156-159) відповідно до якого за участі свідка ОСОБА_11 та спеціаліста в присутності понятих було проведено слідчий експеримент в ході якого останній повідомив про обставини, які мали місце на території автовокзалу в м. Хмільник Вінницької області;

протоколом проведення слідчого експертименту від 29.02.2024 з відеозаписом до нього (т. 1, а.с. 160-163) відповідно до якого за участі свідка ОСОБА_12 та спеціаліста в присутності понятих було проведено слідчий експеримент в ході якого останній повідомив про обставини, які мали місце на території автовокзалу в м. Хмільник Вінницької області 25.02.2024;

протоколом отримання зразків для експертизи від 26.02.2024 (т. 1, а.с. 165) відповідно до якого ОСОБА_4 було відібрано зразки букального епітелію для проведення судово-біологічної експеритизи;

висновком експерта № 9 від 21.03.2024 (т. 1, а.с. 167), відповідно до якого при судово-медичному обстеженні ОСОБА_4 тілесних ушкоджень механічного характеру не виявлено. При огляді статевих органів ОСОБА_4 слідів статевих зносин, пошкоджень, волокон тканин та обривків волосся не виявлено. При судово-цитологічній експертизі вмісту з поверхні статевого члена ОСОБА_4 клітин піхвового епітелію не виявлено;

висновком експерта № 79 від 06.03.2024 (т. 1, а.с. 168-169), яким встановлено, що при дослідженні мазка-відбитку (об`єкт №1) та тампону-змиву з головки статевого члена ОСОБА_4 наявність клітин піхвового епітелію не виявлено;

протоколом отримання зразків для експертизи від 26.02.2024 (т. 1, а.с. 171) відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_13 було відібрано зразки букального епітелію для проведення судово-біологічної експертизи;

висноском експерта № 10 (т.1, а.с. 173), відповідно до якого при обстеженні ОСОБА_6 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на обличчі, садна на шиї, які належать до легких тілесних ушкоджень згідно "Наказу № 6 п. 2.3.5 правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", виникли від дії (удару, тертя) твердого тупого предмета чи від дії об такий, давністю утворення можливий у строк вказаний у постанові про призначення експертизи. При судово-медичній експертизі у судово-імунологічному відділенні мазків та тампонів з вмістом піхви ОСОБА_6 (Висновок експерта № 264 від 28.02-29.02.2024) сперматозоїди не знайдені;

висновком експерта № 264 (т. 1 а.с. 174-175) відповідно до якого при судово-медичному дослідженні мазків та тампону з вмістом піхви ОСОБА_6 сперматозоїди не знайдені.

Крім того, вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, підтверджується показами свідків.

Так, свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив., що 25.02.2024 біля 22:00 год. вінз з ОСОБА_14 приїхали до ресторану "Лісний", щоб забрати ОСОБА_15 , після чого вони поїхали та зупинилися біля автовокзалу, ОСОБА_15 пішла до вбиральні, яка розташована на автовокзалі в м. Хмільник, а вони пішли до АЗС "ОККО", щоб купити сигарет.Вони почекали ОСОБА_16 приблизно 5 хв, він сказав ОСОБА_17 , щоб той пішов перевірив, бо ОСОБА_16 довго не було. Вони пішли в сторону приміщення громадської вбиральні, де побачили як чоловік (вказав на ОСОБА_4 ) починає тікати та вони побігли за ним. Після цього ОСОБА_18 залишився з цим чоловіком, а ОСОБА_12 , так як він є медиком, побіг до ОСОБА_15 , яка знаходилась в 10 м від приміщення вбиральні, вона була без свідомості лише в куртці, весь інший одяг був розкиданий, також її лице було у крові. Він надав їй медичну допомогу після чого викликав поліцію та швидку медичну допомогу. Весь час до приїзду поліцейських вони не відпускали цього чоловіка.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показав, що він працює на АЗС "ОККО" та 25.02.2024 біля 21:40 год. він побачив як двоє чоловіків, які перед цив купували сигарети, наздоганяли чоловіка (вказав на ОСОБА_4 ) , після того як вони його наздогнали, то не відпускали його до приїзду поліції. Як потім повідомили йому поліцейські, відбулось зґвалтування.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомила, що вона працює оператором нічної зміни на АЗС "ОККО" та 25.02.2024 між 21:00 год. та 22:00 год. вона вийшла на вулицю, де почула крики чоловіків. Один чоловік (вказала на ОСОБА_4 ) тікав від хлопців, які його наздоганяли, щоб врятувати дівчину. Вони бігли зі сторони автовокзалу в бік с. Будків Хмільницького району Вінницької області по узбіччю через дорогу від АЗС. Вони його наздогнали разом, один тримав, а інший пішов до дівчини на автовокзал. Після чого приїхала поліція та швидка медична допомога, дівчину вивели під руки. На дівчині була кров.

