КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/112/25 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 135 (111) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2025 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 ,

переглянула у відкритому судовому засіданні, у режимі відеоконференції, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_10 , який здійснював захист обвинуваченого ОСОБА_7 , вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 15.03.2021, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харків, українця, громадянина України, із вищою освітою, працює юристом у ТОВ «Будівельна компанія «Форпост», одруженого, із двома неповнолітніми дітьми на утриманні, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 135 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі положень ст. ст. 49, 74 КК України звільнено від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Ухвалено цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 у частині відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого 150 000 грн. у відшкодування спричиненої кримінальним правопорушенням моральної шкоди; у задоволенні інших позовних вимог потерпілому відмовлено.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 14 660 гривень 51 копійка.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим за вчинення завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.

Кримінальне правопорушення вчинене при наступних обставинах.

ОСОБА_7 , 14.01.2016 о 17 годині 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 , рухався по автомобільній дорозі з боку с. Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської обл. Перебуваючи неподалік перехрестя з ґрунтовою дорогою в напрямку с. Вітове Чигиринського району, в ході роз`їзду із зустрічним автомобілем, у момент виникнення небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_11 , який перетинав проїзну частину автодороги в недозволеному місці, зліва направо відносно руху автомобіля, не маючи технічної можливості уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування, згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 4/1347 від 17.10.2016, допустив наїзд на вказаного пішохода. У результаті ДТП ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці ДТП.

Після чого ОСОБА_7 зупинився, вийшов з керованого ним автомобіля, підійшов до потерпілого, переконався в його безпорадному стані, внаслідок завданих йому в ході наїзду тілесних ушкоджень, завідомо знаючи та усвідомлюючи, що потерпілий позбавлений можливості самостійно вжити заходів для самозбереження, умисно не виконав вимоги п. 2.10 а) та г) ПДР України, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про ДТП орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для забезпечення збереження слідів події, і, з метою уникнення відповідальності за скоєне, відтяг потерпілого на ліве узбіччя автодороги.

Після чого, ОСОБА_7 на автомобілі, причетному до ДТП, з місця події поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_11 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням ПДР України водієм ОСОБА_7 , а саме: п. 2.10 відповідно до якого, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний: а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди; г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я.

У подальшому, того ж дня, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 повернувся на місце вчинення ДТП, знайшов тіло ОСОБА_11 на тому ж місці, де він його залишив, відтяг тіло потерпілого в лісосмугу, розташовану поряд з місцем ДТП, де викопав яму і перемістив до неї тіло потерпілого, присипав його землею та замаскував гілками.

В апеляційних скаргах особи, які їх подали, висувають наступні вимоги.

Потерпілий ОСОБА_8 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_12 на його користь зі 150 000 грн. до 800 000 грн.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає тяжкості понесених ним моральних страждань, є явно не співмірним та несправедливим, оскільки він втратив найцінніше в його житті - сина.

Обвинувачений ОСОБА_7 та адвокат ОСОБА_10 просять вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати невинуватим за ч. 1 ст. 135 КК України, в задоволенні цивільного позову відмовити.

В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що судом першої інстанції безпідставно, в порушення вимог ч. 6 ст. 55 КПК України, було залучено в якості потерпілого ОСОБА_8 , який є батьком померлого внаслідок ДТП ОСОБА_11 , оскільки ОСОБА_7 не обвинувачувався у вчиненні злочину, внаслідок якого настала смерть потерпілого та під час розгляду кримінального провадження не було встановлено належними доказами факту знаходження потерпілого ОСОБА_11 протягом будь-якого часу в небезпечному для життя стані, протягом якого він був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану. Відповідно до висновків експертиз потерпілий загинув внаслідок отриманих травм протягом незначного проміжку часу від декількох секунд до декількох хвилин.

Вважають, що будь-якими доказами у справі не доведено об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки смерть ОСОБА_11 настала в дуже короткий проміжок часу після травмування внаслідок ДТП від декількох секунд до декількох хвилин, що об`єктивно менше часу від моменту зупинки автомобіля ОСОБА_7 та часу до того, коли він підійшов до тіла потерпілого, тому ОСОБА_7 не міг залишити ОСОБА_11 в небезпеці, без допомоги, в зв`язку із його смертю. ОСОБА_7 не є спеціальним суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки не він поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, а отримання травм та настання смерті є результатом виключно неправильних дій потерпілого. Судом встановлено, що на момент зупинки автомобіля ОСОБА_7 та коли він підійшов до потерпілого, останній вже помер. Тобто, станом на зазначений проміжок часу уже був відсутній об`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме життя та здоров`я людини, зважаючи на факт смерті ОСОБА_11 . На момент, коли ОСОБА_7 покинув місце ДТП, ОСОБА_11 вже помер, що виключає наявність складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Зважаючи на встановлений факт смерті потерпілого ОСОБА_11 на момент зупинення ОСОБА_7 автомобіля та коли останній підійшов до тіла потерпілого, вирок суду обґрунтовано посиланням на вчинення ОСОБА_7 не злочину, а адміністративного правопорушення, що виключає притягнення ОСОБА_7 за таким обвинуваченням до кримінальної відповідальності.

Потерпілий ОСОБА_8 , який є батьком ОСОБА_11 , не є потерпілим у даному провадженні, вирок суду не містить відомостей та посилань на докази, які свідчать про наявність факту спричинення моральної шкоди цивільному позивачу та будь-якого обґрунтування щодо часткового задоволення позову і визначення розміру відшкодування 150 000 грн. Вважають, що цивільний позов потерпілого задоволено безпідставно.

Апеляційні скарги сторони захисту доповнює обвинувачений ОСОБА_7 , який просить скасувати вирок суду першої інстанції і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2) ч. 1 ст. 284 КПК України, за відсутністю в його діях кримінального правопорушення.

Вказує, що підтримує свою правову позицію в раніше поданій апеляційній скарзі.

