У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000863 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України про накладення арешту на майно,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000863 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно.

В обгрунтування вимог клопотання прокурор посилається на те, що Ужгородською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №0000863 від 04.09.2024 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 13.09.2024 до Ужгородського РУП ГУНІ в Закарпатській області надійшла заява представника ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_6 , на земельній ділянці за кадастровим номером :10:002:0179, без відповідних дозвільних документів здійснив самовільне, всупереч установленому законом порядку, проведення будівельних робіт із вириття котловану та залиття фундамент, внаслідок чого відбулось пошкодження прилеглого до ділянки квартирного будинку N?73 кв. 5 та завдано матеріальної шкоди сума якої встановлюється.

Так, відповідно до звіту про обстеження технічного стану будівлі по об?єкту: «Квартира АДРЕСА_1 », що виконаний 21.06.2024 експертом із обстеження будівель та споруд ОСОБА_7 за результатами візуального обстеження у вказаній квартирі виявлено багато ділянок стін із утвореними тріщинами силового характеру.

Причиною тріщин може служити нерівномірна усадка фундаментів, яка могла бути утворена внаслідок будівельних робіт на сусідній земельній ділянці (самовільного демонтажу будівлі млину літ. A1, А2, санітарно-побутового приміщення літ. В, навісів літ. Ж,Д за адресою: АДРЕСА_2 та самовільного початку будівництва підземного паркінгу багатоквартирного житлового будинку) і підкопу існуючих фундаментів квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації, взятої з порталу ЄДЕССБ (повідомлення про початок виконання підготовчих робіт від 15.03.2024 за N? 3K10), будівельні роботи на сусідній земельній ділянці виконуються без необхідної дозвільної документації.

Попереднім висновком візуального обстеження є аварійний стан будівельних конструкцій квартири АДРЕСА_1 .

В подальшому, висновком судового експерта від 14.08.2024 за номером 707/07-24 встановлено дефекти (пошкодження), що завдані нерухомості ОСОБА_8 , порушення, що допускаються ОСОБА_9 , в ході забудови ним земельної ділянки за кадастровим номером :10:002:0179, за адресою: АДРЕСА_2 , а також причинний зв?язок між такими порушеннями та пошкодженням нерухомості ОСОБА_8 .

Також встановлено, що Департаментом культури Закарпатської ОВА винесено припис від 26.07.2024 негайно припинити проведення робіт на об?єкті будівництва, які виконуються в зоні охорони пам?яток місцевого значення м.Ужгорода (зоні регулювання II- категорії) з порушенням режимів використання даної зони охорони, визначених науково-проектною документацією «Історико-архітектурний опорний план м. Ужгород Закарпатської області з визначенням меж і режимів використання зон охорони пам?яток та історичних ареалів» та вимок ст. 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини за відсутності погодженої з органом охорони культурної спадщини проектної документації.

В ході опрацювання Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва встановлено, що запитом по кадастровому номеру :10:002:0179 земельної ділянки розташованої за адресою АДРЕСА_3 наявний запис про діючий дозвільний документ на проведення підготовчих робіт реєстраційний номер 3К10, однак дозвільні документи на проведення будівельних робіт відсутні.

В ході проведення дізнання 30.10.2024 на підставі ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду N?308/16134/24 проведено огляд земельної ділянки кадастровий номер :10:002:0179 розташованої за адресою м. Ужгород вул. Мукачівська, N?71, із залученням спеціаліста в сфері будівельного контролю, а саме начальника відділу інспекційної роботи управління ДАБК Ужгородської міської ради. В ході огляду встановлено, що на земельній ділянці наявна бетонна конструкція, а саме фундамент, плита перекриття та підпірні стінки.

Прокурор зазначає, що таким чином, є достатні підстави вважати, що в ході проведення відповідних робіт може бути заподіяна значна шкода громадським інтересам та інтересам окремих фізичних осіб.

Враховуючи те, що вказана земельна ділянка за кадастровим номером :10:002:0179 містить на собі сліди кримінального правопорушення та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, вона постановою від 30.10.2024 визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Прокурор зазначає, що разом з тим, подальше проведення будівельних робіт призведе до приховування, пошкодження, знищення та перетворення земельної ділянки як речового доказу.