Свідок ОСОБА_21 пояснив, що він не був очевидцем подій, однак приблизно 2-3 місяці тому залучався поліцейськими в якості понятого при проведенні слідчих дій, а саме при ньому вилучались речі обвинуваченого.

Свідок ОСОБА_22 очевидцем події не був, пояснив, що його було залучено в якості понятого при огляді жіночих та чоловічих речей. Був свідком розмови, коли обговорювали обставини згвалтування.

В судове засідання неодноразово викликався свідок ОСОБА_11 , однак забезпечити його явку прокурор не зміг, за вказаних обставин сторона обвинувачення не наполягала на допиті цього свідка. Інші учасники процесу також не наполягали на допиті.

Оцінюючи досліджені докази у сукупності і взаємозв`язку, суд керується тим, що відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Аналіз досліджених та оцінених по справі доказів свідчить про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, поза розумним сумнівом доведена зібраними у справі і дослідженими судом доказами. Його дії вірно кваліфіковані за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України. Такий висновок суду грунтується на тому, що в ході судового розгляду поза розумним сумнівом встановлено, що ОСОБА_4 , посягаючи на стеву свободу і недоторканість потерпілої ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел на згвалтування потерпілої, послідовно і умисно, користуючись перевагою у фізичній силі та відсутністю інших осіб, які б могли виявити чи перешкодити його діям, всупереч волі потерпілої і не зважаючи на її фізичний опір, застосовував до неї фізичне насильство, що спричинило втрату свідомості ОСОБА_6 , після чого зняв з неї частину одягу, в тому числі штани і спідню білизну, з метою здійснення згвалтування, однак не зміг довести свій злочинний умисел до кінця, оскільки був виявлений іншими особами та почав тікати з місця події.

Надаючи оцінку наявності підстав для притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за пред`явленим обвинуваченням за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, суд керується наступним.

Статтею 7 КПК України закріплені найважливіші засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Статтею 8 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципів верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Стаття 10 КПК України встановлює рівність всіх перед законом і судом.

Згідно з ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.

При цьому, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний зі кримінальним правопорушенням, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Із роз`яснень Пленум Верховного Суду України у п. 18 та 19 своєї Постанови № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», вбачається, що суди при розгляді кримінальних справ мають суворо додержуватись закріпленого у ч. 1 ст. 62 Конституції принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку. Визнати особу винною у вчиненні злочину можливо тільки за умови доведеності її вини. При цьому необхідно мати на увазі, що в силу ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Конституційний Суд України у рішенні № 1-р/2019 від 26.02.2019 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зазначив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

За правовою позицією, сформованою у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 13.04.2021 року у справі № 699/144/19 обираючи стандарт доказування, який має використовуватися в кримінальних провадженнях, слід віддати перевагу стандарту «поза розумним сумнівом» перед стандартом «баланс ймовірностей». Він означає, що в достовірності факту (винуватості особи) не повинно залишитися розумних сумнівів. Це не вказує на те, що в його достовірності взагалі немає сумнівів, але означає, що всі альтернативні можливості пояснення наданих доказів є надмірно малоймовірними. Підґрунтям стандарту «поза розумним сумнівом» є фундаментальна цінність суспільства - гірше осудити невинного, ніж дозволити винному уникнути покарання; відповідно суспільство, яке цінує добре ім`я і свободу кожного, не повинно засуджувати людину, коли є розумні сумніви в її винуватості.