Його незаконно та безпідставно притягнуто до кримінальної відповідальності за чю.1 ст. 135 КК України.

Він, одразу після зіткнення з потерпілим, зупинив автомобіль, підбіг разом зі свідком ОСОБА_13 до потерпілого, намагався вчинити дії, направлені на допомогу потерпілому, він також перевіряв пульс у потерпілого, зіниці на реакцію на світло, підносив скло мобільного телефону до носа та роту потерпілого, проте всі ознаки життя були відсутні; свідок ОСОБА_13 також перевіряв пульс потерпілого та також пересвідчився, що потерпілий мертвий.

Його показання з цих обставин повністю узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , потерпілий не перебував у безпорадному для життя стані, а був беззаперечно мертвий.

Експерт ОСОБА_16 підтвердив, що тривалість життя потерпілого після ДТП могла становити від декількох секунд до декількох хвилин, і на момент його огляду ним та свідком міг бути мертвим.

Судом безпідставно зазначено у вироку, що він залишив місце ДТП, не надавши допомоги потерпілому ОСОБА_11 , який потребував такої допомоги, залишив потерпілого у небезпечному для життя стані; що потерпілий був ще живий.

Висновки суду є суперечливими між собою, не узгодженими: встановивши доказами під час судового слідства, що потерпілий був мертвий на час огляду його обвинуваченим та свідком, суд тоді ж зазначає про залишення потерпілого, який ще був живий, у небезпеці, не надавши йому допомоги.

Обвинуваченням не доведено, що потерпілий після зіткнення та на момент його огляду був живий та дійсно потребував допомоги, що виключає наявність об`єктивної сторони злочину в його діях.

Щодо апеляційної скарги потерпілого про збільшення розміру стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_7 на його користь, вважає такі вимоги беззмістовними та необґрунтованими: доводи потерпілого зведені до втрати ним єдиної дитини та моральними стражданнями, але доведено відсутність причинно-наслідкового зв`язку між його (обвинуваченого) діями та настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 , що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог потерпілого; у причинному зв`язку із настанням смерті ОСОБА_11 були саме дії останнього.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку у дебатах обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним та в його інтересах адвокатом апеляційну скаргу та доповнення до неї, заперечив апеляційну скаргу потерпілого, думку потерпілого ОСОБА_8 та представника інтересів потерпілого, адвоката ОСОБА_9 , на підтримку апеляційної скарги потерпілого, думку прокурорки на заперечення апеляційної скарги сторони захисту, вивчивши матеріали кримінального провадження, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його адвокат в апеляційній скарзі не погоджуються із вироком, із засудженням ОСОБА_7 , не визнаючи свою вину, зазначає також про відсутність в його діях кримінального правопорушення.

Потерпіла сторона не погоджується із висновками суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_7 на його користь.

Щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 .

Колегія суддів вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України знайшла своє підтвердження, а дії його кваліфіковані правильно.

Допитаний судом першої інстанції ОСОБА_7 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України не визнав і надав наступних показань.

Він, 14.01.2016, був на полюванні в Чигиринському районі Черкаської області, і приблизно о 17 годині 00 хвилин, він повертався з полювання, керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser»; рухався він по автомобільній дорозі з боку селища Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської області, зі швидкістю руху приблизно 40 км/год.

Крім нього, в автомобілі перебували його товариші ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Коли автомобіль під його керуванням роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Деу», з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік, він відразу застосував екстрене гальмування і в цей момент відбувся удар, при цьому автомобіль пішов юзом, він його вирівняв та зупинився на узбіччі, вискочив з автомобіля та побіг до потерпілого.

Потерпілий лежав на спині та не подавав ознак життя, він перевірив пульс потерпілого на руці та шиї, але серцебиття не було, перевірив ліхтариком телефону реакцію зіниць очей на світло, але реакції також не було. Потім він підніс скло телефону до рота та носу потерпілого, але ознак дихання не було. До нього підійшов ОСОБА_13 , який також перевірив серцебиття потерпілого, але також його не почув. Провівши, вказані маніпуляції, зрозумівши, що потерпілий мертвий, вони пішли до автомобіля. Там перебував ОСОБА_14 , а ОСОБА_15 у цей час ловив мисливських собак, які перебували з ними в автомобілі та вискочили, коли вони пішли до потерпілого.

В цей час вони побачили, що по автодорозі рухається автомобіль, і разом із ОСОБА_13 перенесли тіло потерпілого на узбіччя й залишили там.

ОСОБА_15 зловив собак, вони сіли до автомобіля та поїхали до м. Чигирин, до будинку, де вони зупинилися на час полювання; коли приїхали до м. Чигирин, ОСОБА_15 повідомив, що загубив телефон. Вони повернулися на місце ДТП, тіло потерпілого перебувало там, де вони його залишили. ОСОБА_15 знайшов телефон і вони повернулися до м. Чигирин, там він, ОСОБА_7 , залишив товаришів, повернувся на місце ДТП, знайшов тіло потерпілого, відтягнув його в лісосмугу, викопав яму, положив у неї тіло, прикидав гіллям та повернувся до місця проживання.

Після чого, у м. Чигирин, відкрутив з бампера свого автомобіля фари, які зазнали пошкоджень під час ДТП та зняв пошкоджене кріплення номерного знаку. Наступного дня вони з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися до м. Харків.

Обвинувачений ОСОБА_7 також у показаннях вказував, що він має первинні навики надання медичної допомоги, і, на його переконання, потерпілий ОСОБА_11 помер одразу, можливості його врятувати не було.

Причин, за яких він не викликав працівників поліції, швидку медичну допомогу, залишив місце ДТП, а в подальшому повернувся та закопав тіло потерпілого, ОСОБА_7 , будучи допитаним судом першої інстанції, назвати не зумів, зазначивши, що припускає, що ці всі дії були наслідком шокового стану, в якому він перебував.

Вважає себе потерпілою стороною, адже дана подія призвела до його значних душевних хвилювань.