Враховуючи вищевикладене та з метою запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, яке у відповідності до ст. 98 КПК України, має значення речового доказу, а також з метою вжиття заходів щодо недопущення проведення незаконного будівництва на земельній ділянці, прокурор просить накласти арешт на земельну ділянку за кадастровим номером :10:002:0179 площею 0.1982 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ,у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування майном, у тому числі шляхом накладення заборони на проведення будь-яких будівельних робіт на ньому, здійснення будь-яких дії щодо поділу, об?єднання, зміни цільового призначення, передачі в оренду чи на іншому праві користування, проведення реєстраційних та нотаріальних дій.

Позиція сторін :

В судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні, просив слідчого суддю його задовольнити. Вказав на те, що ОСОБА_9 , проводив будівельні роботи без відповідного дозволу на проведення будівельних робіт. Подав слідчому судді постанову про призначення судової будівельно-технічної експертизи від 15.01.2025 року.

В судовому засіданні представник власника майна ОСОБА_9 ОСОБА_10 проти задоволення клопотання заперечив, з підстав зазначених у запереченні, яке подав у письмовому вигляді. Зокрема зазначив, що органом досудового розслідування розслідується кримінальне провадження за правовою кваліфікацією діяння, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. Вказана норма передбачає відповідальність за самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. У фабулі кримінального правопорушення зазначено, що проведеним будівництвом об?єкту нерухомості завдано шкоду прилеглого до ділянки квартирного будинку N? АДРЕСА_4 внаслідок нерівномірної усадки фундаментів, яка могла бути утворена внаслідок будівельних робіт на сусідній земельній ділянці (нібито самовільного демонтажу будівлі млину літ. A1, A2; санітарно - побутових приміщень літ. В, навісів літ. Ж.Д). Вважає, що така позиція є досить спірною, враховуючи обставини справи. Вказує, що ОСОБА_9 придбав земельну ділянку з розташованими на ній обєктами нерухомості. Після набуття у власність даного майна, 15 березня 2024 року ОСОБА_9 звернувся до Виконавчого комітету Ужгородської міської ради із повідомленням щодо виконання підготовчих робіт на земельній ділянці за кадастровим номером :10:002:0179. Після подання повідомленням щодо виконання підготовчих робіт, розпочато роботи із знесення будівель і споруд, розташованих на земельній ділянці, підведення тимчасових інженерних мереж, а також з винесення інженерних мереж та видалення зелених насаджень. Однак, в ході завершення розбирання завалів при реконструкції будівлі А1, A2 почався зсув ґрунтів. Оскільки роботи проводились в зоні щільної міської забудови для уникнення руйнування сусідніх будівель, було прийнято рішення виконати роботи нульового циклу. Роботи виконувалися згідно із проектом реконструкції будівлі А1, А2. Дані обставини відображені у звіті про проведення технічного обстеження. Звернув увагу на те, що після початку робіт очищення ділянки власник житлової квартири по сусідству почав висловлювати незадоволення проведеним будівництвом, повідомивши, що буде чинити перешкоди проведенню будівельних робіт у різний спосіб. Фактично цей конфлікт став наслідком внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

У свою чергу, під час проведення підготовчих робіт на належній ОСОБА_9 земельній ділянці жодних пошкоджень сусідніх будівель не було, позаяк місце проведення підготовчих робіт не пов?язане із місцем розташування будівлі, де проживає ОСОБА_8 . Проведеним оглядом із застосуванням відео-фото фіксації, що міститься в матеріалах клопотання, видно, що будівля про яку йдеться у клопотанні не містить жодних видимих пошкоджень.

Вказує, що крім того, за замовленням ОСОБА_9 розроблено містобудівну документацію - Внесення змін до детального плану території, обмеженої вулицями Робочою, Руською, Мукачівською та Академіка Отто Шпеника, яка затверджена рішенням 57 сесії 8 скликання Ужгородської міської ради від 08.08.2024 року за N? 1904. В той же час, після внесення відомостей до ЄДРДР будівництво на вказаній земельній ділянці не ведеться, що , в свою чергу, спростовує позицію прокурора, що викладена у клопотанні про накладення арешту на майно.