Такий підхід узгоджується із судовою практикою Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ). Так, у параграфі 55 рішення ЄСПЛ від 15.02.2012 року у справі «Гриненко проти України» (CASE OF GRYNENKO v. UKRAINE), скарга № 65890/13, зазначається, що «при оцінці доказів ЄСПЛ зазвичай застосовує стандарт доведення «поза всяким розумним сумнівом». Однак доведення повинно будуватися на сукупності досить надійних, чітких і послідовних припущень або аналогічних неспростовних презумпцій фактів». ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення винуватості поза розумним сумнівом (справа «Авшар проти Туреччини» (CASE OF AVSAR v. TURKEY), скарга № 25657/94). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Завданнями кримінального провадження згідно зі ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному проваджені підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; та інші обставини.

Відповідно до ст. 121 Конституції України та ст. 36 КПК України, підтримання державного обвинувачення покладається на прокурора.

Згідно зі ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню (ч. 1 ст. 84 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на прокурора.

Суд може постановити обвинувальний вирок лише у тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ, як порушення права на захист (справа «Маттоціа проти Італії», рішення від 25.07.2000 року).

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом (Sevtap Veznedaroрlu v. Turkey (Севтап Везнедароглу проти Турції).

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Ухвалюючи вирок, суд, згідно з вимогами ч. 1 ст. 368 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення. При цьому особливо важливо ретельно і всебічно перевірити наявність розумного сумніву за обвинуваченням у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк до десяти років.

Юридична оцінка діяння у межах висунутого обвинувачення належить до кола питань, що вирішуються судом під час ухвалення вироку (пункт другий частини першої статті 368 КПК). Судовий розгляд згідно зі статтею 337 КПК України проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю та змістом кваліфікація завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінальними процесуальними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК. Склад кримінального правопорушення включає чотири елементи (об`єкт, об`єктивну сторону, суб`єкт, суб`єктивну сторону), кожен з яких має певний набір ознак: обов`язкових і факультативних, для кваліфікації діяння як злочину. Такі ознаки повинні бути визначені у диспозиції відповідної норми КК України, за якою кваліфікуються дії обвинувачених.

Недоведеність у діянні обвинуваченого хоча б однієї із ознак складу кримінального правопорушення, що визначена у диспозиції норми КК України, загалом виключає встановлення у діянні складу кримінального правопорушення, та є відповідною підставою для виправдання особи.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України - незакінченому замаху на грабіж, тобто відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, вчиненому повторно та в умовах воєнного стану, за якого обвинувачений з причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця.

Згідно зі статтею 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Так, грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном. Таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпорядитися вилученим майном (винести, передати іншим особам тощо). Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати як замах на грабіж.

Оцінюючи наявність умислу у ОСОБА_4 на відкрите заволодіння майном потерпілої, суд керується тим, що вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України (вина у вчиненні якого доведена в ході судового розгляду) вимагало від ОСОБА_4 значних інтелектуальних і фізичних зусиль, зокрема з метою подолання опору потерпілої, перешкоджання її можливості покликати на допомогу, залишитися невикритим під час згвалтування, а також зосередженні уваги на фізіологічному проникненні до її тіла. Будь-яких доказів на підтвердження того, що у будь-який момент у ОСОБА_4 виник умисел на заволодіння телефоном потерпілої, стороною обвинувачення не надано,а судом такого умислу не встановлено. Також не встановлено, що фізичне насильство було застосовано ОСОБА_4 до потерпілої зокрема з метою заволодіння її майном.