Не зважаючи на зазначену позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , вина останнього у вчиненні завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан підтверджується сукупністю доказів у справі, належно досліджених судом першої інстанції.

Як встановлено показаннями, наданими потерпілим ОСОБА_8 під час судового слідства суду першої інстанції, 14.01.2016, його син ОСОБА_11 поїхав до м. Чигирин на відмітку в центрі зайнятості, ввечері не повернувся, телефон був відключений.

Наступного дня, вранці, він повідомив поліцію про зникнення сина, приблизно о 09 годині 30 хвилин зателефонували з поліції і попросили приїхати на автодорогу, яка йшла з селища Орбіта у м. Чигирин. Коли він приїхав на місце йому показали тіло, яке було за 150-200 метрів від автодороги прикопане у ямі, у якому він впізнав свого сина. На автодорозі та узбіччі були сліди крові: тіло з автодороги було перенесене до лісосмуги і там закопане. Речі сина були при ньому, телефон був відключений.

Потерпілий також висловив свою позицію на підтримку цивільного позову, відносно міри покарання обвинуваченому, то просив покарати обвинуваченого ОСОБА_7 найсуворіше, оскільки останній не повідомив про ДТП, закопав тіло його сина, намагаючись уникнути відповідальності, при цьому виявив надзвичайну жорстокість, порушив всі суспільні цінності; якби його мета реалізувалася, потерпілий до даного часу не знав би, що трапилося з його сином.

Відповідно до показань у судовому засідання суду першої інстанції свідка ОСОБА_14 : обвинувачений ОСОБА_7 є його товаришем; 14.01.2016 він разом з ОСОБА_7 , своїм батьком ОСОБА_13 та ОСОБА_15 були на полюванні у Чигиринському районі Черкаської області; приблизно о 17 годині 00 хвилин вони повертались з полювання автомобілем «Toyota Land Cruiser», за кермом був ОСОБА_7 . Коли їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Деу», з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік і вони його збили. До чоловіка підійшли ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , ОСОБА_15 побіг шукати собак, які вискочили з автомобіля, а він залишався біля автомобіля.

Через деякий час повернувся ОСОБА_7 і ОСОБА_13 , повідомили, що чоловік, якого вони збили, помер. ОСОБА_15 зловив собак, вони сіли до автомобіля та поїхали до м. Чигирин, до будинку, де зупинилися на час полювання.

Коли приїхали до м. Чигирин, ОСОБА_15 повідомив, що загубив телефон, тому вони повернулися на місце ДТП, де ОСОБА_15 знайшов телефон, і вони знову повернулися до м. Чигирин.

Після чого, у м. Чигирин, він пішов спати, що робили інші він не знає.

Наступного дня вони знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися до м. Харків.

Свідок не зміг надати пояснень у своїх показаннях, чому вони не повідомили працівників поліції про ДТП, не викликали швидку медичну допомогу, залишили місце ДТП.

Згідно із показаннями допитаного судом першої інстанції в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 , - обвинувачений ОСОБА_7 є його товаришем; 14.01.2016 він разом з ОСОБА_7 , своїм сином ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були на полюванні в Чигиринському районі Черкаської області; приблизно о 17 годині 00 хвилин вони поверталися з полювання автомобілем «Toyota Land Cruiser» під керуванням ОСОБА_7 .

Коли їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Деу», з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік, ОСОБА_7 загальмував, але уникнути зіткнення не видалось за можливе, і вони його збили. ОСОБА_7 зупинив автомобіль і вони удвох підбігли до чоловіка, який лежав на дорозі.

ОСОБА_14 залишився біля автомобіля, а ОСОБА_15 побіг шукати своїх мисливських собак, які вискочили з автомобіля.

ОСОБА_7 перевірив пульс потерпілого на шиї, а він на руці, але серцебиття не було. Потім він підніс скло телефону до рота та носу потерпілого, але ознак дихання не було. Провівши вказані маніпуляції, вони зрозуміли, що потерпілий мертвий та пішли до автомобіля. Біля потерпілого вони перебували приблизно 30 хвилин.

Через деякий час вони побачили, що по автодорозі рухається автомобіль, і разом із ОСОБА_7 перенесли тіло потерпілого на узбіччя, де і залишили.

Вони повідомили ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , що потерпілий помер. Дочекалися, коли ОСОБА_15 зловив собак, сіли до автомобіля та поїхали до м. Чигирин, до будинку, де вони зупинилися на час полювання.

Коли приїхали до м. Чигирин, ОСОБА_15 повідомив, що загубив телефон, тому вони повернулися на місце ДТП, ОСОБА_15 знайшов телефон, і вони повернулися до м. Чигирин.

ОСОБА_7 їх висадив, а сам повернувся на місце ДТП.

Наступного дня вони знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися до м. Харків.

Свідок зазначив, що він має первинні навики надання медичної допомоги, на його переконання, потерпілий ОСОБА_11 помер одразу, можливості надатийому допомогти не було.

Свідок не повідомив причин, з яких вони не повідомили працівників поліції про ДТП, не викликали швидку медичну допомогу, залишили місце ДТП.

Свідок ОСОБА_15 , при наданні показань у судовому слідстві суду першої інстанції, вказував, що обвинувачений ОСОБА_7 є його товаришем; 14.01.2016, він разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були на полюванні в Чигиринському районі Черкаської області, де він полює вже декілька років; приблизно о 17 годині 00 хвилин, коли вони поверталися з полювання автомобілем «Toyota Land Cruiser» під керуванням ОСОБА_7 , тоді як їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Деу», який від`їжджав від узбіччя, з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік, якого вони збили.

До чоловіка підійшли ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , а він побіг шукати собак, які вискочили з автомобіля. Собак у подальшому свідок зловив.

Через деякий час повернувся ОСОБА_7 і ОСОБА_13 , повідомили, що чоловік, якого вони збили, помер.