Також зазначає, що належна ОСОБА_9 земельна ділянка з кадастровим номером :10:002:0179 та об?єкт незавершеного будівництва не відповідають критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України. Зазначені об?єкти не були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, не зберегли на собі його сліди, не містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, не є об?єктом кримінально протиправних дій та не набута кримінально протиправним шляхом.

З посиланням на викладене просив суд відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Після оголошеної перерви в судовому засіданні, в наступне судове засідання не з`явився.

Заслухавши доводи сторін, перевіривши докази, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Слідчим суддею встановлено, що сектором дізнання Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 04.09.2024 року внесені до ЄРДР за №0000863, попередня правова кваліфікація ст. 356 КК України.

30.10.2024 року заступником начальника СД Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_11 на підставі ухвали слідчого судді від 01.10.2024 року в межах кримінального провадження №0000863 від 04.09.2024 року органом досудового рослідування було здійснено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0179 за адресою: АДРЕСА_2 , за участю експерта. В ході проведення огляду було встановлено, що на частині земельної ділянки по периметру наявний фундамент та плита перекриття, а також наявна підпірна стіна, яка являється частиною перекриття.

Постановою заступника начальника СД Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_12 від 30.10.2024 року, який здійснює досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0179, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 визнано речовим доказом.

Слідчим суддею встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №407749888 від 12.12.2024 року земельна ділянка з кадастровим номером :10:002:0179, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на праві власності належить ОСОБА_9 .

Слідчим суддею встановлено, що 15.03.2024 року виконавчим комітетом Ужгородської міської ради видано повідомлення щодо виконання підготовчих робіт на об`єкті, а саме- земельній ділянці з кадастровим номером :10:002:0179, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та на праві власності належить ОСОБА_9 . Вид будівництва реконструкція. Відповідальна особа підрядника ОСОБА_13 .

Слідчим суддею встановлено, що згідно довідки виданої ФОП ОСОБА_13 від 21.01.2025 року вбачається, що після завершення підготовчих робіт ФОП ОСОБА_13 припинив будь-які роботи до отримання необхідних дозвільних документів. Планові роботи із зведення будівництва об`єкту медичної інфраструктури наразі на земельній ділянці з кадастровим номером :10:002:0179 не проводяться до отримання відповідної дозвільної документації.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого, прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Таким чином арешт може бути накладено на майно у вигляді речей, документів ( в тому числі цінних паперів , грошей (у будь якій валюті готівкою або безготівковому вигляді), на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права.

Згідно положень ч.2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК).

Застосовуючи положення п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК слідчий суддя зауважує, що стандарт доведення «достатні підстави», необхідність застосування якого у даній ситуації передбачає ч. 3 ст. 170 КПК, не вимагає від сторони обвинувачення надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

При цьому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Також, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Отже, чинним КПК не заборонено з метою збереження речових доказів накладати арешт на майно у кримінальному провадженні, коли у ньому нікому, в тому числі й тим, на чиє майно накладається арешт, не повідомлено про підозру.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5)розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Згідно зі ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається зі змісту клопотання та наданого витягу з ЄРДР, Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, відомості про яке 04.09.2024 року внесені до ЄРДР за №0000863, попередня правова кваліфікація ст. 356 КК України.

Диспозиція ст. 356 КК України передбачає відповідальність за самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Згідно ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

На час розгляду клопотання жодній особі не повідомлено про підозру про вчинення зазначеного кримінального правопорушення.

У відповідності до практики Європейського суду з прав людини (п. 175 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), яка, згідно положень ч.5 ст. 9 КПК України, застосовується у кримінальному процесуальному законодавстві України, термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Об`єктом вказаного кримінального правопорушення є встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків, нормальна управлінська діяльність і авторитет органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення характеризується сукупністю таких ознак:

1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій;

2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб;

3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам;

4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень.

Зокрема, за ст. 356 КК України за наявності всіх ознак цього складу кримінального правопорушення

належить кваліфікувати заволодіння майном, яке є предметом цивільно-правового спору або перебуває у загальній спільній власності суб`єкта та інших осіб, а також заволодіння майном, відносно якого особа передбачає, хоч і помилково, наявність у неї певних прав.

Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх. Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінальне караним самоправством.

Кримінальне правопорушення визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Самоправство, яке не заподіяло значної шкоди правоохоронюваним інтересам, розглядається як адміністративний проступок (ст. 186 КУпАП ).

