Справа № 191/4432/24
Провадження № 1-кп/191/373/24
У Х В А Л А

іменем України

03 жовтня 2024 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря- ОСОБА_2

прокурора - ОСОБА_3

потерпілого- ОСОБА_4

обвинуваченого- ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Верби Нижньосірогозького району Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 на посаді водія стрільця, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України ,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строку тримання під вартою, посилаючись на те, що продовжують існувати ризики, передбачені п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_5 може переховуватися від суду через тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, залишити місце несення служби з метою уникнення кримінальної відповідальності, може незаконно впливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь, а також може вчинити інші кримінальні правопорушення, в тому числі передбачене ст.408 КК України, враховуючи його доступ до вогнепальної зброї та бойових припасів, в тому числі необлікованих.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання прокурора підтримав.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 заперечував проти клопотання прокурора та просив застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, оскільки обвинувачений вину свою визнає та бажає відшкодувати завдану потерпілому шкоду, а це можливо у тому разі, якщо обвинувачений повернеться до несення служби та буде отримувати заробітну плату. Вважає, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки під час досудового розслідування, перебуваючи у статусі підозрюваного, ОСОБА_5 завжди з`являвся на виклики до органу досудового розслідування, повідомляв слідчому та прокурору про реальне місце свого мешкання, тобто ніяким чином не переховувався від органів досудового слідства. Крім того, жодного разу незаконно ОСОБА_5 не перебував за межами місця служби, намагався усунути негативні наслідки спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 , надаючи йому матеріальну допомогу, не вчиняв будь-яких спроб впливати на свідків та потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав клопотання захисника ОСОБА_6 .

Розглянувши клопотання прокурора, заслухавши думку обвинуваченого, захисника, суд дійшов наступного висновку.

Стаття 94 КПК передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження (ч. 1 ст. 131 КПК).

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно зі ст.177 КПК України підставою для застосування та продовження запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою злочину, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що обвинувачений може переховуватись від органів досудового слідства та суду, а також незаконно впливати на свідків, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2024 року до обвинуваченого ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, а саме до 07 жовтня 2024 року.

Суд вважає, що стороною обвинувачення доведено існування ризиків, передбачених п.1 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а тому з метою уникнення від кримінальної відповідальності може переховуватися від суду.

Але щодо існування інших ризиків, передбачених п.3,5 ч.1 ст.177 КПК України, судом було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 раніше не судимий, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, за місцем проходження служби характеризується позитивно, частково відшкодував потерпілому завдану шкоду.

Крім того, свідки у кримінальному провадженні не проходять службу разом з обвинуваченим ОСОБА_5 , а обставини про незаконний вплив обвинуваченого на потерпілого та свідків нічим не підтверджені.

Пунктом 3 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та практикою Європейського суду з прав людини встановлено , що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування підозрюваного, обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику.

Європейський суд з прав людини, зокрема, у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року п. 80 рішення, неодноразово наголошував, що при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александр Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Суд у рішенні по справі "Белчев проти Болгарії" наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Таран проти України від 17 жовтня 2013 року зазначено, що пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи "за" і "проти" звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове увязнення (рішення від 4 жовтня 2005 року у справі "Бекчєв проти Молдови" (Becciev V. Moldova).

За результатами встановлених у судовому засіданні обставин та з урахуванням доводів, викладених стороною обвинувачення та стороною захисту, суд вважає, що прокурором доведено наявність обставин, передбачених п.1 ч.1 ст. 194 КПК України і не доведено того, що більш м`який запобіжний захід є недостатнім для запобігання ризикам, вказаним у клопотанні.

Відповідно до вимог ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України № 1153/2008 від 10.12.2008 зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання допускається в разі: якщо стосовно військовослужбовців застосовано запобіжні заходи кримінального провадження у виді домашнього арешту або тримання під вартою чи за вироком суду застосовані такі покарання, як арешт або тримання в дисциплінарному батальйоні, до скасування чи зміни запобіжного заходу або до винесення судом вироку чи відбування покарання (підпункт 13 пункту 116 Розділу IV Положення).

Суд враховує всі зазначені вище обставини, в тому числі і тяжкість кримінального правопорушення та суворість покарання у разі визнання обвинуваченого винуватим, і вважає, що вказані обставини є тими факторами, які можуть призвести до вчинення ОСОБА_5 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, проте з урахуванням обставин даної конкретної справи та позиції обвинуваченого, для запобігання таким ризикам та для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого достатнім буде застосування до нього запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, який також пов`язаний з обмеженням свободи особи, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, з виконанням вказаного запобіжного заходу за місцем несення служби.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 331 КПК України суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 - відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 діб до 01 грудня 2024 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 виконання наступних обов`язків:

- цілодобово не відлучатися без дозволу суду з місця дислокації військової частини НОМЕР_1 ;

- прибувати за кожною вимогою на визначений час до суду;

- утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками у кримінальному провадженні;

- повідомляти суд про зміну місця несення служби.

Роз`яснити обвинуваченому, що порушення покладених на нього судом обов`язків може бути підставою для зміни запобіжного заходу на більш суворий.

Ухвалу суду направити для виконання командиру військової частини НОМЕР_1 .

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1