Після чого вони сіли до автомобіля та поїхали до м. Чигирин, до будинку, де вони зупинилися на час полювання. Приїхавши до м. Чигирин, він виявив, що загубив телефон, а тому вони повернулися на місце ДТП, де він знайшов телефон, і вони повернулися до м. Чигирин.

У м. Чигирин всі, крім ОСОБА_7 , залишилися в квартирі, а ОСОБА_7 поїхав на місце ДТП.

Наступного дня вони знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися до м. Харків.

Свідок ОСОБА_15 суду першої інстанції не зумів надати пояснень, з яких причин вони не повідомили працівників поліції про ДТП, не викликали швидку медичну допомогу, залишили місце ДТП.

Як встановлено показаннями, наданими суду першої інстанції свідком ОСОБА_17 , у січні 2016 року його товариш ОСОБА_18 повідомив, що до нього з м. Харкова приїхали на полювання друзі, попросив надати їм на декілька днів для проживання квартиру у м. Чигирин. Оскільки свідок товаришував з ОСОБА_18 , то погодився і надав ключі від своєї квартири, в якій на той час ніхто не проживав.

Вони разом з ОСОБА_18 , 14.01.2016 року, після 17 години, заходили до його квартири і там він бачив цих людей, вони були в нормальному стані, про ДТП нічого їм не повідомляли.

Як повідомила у своїх показаннях в судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_19 , вона разом з своїм чоловіком ОСОБА_20 , ранком 15.01.2016, йшли із с. Вітове до м. Чигирин; коли вийшли на автодорогу, то побачили на дорожньому покритті кров, а потім сліди волочіння, що вели до лісосмуги. Чоловік пішов по слідах та знайшов труп. Свідок зателефонувала до поліції та повідомила про їхню знахідку.

Також, судом першої інстанції допитаний лікар, судово-медичний експерт ОСОБА_16 , який здійснював висновки експертиз у даному кримінальному провадженні, повністю їх підтвердив, пояснив суду, що наявні у потерпілого ОСОБА_11 тілесні ушкодження несумісні з життям. Враховуючи поширеність та масштаб ушкоджень речовини головного мозку, експерт вважає, що смерть ОСОБА_11 наступила в дуже короткий проміжок часу після травмування: від декількох секунд до декількох хвилин.

Крім того, експерт пояснив, що відсутність пульсації на сонній артерії, може свідчити про смерть потерпілого і особа, навіть без медичної підготовки, має змогу перевірити пульсацію та встановити смерть потерпілого.

Разом з тим, точно сказати, що ОСОБА_11 загинув в момент спричинення травми і не подавав ознак життя, експерт не може.

У період життя від декількох секунд до декількох хвилин потерпілий ОСОБА_11 міг подавати ознаки життя у виді хрипів, дихання, судом.

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення доводиться рядом письмових доказів матеріалів кримінального провадження у сукупності досліджених судом першої інстанції, які судом визнані допустимими й належними:

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2016 року, зі схемою та фото таблицею до нього, в ході проведення слідчої дії оглянута ділянка дороги з боку селища Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської області, неподалік перехрестя з ґрунтовою дорогою в напрямку с. Вітове Чигиринського району; на момент огляду на вказаній ділянці дороги виявлені сліди крові, сліди волочіння, осип частин пластику, сліди коліс транспортного засобу, сліди низу взуття; на відстані близько 100 метрів від автодороги в ямі, прикиданий ґрунтом та гіллям знаходиться труп чоловіка з тілесними ушкодженнями (т.3 а.к.п. 55-76);

-протоколом огляду від 16.01.2016 року та фототаблицею до нього, яким зафіксовано наявність на одязі потерпілого ОСОБА_11 плям бурого кольору; оглянуто виявлені на місці ДТП частини рамки для кріплення реєстраційного номеру транспортного засобу, гіпсові зліпки слідів низу взуття, мобільний телефон ОСОБА_11 , гіпсові зліпки слідів транспортного засобу (т.3 а.к.п. 77-82);

-висновком експерта №1/59 від 19.01.2016 року, яким встановлено, що сліди низу взуття, зафіксовані в ході ОМП, придатні для встановлення групової належності (т.3 а.к.п. 87-90);

-висновком експерта №1/58 від 18.01.2016 року, яким встановлено, що уламки, вилучені в ході ОМП, виготовлені з полімерного матеріалу, є частинами одного цілого об`єкту (т.3 а.к.п. 83-97);

-висновком експерта №1/86 від 22.01.2016 року, яким встановлено, що вирішити питання придатності сліду протектора шин, зафіксовані під час ОМП, можливо при наявності транспортного засобу, яким були залишені сліди (т.3 а.к.п. 100-102);

-протоколом огляду трупа від 16.01.2016 року, яким зафіксовані тілесні ушкодження, наявні на трупі потерпілого ОСОБА_8 ( т.3 а.к.п.103-104);

-висновком експерта № 03-01/46 від 16.01.2016 року, яким встановлено, що причиною смерті ОСОБА_11 є сполучена травма голови, тулуба та кінцівок, що ускладнилася розвитком шоку; зафіксовані у ОСОБА_11 тілесні ушкодження; визначено, що причиною смерті є сполучена травма голови, тулуба та кінцівок; експертом не виключається можливість отримання тілесних ушкоджень від ДТП; встановлено, що у момент первинного контакту потерпілий ОСОБА_11 знаходився у вертикальному положенні, слідів переїзду на тілі ОСОБА_11 не виявлено. У зв`язку із тяжкістю, масивністю, виявлених тілесних ушкоджень, виключена можливість запобігання смерті навіть за умови надання своєчасної медичної допомоги. При судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 2,02%0, що за життя могло відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння (т.3 а.к.п. 108-110);

-висновком експерта № 03-01/46/4 від 22.01.2016 року, яким встановлено, що у момент первинного контакту потерпілий ОСОБА_11 знаходився у вертикальному положенні, але встановити, чи знаходився потерпілий в стані руху чи стояв, неможливо (т.3 а.к.п. 113-114);

