Справа № 130/3131/23
Провадження №11-кп/801/883/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000430 від 28.08.2023,

за апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Бар Вінницької області, проживає в АДРЕСА_1 , працює заступником директора з навчально-виховної роботи, учителькою англійської мови Івановецької гімназії з дошкільним підрозділом Барської міської ради та за сумісництвом в ТОВ «ПФАНЕР АГРО» перекладачем, з вищою освітою, розлучену, невійськовозобов`язану, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватою та призначено покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців з відрахуванням щомісячно 15 відсотків із суми заробітку в дохід держави з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Строк покарання ухвалено відраховувати з часу приведення вироку до виконання.

Цивільний позов задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ПрАТ «СК» Євроінс Україна» на користь ОСОБА_10 15128,44 грн матеріальної шкоди, 756,42 грн моральної шкоди, 2500 грн судових витрат на правничу допомогу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 150 000 грн моральної шкоди та 7500 грн судових витрат на правничу допомогу.

Ухвалено Стягнути з ПрАТ «СК» Євроінс Україна» на користь ОСОБА_11 , 1601,85 грн матеріальної школи, 123,05 грн моральної шкоди, 2500 грн судових витрат на правничу допомогу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 50 000 грн моральної шкоди та 7500 грн судових витрат на правничу допомогу.

Скасовано заходи забезпечення, застосовані ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 30.08.2023 у виді накладення арешту на речові докази

Речові докази: транспортний засіб марки «Тоуota» моделі «Аuris» н.з. НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Жмеринського РВП, ухвалено повернути володільцю ОСОБА_8 .

Транспортний засіб марки «ВАЗ» моделі «21063», н.з. НОМЕР_2 , білого кольору, який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Жмеринського РВП, ухвалено повернути володільцю ОСОБА_10 .

Також ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 6214 грн.

Згідно з вироком 27.08.2023 приблизно о 22:00 ОСОБА_8 , керуючи технічно-справним автомобілем марки «Toyota Auris», держаний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Т-0218 на відрізку «Лука-Барська Біликівці Ямпіль», поблизу повороту до с. Слобода-Межирівська Жмеринського району Вінницької області, зі сторони м. Вінниці в напрямку м. Бар, в темну пору доби, не вибрала безпечну швидкість керованого нею транспортного засобу, не врахувала дорожньої обстановки, здійснила виїзд на зустрічну смугу руху, де допустила зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , який рухався в зустрічному напрямку у своїй смузі руху.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 92 від 03.10.2023, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого багатоуламкового перелому правої колінної чашечки зі зміщенням фрагментів та крововиливом в суглобову щілину, а також рубцюючої рани та садна на лівій руці, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером потягли за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Окрім того, пасажир автомобіля «ВАЗ 21063», державний номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 93 від 03.10.2023, отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритого, подвійного, уламкового перелому правої малогомілкової кістки в нижній третині із кутовим зміщенням, а також саден на лівій руці та нозі, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером потягли за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/102-23/18737-ІТ від 26.10.2023: «У дорожній ситуації, що склалася, в діях водія автомобіля «Toyota Auris», держаний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_8 вбачається невідповідність дій вимогам п. 12.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору стоять в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди».

Таким чином, водій ОСОБА_8 порушила вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким:

- п. 12.1 - «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Обвинувачена ОСОБА_8 в судовому засіданні заявила, що вину у вчиненому визнає в повному обсязі, щиро розкаюється у вчиненому. Вказала, що 27.08.2023 приблизно о 21 годині, вона разом з донькою, подругою та сином їхала з м. Вінниці до м. Бар на автомобілі «Toyota Auris», під її керуванням зі швидкістю приблизно 50-60 км/год. Неочікувано для себе, виїхавши на зустрічну смугу руху, вона здійснила зіткнення з автомобілем «ВАЗ», який рухався в протилежному напрямку, намагаючись уникнути зіткнення вона спробувала повернутись на свою смугу руху, проте уникнути зіткнення з зустрічним автомобілем не змогла. В результаті ДТП вона отримала ушкодження у вигляді струсу головного мозку та ушкодження голови. Пасажири отримали ушкодження у вигляді синців. Цивільний позов потерпілих у вигляді заявленої до відшкодування моральної шкоди вона визнає частково, за огляду на її фінансові можливості спроможна виплатити 35000 грн ОСОБА_10 та 15000 грн ОСОБА_11 Пропонувала їм під час досудового розслідування виплатити 50000 грн, однак вони відмовилися.