Слід розмежувати адміністративно-каране (ст. 186 КУпАП) та злочинне (ст. 356 КК України) самоуправства за наступними ознаками:

- розмір шкоди, заподіяної адміністративним правопорушення, повинен бути менше значного розміру шкоди, заподіяної злочином;

- злочин передбачає наявність факту оспорюванності правомірності самоправних дій громадянином або підприємством;

- при вчиненні злочинного самоправства шкода може заподіюватися інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника, а при адміністративно-караному самоуправстві безпосередньо громадянам або державним чи громадським організаціям;

- суб`єкт злочину загальний, а суб`єктом адміністративного проступку можуть бути як посадові особи, так і громадяни.

Питання про те, чи є спричинена самоправством шкода значною потрібно вирішувати у кожному конкретному випадку. Матеріальну шкоду слід визнавати значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян. До нематеріальної значної шкоди при самоправстві потрібно відносити, зокрема, заподіяння шкоди здоров`ю людини, порушення політичних, трудових, житлових та інших конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Однак, вказаних обставин у клопотанні прокурора не вказано , зокрема не вказано яка значна шкода та кому саме (інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника) була заподіяна.

Тобто, відсутні такі ознаки об`єктивної сторони злочину:

1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій;

2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб;

3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам;

4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Відсутність зазначеної ознаки свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення , передбаченого ст. 356 КК України.

Таким чином, відсутня правова кваліфікація вчинення кримінального правопорушення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, обставини вчинення кримінального правопорушення, безпосереднього діяння, настання значної шкоди, не вказано об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу, що за диспозицією ст. 356 КК України, передбачена кримінальна відповідальність за самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Однак будь-якого обґрунтування заподіяння значної шкоди та підтвердження цьому не надано, а тому за відсутності доведення органом досудового слідства заподіяння значної шкоди інтересам зазначених осіб дії можуть тягнути за собою відповідальність лише за ст.186 КУпАП.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що прокурором у клопотанні зазначено, що сума завданої матеріальної шкоди встановлюється.

Отже, на час звернення прокурора з клопотанням про арешт майна і на час розгляду клопотання доказів заподіяння значної шкоди і яким саме особам слідчому судді прокурором не надано.

Слід зазначити, що в судовому засіданні прокурором долучено постанову про призначення судової будівельно-технічної експертизи , яка призначена тільки 15.01.2025 року.

Відсутність у матеріалах провадження відомостей про вид та розмір завданої шкоди кримінальним правопорушенням позбавляє слідчого суддю можливості встановити наявність правової кваліфікації вчинення кримінального правопорушення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а також розумність та співрозмірність обмежень, зокрема використання земельної ділянки, що належить ОСОБА_9 відповідно до державного акту на праві власності, кадастровий номер земельної ділянки :10:002:0179, завданням кримінального провадження.

До аналогічного правового висновку дійшов Одеський апеляційний суд в ухвалі від 05.02.2020 року, справа №522/20564/19 та Дніпровський апеляційний суд в ухвалі від 18.10.2023 року справа №204/7949/23.

Окрім того, прокурор звертаючись з вимогою про накладення арешту на нерухоме майно не зазначає та не обґрунтовує співмірність майна яке належить арештувати з розміром шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Також, слід зазначити, що визнання стороною обвинувачення арештованого майна речовим доказом у даному кримінальному провадженні, не може бути єдиною умовою для арешту майна, оскільки не є визначеною законом підставою для цього.

З наданих матеріалів вбачається, що накладення арешту на нерухоме майно, за викладених у клопотанні прокурора обставин, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на таке майно з метою «запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, яке у відповідності до ст. 98 КПК України, має значення речового доказу, а також з метою вжиття заходів щодо недопущення проведення незаконного будівництва на земельній ділянці».

Згідно ч.1 ст. 173 КПК слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Шевченківського районного суду міста Києва від 21.03.2023 року у справі №761/8939/23.