-протоколом огляду місця події від 16.01.2016 року, схемами та фототаблицею до нього, в ході проведення зафіксованої слідчої дії оглянуто територію біля під`їзду будинку по АДРЕСА_3 , зафіксовано сліди транспортного засобу, сліди низу взуття; оглянута квартира АДРЕСА_4 вказаного будинку (т.3 а.к.п. 115-127);

-протоколом огляду місця події від 16.01.2016 року, схемами та фототаблицями до нього, в ході зафіксованої проведеної слідчої дії оглянуто територію біля будинку по АДРЕСА_5 , зафіксовано сліди транспортного засобу, (т.3 а.к.п. 128-133);

-протоколом обшуку від 25.01.2016, яким зафіксовано, що за адресом АДРЕСА_6 у ОСОБА_13 вилучено одяг та СІМ-карту (т.3 а.к.п. 135-137);

-протоколом обшуку від 25.01.2016, котрим зафіксоване вилучення за адресою АДРЕСА_7 у ОСОБА_15 СІМ-карти (т.3 а.к.п. 139-142);

-висновком експерта №1/87 від 25.01.2016, яким установлено, що вирішити питання придатності сліду протектора шин, зафіксованого під час ОМП 16.01.2016 у м. Чигирин по вул. Енергетиків, 3 та 5, можливо при наявності транспортного засобу, яким були залишені сліди (т.3 а.к.п. 144-146);

-протоколом обшуку від 27.01.2016, яким зафіксоване вилучення за адресою АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 одягу та взуття (т.3 а.к.п. 148-151);

-протоколом доступу до речей від 27.01.2016 зафіксоване проведення огляду автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 (т.3 а.к.п. 153-157);

-протоколом огляду від 28.01.2016 року зафіксовано проведення огляду автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 та наявні на ньому пошкодження (т.3 а.к.п. 158-163);

-протоколом слідчого експерименту від 27.01.2016 року, фототаблицями до нього, якими зафіксовано відтворення на місці ДТП свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 події наїзду на ОСОБА_11 (т.3 а.к.п. 165-169);

-протоколом слідчого експерименту від 28.01.2016 року, фототаблицями до нього, зафіксовано відтворення ОСОБА_7 на місці ДТП події наїзду на ОСОБА_11 , його подальших дій з відтягування тіла потерпілого та закопування його(т.3 а.к.п. 170-179);

-протоколами слідчих експериментів від 28.01.2016 та фототаблицями до них, якими зафіксоване відтворення на місці ДТП свідками ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , кожним з них окремо, подію наїзду на ОСОБА_11 (т.3 а.к.п. 180-196);

-протоколом огляду місця події від 28.01.2016, фототаблицею до нього, якими зафіксоване підтвердження ОСОБА_7 на місці ДТП, де він заховав речі потерпілого (т.3 а.к.п. 196-198);

-протоколами огляду предметів від 29.01.2016, якими зафіксований огляд речей, вилучених під час обшуків (т.3 а.к.п. 199-210);

-висновком експерта №1/194 від 23.02.2016, яким встановлено, що слід низу взуття (№2), зафіксований під час ОМП 15.01.2016, міг бути залишений взуттям, вилученим під час огляду автомобіля «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_1 , а слід низу взуття (№4), зафіксований під час ОМП 15.01.2016, міг бути залишений низом підошви двох берцов, вилучених під час обшуку у ОСОБА_13 (т.3 а.к.п. 214-210);

-висновком експерта №4/206 від 01.04.2016, яким встановлено, що до моменту ДТП деталі рульового керування, ходової частини та робочої гальмівної системи автомобіля «Toyota Land Cruiser», знаходилися в працездатному стані (т.3 а.к.п. 239-245);

-висновками експерта №05-1-08/34 та №05-1-08/33 від 11.03.2016, якими встановлено, що кров на речах, виявлених під час ОМП могла походити від ОСОБА_11 (т.4 а.к.п. 2-11);

-протоколами тимчасового доступу до речей, якими зафіксовано проведеною слідчою дією, що абонентські номера ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 станом на момент вчинення кримінального правопорушення перебували у межах дії базових станції, що здійснюють покриття в тому числі і місця скоєння злочину ( т.4 а.к.п 14-22);

-електронними таблицями, якими визначається, що абонентські номера ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 на час вчинення кримінального правопорушення перебували в межах дії базових станції, які здійснюють покриття в тому числі і місця скоєння злочину ( т.4 а.к.п 48-60);

-висновком експерта №1/723 від 06.05.2016, яким встановлено, що слід протектору транспортного засобу, зафіксованого під час ОМП від 15.01.2016, міг бути залишений шинами від автомобіля «Toyota Land Cruiser», НОМЕР_1 (т.4 а.к.п. 34-43); Долучені до протоколів ДВД диски з таблицями, судом не досліджувалися, оскільки ні сторона обвинувачення, ні потерпілий, ні сторона захисту, на цьому не наполягала, а обвинувачений та свідки не заперечують цих обставин;

-висновком експерта №4/1347 від 17.10.2016, яким встановлено, що у причинному зв`язку з виникненням ДТП являлись дії потерпілого ОСОБА_11 (т.4 а.к.п. 73-77);

-висновком експерта №70 МК від 30.12.2017, яким досліджено речі потерпілого ОСОБА_11 , у яких він перебував в момент ДТП (т.4 а.к.п. 73-77).

Отже, на підставі об`єктивно досліджених доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан доведена повністю і його діям дана правильна кваліфікація за ч. 1 ст. 135 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що ним не було вчинено кримінального правопорушення та відсутність доказів, що доводять протилежне, - спростовується наведеним вище. Винуватість ОСОБА_7 доведена сукупністю доказів у кримінальному провадженні, належно досліджених та оцінених судом першої інстанції, як показання свідків, експерта, письмові матеріали кримінального провадження (протоколи проведення слідчого експерименту, протоколи обшуку, висновки судових експертиз). Вказані докази визнані судом належними та допустимими.