При цьому суд враховує, що злочини, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , хоч і пов`язані із застосуванням насильства щодо потерпілої, однак мають різнорідні об`єкти та різну об`єктивну сторону, відтак не можуть утворювати собою ідеальну сукупність злочинів. Це має істотне значення для з`ясуванні мети застосування насильства як елементу суб`єктивної сторони у формі прямого умислу, тобто насильство має бути спрямовано на досягнення конкретної злочинної мети (згвалтування та/або заволодіння майном) у кожному конкретному випадку. В ході розгляду кримінального провадження судом встановлено умисел ОСОБА_4 на застосування насильства (ударів, удушення, закриття роту потеріплої) саме з метою її подальшого згвалтування, однак не встановлено, що це ж насильство, яке не було небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, було поєнано також із замахом на грабіж ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що телефон на землі неподалік від місця, де знаходилася ОСОБА_6 після вчинення відносно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, бачив свідок ОСОБА_12 . Потерпіла ОСОБА_6 на жодні дії чи вислови обвинуваченого, спрямовані на заволодіння її телефоном, при допиті судом не вказувала. Не зважаючи на те, що телефон було виявлено на місці події, визнано речовим доказом і залишено на зберіганні у Хмільницькому РВП, будь-яких слідів (в тому числі відбитків рук, пальців, слідів епітелію, крові тощо), які б належали обвинуваченому, та які б могли безпосередньо та безсумнівно пов`язати цей предмет з ним, не виявлено.

Сам обвинувачений ОСОБА_4 в ході допиту підтвердив, що бачив телефон в руках потерпілої до нападу, коли вона підсвічувала собі дорогу, телефон також був біля потерпілої на землі після замаху на згвалтування, крім того під час конфлікту з потерпілою він мав реальну можливість заволодіти її майном, однак не мав і ніколи не мав такого наміру, і жодних дій, спрямованих на це, не вчиняв, потеріплу не обшукував. Весь його злочинний умисел був спрямований виключно на згвалтування. Крім того не доведена позиція сторони обвинувачення про те, що злочин, передбачений ч. 4 ст. 186 КК України, не було доведено ОСОБА_4 до кінця, оскільки потерпіла ОСОБА_6 втратила свідомість, зокрема яким саме чином це перешкодило доведенню злочину до кінця. Натомість не виключаєтсья поза розумним сумнівом версія сторони захисту про те, що телефон потерпілої випадково випав з її кишені в ході конфлікту з обвинуваченим при спробі згвалтування, і залишався на тому ж місці до огляду місця події працівниками поліції, де і був виявлений.

Оцінюючи доводи сторони обвинувачення про те, що на досудовому розслідуванні, зокрема і під час слідчого експерименту за участю обвинуваченого, він давав свідчення щодо злочинного умислу на заволодіння майном потерпілої, що вказує на доведеність його вини у цій частині, суд керуєтсья тим, що згідно вимог ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного ст. 615 КПК України.

За своїм змістом слідчий експеримент (ст. 240 КПК України) проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. В судовому засіданні судом було досліджено протокол проведення слідчого експерименту від 27.02.2024 за участю підозрюваного ОСОБА_4 , а також додаток до протоколу - диск із відеозаписом проведення даної слідчої дії. В ході експерименту ОСОБА_4 дійсно вказав на механізм нападу на потерпілу, нанесення їй удару, як знімав з неї одяг з метою згвалтування, як був викритий та намагався втікти з місця події. Разом з тим, будь-яких дій, які б свідчили про реалізацію його злочинного умислу на заволодіння телефоном потерпілої, в ході слідчого експерименту не відтворено. Саме по собі фіксування в ході слідчого експерименту визнання ОСОБА_4 мети нападу на потерпілу - вчинення грабежу (що відповідає в цілому іншим його визнавальним показам на досудовому розслідуванні) суд оцінює в сукупності з іншими встановленими в ході розгляду кримінального провадження обставинами та доказами, зокрема показаннями ОСОБА_4 , наданими суду безпосередньо, і таке визнання, ураховуючи приписи ст. 95 КПК України, не мають для суду визначального або обов"язкового значення, та в цілому висновків суду щодо недоведеності вини ОСОБА_4 у цій частині пред`явленого обвинувачення, не спростовують.

Положеннями ч. 1 ст. 373 КПК України визначено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно зі статтею 284 КПК України у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, судом ухвалюється виправдувальний вирок. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 КПК України. Якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої статті 284 КПК України, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Таким чином, суд вважає недоведеним вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 186 КК України. Підставами для виправдання обвинуваченого в цій частині є недоведеність в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, зокрема його суб`єктивної сторони - прямовго умислу ОСОБА_4 на відкрите заволодіння майном (телефоном) ОСОБА_6 , що не було доведено до кінця з причин, що не залежали від волі обвинуваченого. Мотиви, з яких суд дійшов таких висновків, наведені вище.