З матеріалів поданого клопотання вбачається, що 30.10.2024 року заступником начальника СД Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_11 на підставі ухвали слідчого судді від 01.10.2024 року в межах кримінального провадження №0000863 від 04.09.2024 року органом досудового рослідування було здійснено огляд земельної ділянки з кадастровим номером :10:002:0179 за адресою: АДРЕСА_2 , за участю експерта. В ході проведення огляду було встановлено, що на частині земельної ділянки наявний фундамент та плита перекриття, а також наявна підпірна стіна, яка являється частиною перекриття.

Водночас у протоколі огляду земельної ділянки відсутня будь яка інформація щодо проведення будівельних робіт на даній земельній ділянці, наявності будівельної техніки, працівників або будь-яких інших обставин та доказів, які б вказували на безпосереднє проведення будівельних робіт на даній земельній ділянці на час проведення огляду. Дана інформація також не вбачається із долучених до протоколу огляду фотознімків, які є додатками до протоколу огляду.

Вказане свідчить про відсутність будь яких доказів про проведення будівельних робіт на земельній ділянці з кадастровим номером :10:002:0179 за адресою: м. Ужгород, вул. Мукачівська, 71.

Вказане також свідчить, що ОСОБА_9 не здійснює дій щодо недопуску будь-яких перевіряючих, контролюючих та правоохоронних органів до зазначеної земельної ділянки , в тому числі слідчого органу, який здійснює розслідування кримінального провадження №0000863 від 04.09.2024 року. Доказів зворотнього в ході розгляду клопотання прокурором надано не було.

Також прокурором не було доведено існування ризиків, передбачених кримінальним процесуальним законом.

Факт арешту земельної ділянки, заборони проведення будівельних робіт на ній, жодним чином не може приховати земельну ділянку від органу досудового розслідування, а також приховати чи спотворити можливого факту наявності в діях власника земельної ділянки ознак передбаченого ст. 356 КК України кримінального правопорушення.

Долучені до матеріалів клопотання докази свідчать про те, що ОСОБА_9 не здійснює дій щодо приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження земельної ділянки, як це передбачено ст. 170 КПК України як підставу для накладення арешту.

Крім того, долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження не доведено наявн ість ризиків, а саме того, що незастосування заборони на використання та розпорядження майном може призвести до його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі вказаного майна, або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон чітко визначає підстави для застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком сторони обвинувачення довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Голосіївського районного суду міста Києва від 20.06.2023 року у справі №752/17295/22.

Слідчий суддя зазначає, що в обґрунтування клопотання прокурор визначив метою накладення арешту «запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, яке у відповідності до ст. 98 КПК України, має значення речового доказу, а також з метою вжиття заходів щодо недопущення проведення незаконного будівництва на земельній ділянці», хоча при цьому конкретно мету та правову підставу арешту майна не обґрунтував, а лише поверхово послався на положення ст. 170 КПК України, які загалом визначають поняття арешту майна.

Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку, що в клопотанні прокурора відсутнє зазначення мети накладення даного арешту відповідно до норм частини 2 ст. 170 КПК України.

Мета накладення арешту , яка зазначена прокурором у клопотанні, а саме « з метою запобігання вчинення будь-яких дій спрямованих на приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, яке у відповідності до ст. 98 КПК України, має значення речового доказу, а також з метою вжиття заходів щодо недопущення проведення незаконного будівництва на земельній ділянці», не передбачена нормами частини 2 ст. 170 КПК України.

Доводи прокурора, що арешт майна необхідний також з метою запобігання його використання всупереч встановленого законом порядку проведення будівельних робіт, на думку слідчого судді, є необґрунтованими, оскільки заборона використання майна як захід забезпечення кримінального провадження, не входять до завдань кримінального провадження, визначених ст.2 КПК України, та ці питання, у разі існування порушень отримання дозволів та проведення будівельних робіт, мають вирішуватися компетентними органами виконавчої влади шляхом заходів реагування в межах компетенції.

До аналогічної правової позиції дійшов Львівський апеляційний суд в ухвалі від 08.01.2025 року у справі №442/10015/24.

Щодо аргументів прокурора у клопотанні про накладення арешту майна шляхом заборони на проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці, здійснення будь-яких дій щодо поділу, об`єднання зміни цільового призначення, передачі в оренду чи на іншому праві користування, проведення реєстраційних та нотаріальних дій, то це не є завданням кримінального судочинства, ці питання вирішуються в межах адміністративної юрисдикції. Норми КПК України не передбачають такого заходу забезпечення кримінального провадження, як заборона проведення реєстраційних та нотаріальних дій.