Щодо оцінки доводів сторони захисту.

Стороною захисту вказується що: судом першої інстанції безпідставно залучено в якості потерпілого ОСОБА_8 , який є батьком померлого внаслідок ДТП ОСОБА_11 , оскільки ОСОБА_7 не обвинувачувався у вчиненні злочину, внаслідок якого настала смерть потерпілого, не було встановлено належними доказами факту знаходження потерпілого ОСОБА_11 протягом будь-якого часу в небезпечному для життя стані, він загинув внаслідок отриманих травм протягом незначного проміжку часу від декількох секунд до декількох хвилин; потерпілий ОСОБА_8 , який є батьком ОСОБА_11 , не є потерпілим у даному провадженні, вирок суду не містить посилань на докази, які свідчать про наявність факту спричинення моральної шкоди цивільному позивачу та обґрунтування щодо часткового задоволення позову і визначення розміру відшкодування 150 000 грн.

Із такими твердженнями захисту погодитись неможливо.

Як встановлює ч. 1 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Відповідно до ч. 6 ст. 55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб. Після того, як особа, яка перебувала у стані, що унеможливлював подання нею відповідної заяви, набуде здатності користуватися процесуальними правами, вона може подати заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілий ОСОБА_8 є батьком потерпілого ОСОБА_11 , який внаслідок ДТП, безпосереднім учасником якої був обвинувачений ОСОБА_7 , отримав тілесні ушкодження, наслідком яких стала смерть потерпілого.

ОСОБА_7 факту своєї участі у ДТП як водія автомобіля, яким здійснено наїзд на пішохода ОСОБА_11 , внаслідок якої потерпілий ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження та загинув, не заперечував.

Відсутність безпосереднього причинно-наслідкового зв`язку між діями ОСОБА_7 та настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 , не є підставою вважати, що ОСОБА_8 як батько загиблого ОСОБА_11 , не є потерпілим в даному кримінальному провадженні.

Також, стороною захисту зазначається, що у справі доказово не доведено об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки смерть ОСОБА_11 настала в дуже короткий проміжок часу після травмування внаслідок ДТП від декількох секунд до декількох хвилин, ОСОБА_7 не міг залишити ОСОБА_11 в небезпеці, без допомоги, в зв`язку із його смертю, ОСОБА_7 не є спеціальним суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки не він поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, а отримання травм та настання смерті є результатом виключно неправильних дій потерпілого, відсутній й об`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме життя та здоров`я людини, зважаючи на факт смерті ОСОБА_11 , відсутній склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України; безпідставно зазначено у вироку, що ОСОБА_7 залишив місце ДТП, не надавши допомоги потерпілому ОСОБА_11 , який потребував такої допомоги, залишив потерпілого у небезпечному для життя стані, оскільки ОСОБА_7 перевірив і пересвідчився, що потерпілий був мертвий, що підтверджується показаннями свідків та експерта.

З приводу вказаних доводів зауважується наступне.

Відповідно до положень ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Також згідно з положеннями ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно з приписами ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, що є важливою гарантією права на справедливий суд.

Як вказує усталена судова практика, зокрема судова практика Верховного Суду, кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння. За своєю суттю та змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінальними процесуальними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 135 КК України настає за вчинення завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, полягає у тому, що людина, при наявності у неї можливості надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, і вказане свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

За змістом статті 135 КК України поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 135 КК України, є особа, яка в тому числі, мала можливість надати допомогу потерпілому незалежно від наслідків спричинених потерпілому тілесних ушкоджень та повідомити про стан потерпілого іншим особам або установам.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність - бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Бездіяльність - це пасивна форма поведінки особи, що полягає у невчиненні нею конкретної дії (дій), яку вона повинна була і могла вчинити в даних конкретних умовах.

Бездіяльність за своїми соціальними та юридичними властивостями тотожна діянню, тобто вона суспільно небезпечна і протиправна, є свідомим і вольовим актом поведінки людини.

Кримінальна відповідальність за злочинну бездіяльність настає лише за таких умов:

на особу було покладено спеціальний обов`язок вчинити активні дії, якими було б відвернене настання суспільно небезпечного наслідку; у особи була реальна можливість у даній конкретній ситуації вчинити відповідні активні дії і запобігти настанню суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинити певні дії (діяти певним чином) може випливати з різних підстав: із закону або з іншого нормативного акта; із професійних або службових функцій особи; із договору; із родинних відносин; із попередньої поведінки особи, якщо вона своїми діями створює небезпеку для іншої особи і внаслідок цього зобов`язана надати їй допомогу.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Ставлення суб`єкта злочину до наслідків кримінального правопорушення завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК України, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

При цьому, мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають.

Моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Для кваліфікації за цим законом не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю чи здоров`ю особи.

Навіть у випадках, коли через несумісну із життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за ст. 135 КК України. Для кваліфікації дій за цією нормою закону України про кримінальну відповідальність не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Наведеної правової позиції притримується й Верховний Суд, правові висновки якого з цього приводу висловлені касаційним судом у постановах Верховного Суду у справах № 552/6700/17, № 711/798/18, № 742/1479/19, а крім того й у даній судовій справі (№708/638/19).

Слід вказати, що показаннями власне обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується, що після наїзду на пішохода ОСОБА_11 , він, виявивши, що потерпілий не подає ознак життя, залишив місце ДТП, швидку медичну допомогу та працівників поліції не викликав, через деякий час повернувся на місце ДТП та приховав тіло потерпілого в лісосмузі.

Розвиток саме таких подій та обставин, а також факт здійснення наїзду автомобілем під керуванням ОСОБА_7 на пішохода та залишення місця ДТП без виклику працівників поліції та швидкої медичної допомоги підтверджується й свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 . Оглядом місця події, зафіксованим протоколом від 15.01.2016 з додатками, виявлено на відстані близько 100 метрів від автодороги, в ямі, труп чоловіка з тілесними ушкодженнями, який був прикиданий ґрунтом та гіллям, у подальшому, висновком експерта № 03-01/46 від 16.01.2016 встановлено наявність тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 , їх характер та локалізацію.