Разом з тим, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 15 ч. 1 ст. 152 КК України, суд згідно з вимогами ст. 65, 68 КК України враховує: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу винного, який раніше судимий, офіційно не працює, негативно характеризується за місцем проживання, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога.

Обставинами, що обтяжують покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України, згідно зі ст. 67 КК України, є: вчинення кримінального правопорушення, особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочину.

Обставиною, що пом`якшує покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При цьому із досліджених доказів і показань, наданих ОСОБА_4 у судовому засіданні, суд не вбачає у його діях такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття. Такий висновок суду грунтується на тому, що не зважаючи на те, що при роз`ясненні суті пред`явленого обвинувачення, ОСОБА_4 вказав, що визнає вину та кається, під час його допиту судом детально з`ясовано його ставлення до вчиненого з метою правильного і всебічного з`ясування усіх обставин, що мають істотне значення. Суд звертає увагу, що щире каяття означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. Разом з тим, поведінка ОСОБА_4 , його ставлення до вчиненого, надані обвинуваченим суду покази і пояснення, а також інші обставини, встановлені в ході судового розгляду, невжиття ним заходів щодо вибачення перед потерпілою за заподіяну шкоду, в тому числі моральну, в цілому свідчать про відсутність в нього щирого каяття щодо вчиненого кримінального правопорушення.

За таких обставин суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням вироку Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2024, за сукупністю кримінальних правопорушень, встановлених новим та попереднім вироками, шляхом часткового складання слід призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі. Враховуючи відсутність доказів звернення до виконання вироку Деснянського районного суду м. Києва від 29.05.2024 в частині додаткового покарання у вигляді позбавлення права займатися діяльністю, пов`язаною з використанням інформаційно-телекомункаційних систем чи технологійстроком на 2 роки, суд на підставіч.3 ст. 71 КК України, вважає за необхідне невідбуте додаткове покарання приєднати до основгого, остаточно призначивши покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з використанням інформаційно-телекомункаційних систем чи технологій.

Питання щодо процесуальних витрат на залучення експертів слід вирішити у відповідності до вимог ст. 124 КПК України. Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України. Питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження (арешт майна) суд вирішує відповідно до ст. 174 КПК України. Підстав для зміни чи скасування запобіжного заходу обвинуваченого суд не вбачає, тому, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України, вважає за необхідне до набрання вироком законної сили, але не більше, ніж на 60 днів, залишити його відносно ОСОБА_4 попереднім - тримання під вартою.

На підставі викладеного, керуючись ст.cт. 370-374, 376 КПК України, суд ,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186КК України згідно з пред`явленим обвинуваченням.

ОСОБА_4 виправдати на підставі пункту 3 частини 1 статті 373 КПК України - у зв`язку з недоведеністю наявності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 186КК України.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 152 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням вироку Деснянського районного суду м.Києва від 29.05.2024, за сукупністю кримінальних правопорушень, встановлених цим та попереднім вироками, шляхом часткового складання остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та 6 місяців з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з використанням інформаційно-телекомункаційних систем чи технологій строком на 2 роки.

Строк відбуття основного покарання ОСОБА_4 рахувати з дати набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення (тримання під вартою) ОСОБА_4 з моменту його затримання в порядку ст. 208 КПК України 26.02.2024 до набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття додаткового покарання рахувати самостійно.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж на 60 днів, залишити попередній тримання під вартою.

Арешти, накладені на речові докази ухвалами слідчого судді Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 28.02.2024 - скасувати.

Речові докази:

труси білого кольору та мобільний телефон Xiaomi Redmi 6A - повернути власнику ОСОБА_6 .

куртку синього кольору, спортивні штани синього кольору - повернути власнику - ОСОБА_4 .

змиви з лівої і правої руки - знищити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1135,92 грн. витрат на залучення експерта під час досудового розслідування.

Вирок суду може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Хмільницький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Копії вироку в день проголошення його резолютивної частини вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1