Щодо заборони проведення будь-яких будівельних робіт на земельній ділянці слід зазначити, що згідно частини 11 статті 170 КПК України заборона або обмеження користування майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Таких даних, підозр на існування цих обставин стосовно права власника вказаного нерухомого майна ОСОБА_9 ним користуватися (в даному випадку проводити відповідні будівельні роботи) матеріали цього провадження не містять.

До аналогічного висновку дійшов Закарпатський апеляційний суд в ухвалі від 26.05.2021 року у справі №308/12553/20.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч. 1 ст.173 КПК України).

Згідно зі ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

В обґрунтування підстав для накладення арешту на земельну ділянку прокурором зазначалося в клопотанні, що вказана земельна ділянка за кадастровим номером :10:002:0179 містить на собі сліди кримінального правопорушення та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, вона постановою від 30.10.2024 визнана речовим доказом у кримінальному провадженні.

Разом з тим, слідчий суддя не погоджується з аргументами прокурора в частині накладення арешту на земельну ділянку, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що дана земельна ділянка хоча би за одним із критеріїв відповідає ознакам речових доказів. Зокрема, у матеріалах провадження відсутні підстави, що вона: 1) була знаряддям вчинення злочину, 2) зберегла на собі його сліди, 3) містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються, 4) були об`єктом кримінально протиправних дій, 5) набута кримінально протиправним шляхом.

Слід зазначити, що, в судовому засіданні та в клопотанні прокурор не зазначив, які саме сліди вчинення злочину та інші відомості містить земельна ділянка, які можуть бути бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При цьому, визнання стороною обвинувачення земельної ділянки речовим доказом у кримінальному провадженні не може бути єдиною умовою для накладення на неї арешту, оскільки не є визначеною законом підставою для цього. Прокурором під час судового розгляду не було доведено необхідності накладення арешту на дану земельну ділянку та не зазначено мету накладення арешту у відповідності до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України. За таких обставин, застосовані обмеження права власності, а також наслідки арешту майна для її власників є неспіврозмірними із завданнями кримінального провадження.

З огляду на викладене, слідчий суддя дійшов висновку про не підтвердження матеріалами клопотання відповідності земельної ділянки критерію речових доказів, а зазначене є підставою для відмови у задоволенні клопотання .

Враховуючи вищевикладене, слідчий суддя вважає недоведеним висновок прокурора про те, що дана земельна ділянка належать до речових доказів відповідно до вимог ст.98 КПК України, та про наявність підстав та мети у відповідності до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України для накладення на неї арешту.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що прокурором не доведено необхідність такого арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :10:002:0179.

Більш того, у кримінальному провадженні не повідомлено про підозру жодній особі, а це, в свою чергу, підтверджує, що у цій справі орган досудового розслідування на даному етапі кримінального провадження не зібрав достатньої сукупності доказів, які б в тій чи іншій мірі доводили існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

Застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, у тому числі і арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, обов`язковою ж умовою для такого втручання має бути встановлення обставин, які б не допустили до порушення принципу розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до вимог КПК України, судовою процедурою гарантується дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

На підставі вищенаведеного, враховуючи, що прокурором не доведено необхідність такого арешту, не зазначено мету у відповідності до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, а також не доведено наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу , і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи осіб, а відтак слідчий суддя прийшов до висновку, що зазначене клопотання про накладення арешту майна є безпідставним та необґрунтованим, тому в його задоволенні слід відмовити.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволенню клопотання.

Згідно з практикою ЄСПЛ, який, проаналізувавши питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає втручання в право мирного володіння майном за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби (п. 203 рішення ЄСПЛ від 05.03.2019 у справі «Узан та інші проти Туреччини» / Uzan and others v. Turkey, заяви №19620/05, 41487/05, 17613/08, 19316/08). Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли існує необхідність здійснення такого втручання в її право з метою виконання завдань кримінального провадження, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Керуючись ст.ст.170-173,309 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000863 від 04.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України про накладення арешту на майно відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Дата оголошення повного тексту ухвали - 28.01.2025 року о 08 год. 35 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1