Як йшлося вище, допитаний судом першої інстанції експерт ОСОБА_16 підтвердив вказаний висновок експерта, зазначивши, що точно сказати, що ОСОБА_11 загинув в момент спричинення травм і не подавав ознак життя неможливо, але у період життя від декількох секунд до декількох хвилин потерпілий міг подавати ознаки життя у виді хрипів, дихання, судом.

Отже, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, є повністю доведеним той факт, що ОСОБА_7 після вчинення ДТП, не надавши будь-якої допомоги ОСОБА_11 , який унаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, прийнявши рішення, що потерпілий помер, не викликавши швидку медичну допомогу та працівників поліції, маючи на меті перешкодити встановленню істини в даній дорожньо-транспортній пригоді, самовільно покинув місце пригоди, залишивши потерпілого у небезпечному для життя стані.

ОСОБА_7 мав реальну можливість одразу після ДТП викликати карету швидкої допомоги та працівників поліції, чого не зробив, у подальшому двічі повертався на місце ДТП, відтягнув тіло потерпілого з дороги на узбіччя, де закопав.

Таким чином, обвинувачений причетний до події, через яку потерпілий ОСОБА_11 опинився в небезпечному для життя стані, тому він є суб`єктом даного кримінального правопорушення.

Тобто, беручи до уваги наведене вище, навіть у випадку, коли через несумісну із життям травму потерпілого ОСОБА_11 будь-яка допомога не була здатна відвернути його смерть, ОСОБА_7 , який залишив потерпілого в небезпеці, має нести відповідальність за ст. 135 КК України.

Колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, на підставі матеріалів кримінального провадження, досліджених доказів та показань допитаних осіб, встановлені всі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, як подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, можливо стверджувати, що доводи апеляційної скарги сторони захисту свого підтвердження не знайшли.

Щодо вимог сторони захисту (обвинуваченого ОСОБА_7 ) про поворот виконання судового рішення.

ОСОБА_7 суду апеляційної інстанції заявлене клопотання про поворот виконання судового рішення, а саме у порядку повороту виконання рішення Черкського апеляційного суду від 18.10.2021 щодо стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 грошові кошти у розмірі 500 000 гривень та витрат на виконавчий збір, витрати виконавчого провадження, у тому числі судові витрати.

Відносно доводів клопотання зазначається наступне.

Поворот виконання рішення це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.

Конституція України містить приписи з питань виконання судових рішень, зокрема: визначає обов`язковість судового рішення як одну з основних засад судочинства; установлює, що судове рішення є обов`язковим до виконання; покладає на державу обов`язок забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Конституційний Суд України зазначав, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; обов`язкове виконання судового рішення є доконечною умовою реалізації конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам «верховенства права» (правовладдя) та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист

Процедуру повороту виконання рішення передбачає КАСУ, ГПК України та ЦПК України.

До прикладу, відповідно до вимог ст. 444 ЦПК України: питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. Суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: закриває провадження у справі; залишає позов без розгляду; відмовляє в позові повністю; задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: закриває провадження у справі;залишає позов без розгляду;відмовляє в позові повністю;або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Така заява розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду.

Аналогічні положення містить ст. 380 КАСУ, ст. 333 ГПК України.

Слід звернути увагу, що поворот виконання рішення це процесуальна форма захисту прав боржника. Воно можливе лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.

Таким чином, вирішальною підставою для здійснення повороту судового рішення є скасування чи зміна вищестоящим судом вже виконаних постанов чи рішень суду, а також реалізація скасованого рішення суду внаслідок одержання стороною майна.

Кримінальний процесуальний кодекс, на відміну від КАСУ, ЦПК України, ГПК України, не регулює вирішення судом процесуального питання повороту судового рішення. Розділ VIIІ Кримінального процесуального кодексу України регулює загальні питання виконання судових рішень.

Стаття 532 КПК України регламентує, що виконання судових рішень починається після набрання ними законної сили. Вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій набирають законної сили з моменту їх проголошення.

Стаття 534 КПК України визначає, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Звернення судового рішення до виконання встановлюють положення ст. 535 КПК України.

Беручи до уваги наведені вище положення закону, колегія суддів позбавлена можливості вирішувати на даній стадії питання про поворот судового рішення, оскільки по-перше, передбачена спеціальна процедура та порядок повороту судового рішення, і вказане питання має вирішуватись у ході виконання остаточного судового рішення, у порядку цивільного або ж адміністративного судочинства, положеннями яких і передбачений порядок повороту судового рішення судом, по-друге, ухвалою Кропивницького апеляційного суду вирок суду першої інстанції залишений без змін, по-третє, ухвала Кропивницького апеляційного суду не є остаточною, вона може бути оскарженою до суду касаційної інстанції, яким за наслідками касаційного перегляду може бути і скасована.

Отже, зважаючи на вказане, колегія суддів вважає, що вимоги обвинуваченого ОСОБА_7 про вирішення питання повороту судового рішення наразі є передчасними і вирішенню апеляційним судом при апеляційному перегляді обвинувального вироку суду першої інстанції не підлягають.

Щодо дотримання судом принципів призначення покарання при визначенні міри покарання ОСОБА_7 .

При призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції враховано положення ст. ст. 50, 65-67 КК України, й дотримано принципів призначення покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Порядок і принципи призначення покарання регульовані й рекомендаціями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст.10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Тобто, суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів.

Як слідує з оскаржуваного обвинувального вироку суду першої інстанції, судом першої інстанції, при призначенні ОСОБА_7 покарання, враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжких кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який негативних характеристик не має, одружений, із двома дітьми на утриманні, працевлаштований, на обліках у лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, не судимий.

Обставини, які пом`якшують та які обтяжують покарання ОСОБА_7 , не встановлені.

За змістом досудової доповіді органу пробації виправлення ОСОБА_7 можливе без його позбавлення або обмеження волі.

Враховано судом першої інстанції й посткримінальну поведінку обвинуваченого, який місце вчинення кримінального правопорушення залишив, про ДТП не повідомив, сховав тіло потерпілого, маючи наміри уникнути кримінальної відповідальності, думку потерпілого при визначенні міри покарання.

Врахувавши всі зазначені вище обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у межах санкції частини статті обвинувачення. Визначене обвинуваченому покарання не є занадто суворим (майже мінімальне у межах санкції частини статті обвинувачення), є виваженим, достатнім та необхідним, відповідає меті покарання, покликане перевиховати та виправити обвинуваченого, попередити вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому, судом встановлені обставини, передбачені ч. 5 ст. 74 КК України, якими особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Як встановлено ОСОБА_7 14.01.2016 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 135 КК України. На час його вчинення, зазначене кримінальне правопорушення, згідно із ст. 12 КК України, класифікувалося як злочин невеликої тяжкості, за який передбачено найбільш суворе покарання у виді позбавлення волі на строк до 2 років.

У відповідності до ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минуло: п. 2) три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді обмеження або позбавлення волі.

Оскільки судом ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину невеликої тяжкості (класифікація на момент вчинення), а з моменту його вчинення пройшли строки давності, зважаючи на ст. ст. 4, 5, 12, 49, 74 КК України, суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_7 покарання у межах санкції статті обвинувачення, звільнив обвинуваченого від покарання.

Щодо доводів потерпілої сторони про неправильність вирішення судом першої інстанції цивільного позову.

Як вимагає ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання: 7) чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Статтею 370 Кримінального процесуального кодексу України регламентовано законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначаються: п. 2) у разі визнання особи винуватою: рішення про цивільний позов.

Вимогами ч. 1 ст. 91 КПК України, У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: п. 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Глава 9 Кримінального процесуального кодексу України регламентує Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов, виплата винагороди викривачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як встановлює ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Положеннями п.10 Пленуму ВСУ №3 від 31.03.1989 (з наступними доповненнями та змінами) «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», рекомендується: питання про матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну злочинними діями неповнолітніх, вирішується згідно зі статтями 446 і 447 ЦК України і роз`ясненнями,що містяться у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (з наступними доповненнями та змінами). 5. Роз`яснити, що при розгляді цивільного позову в кримінальній справі з питань, не врегульованих КПК, суд може керуватися відповідними нормами ЦПК.

Обов`язок відшкодування збитків регулюється главою 3, 51 ЦК України.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Приписами статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При з`ясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Згідно зі ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди», під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК - шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_8 у межах даного кримінального провадження, заявлено цивільний позов, в якому останній просить суд стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 майнову шкоду, спричинену злочином у розмірі 26 664 гривні 90 копійок, яка складається з витрат на поховання, витрат на поїздки до м. Черкаси, оголошення в газеті та моральну шкоду, спричинену злочином, яку потерпілий пов`язує із смертю сина, у розмірі 800 000 гривень.

Також потерпілим заявлено вимогу про стягнення майнової шкоди пов`язаної з похованням сина, оголошення в газеті та витрати на поїздки до м. Черкаси.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 не обвинувачувався у вчиненні злочину, внаслідок якого настала смерть потерпілого: відповідно до постанови від 05.07.2018 року слідчого ОСОБА_21 , кримінальне провадження за ст. 286 ч. 2 КК України, закрите у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення; смерть потерпілого ОСОБА_11 перебуває в причинно-наслідковому зв`язку саме з власними діями, а не діями ОСОБА_7 .

Суд прийшов до висновку, що відсутні підстави для задоволення вимоги потерпілого про стягнення майнової шкоди, пов`язаної із витратами на поїздки до м. Черкаси та оголошення в газеті, оскільки потерпілим не надано суду доказів, що ці витрати пов`язані саме з даним кримінальним провадженням і пов`язані з кримінальним правопорушенням вчиненим ОСОБА_7 .

Беручи до уваги характер вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини ДТП, вчинення кримінального правопорушення, подальші дії обвинуваченого, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, які стосувались не тільки факту смерті сина, а й у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 до тіла ОСОБА_11 , переживання потерпілого та страхи щодо можливості у майбутньому взагалі не дізнатися про долю сина, ступеня вини обвинуваченого, яка встановлена під час розгляду провадження, а також із урахуванням вимог розумності та справедливості, беручи до уваги майновий стан обвинуваченого, а також доведеності розміру моральної шкоди, суд стягнув з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого у рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 гривень.

Також, оскільки встановлено, що у діях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній причинний наслідковий зв`язок зі смертю потерпілого ОСОБА_11 , що вказує на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, пов`язаної саме зі смертю ОСОБА_11 , в іншій частині вимоги ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди, судом залишені без задоволення як такі, що не знайшли свого підтвердження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , достатньо врахував характер та тривалість заподіяних йому моральних страждань, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості.

Задовольняючи частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 , суд першої інстанції в достатній мірі врахував моральні та фізичні страждання потерпілого, пов`язані із втратою сина, а також врахував характер вчиненого кримінального правопорушення, дії обвинуваченого ОСОБА_7 , що, з урахуванням моральних страждань потерпілого ОСОБА_11 , визначив завдану йому моральну шкоду у достатньому та виваженому розмірі, яка, як вважає суд апеляційної інстанції, є співмірним із завданими збитками і відповідає принципу справедливості та розумності.

Відтак, доводи апеляційних скарг сторони захисту та потерпілої сторони свого підтвердження не знайшли.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, мотивами ухваленого судового рішення, залишаючи оскаржуваний вирок суду першої інстанції без змін як законний та обґрунтований.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_10 , який здійснював захист обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 15.03.2021 стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4