Потерпілий ОСОБА_10 суду пояснив, що 27.08.2023 приблизно о 22:00 він разом з дружиною ОСОБА_11 , сином та ще двома пасажирами рухався на автомобілі «ВАЗ» з с. Гайове в напрямку м. Вінниці, зі швидкістю приблизно 50-60 км/год. Через деякий час він побачив автомобіль «Toyota», який рухався в зустрічному напрямку, проте раптово даний автомобіль виїхав на його смугу руху, у зв`язку з чим задля уникнення аварії він почав знижувати швидкість, проте через декілька секунд відчув удар в його автомобіль, який прийшовся в лівий передній бік. Після ДТП він знаходився в свідомості, отримав тілесні ушкодження у вигляді осколкового поранення руки та травму ноги. Вказав, що внаслідок ДТП змінився його звичний спосіб життя, адже отримавши дані ушкодження він тривалий час не міг працювати за свої попереднім місцем роботи водієм, а тому був змушений виконувати іншу низькооплачувану роботу, він не міг повноцінно поратись по господарству та виконувати фізично роботу. Вказав, що цивільний позов підтримує в повному обсязі з підстав, викладених в ньому. Підтвердив що обвинувачена пропонувала йому та дружині кошти в сумі 50 000 грн за завдану нею шкоду, проте вони відмовились, адже на їх думку дана сума є неспівмірною із завданими обвинуваченою збитками.

Потерпіла ОСОБА_11 суду пояснила, що 27.08.2023 приблизно о 22:00 вона разом з чоловіком ОСОБА_10 на автомобілі «ВАЗ» поверталась з с. Гайове Барського району, де живуть батьки, додому в с. Михайлівка. Вона сиділа в автомобілі на передньому пасажирському сидінні. Дорога була не освітлена та з численними вибоїнами. Рухаючись в напрямку с. Михайлівка вона помітила автомобіль, який рухався навпроти по їх смузі руху, а через деякий час відчула, що чоловік ОСОБА_10 різко знижує швидкість, після чого відчула удар, який прийшовся в ліву водійську частину автомобіля. Після удару вона була в свідомості, незнайомі люди їй допомогли вийти, адже її сильно боліла нога. В результаті ДТП вона не могла повноцінно здійснювати догляд за домашнім господарством, а тому їй допомагали сторонні люди. Син ОСОБА_12 отримав психологічну травму в результаті ДТП, адже також перебував з ними в авто, дитина не могла нормально спати, в зв`язку з чим вони змушені були звернутись до психолога. Аналогічно змінився її психологічний стан, вона й досі боїться пересуватись за допомогою автомобіля. Цивільний позов підтримала в повному обсязі.

Такі дії обвинуваченої ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання без позбавлення права керування транспортними засобами. Також просить позовні вимоги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 задовольнити частково, стягнувши з обвинуваченої на їх користь 70 000 гривень та 25 000 гривень моральної шкоди та по 3000 гривень на відшкодування витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування апеляційної скарги просить врахувати матеріальний стан обвинуваченої, яка самостійно виховує двох дітей, працює на двох підприємствах, які розташовані в інших населених пунктах, тому позбавлення права керування транспортними засобами позбавить останню можливості належним чином заробляти кошти на утримання дітей.

Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим, у тому числі з урахуванням певного ступеня вини в настанні ДТП потерпілого ОСОБА_10 , є занадто високим і таким, що не відповідає тим моральним стражданням, які отримали потерпілі. Також вважає, що позовні вимоги на оплату послуг адвоката не співмірні із складністю справи та часом, витраченим адвокатом на її розгляд.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_8 підтримали вимоги та доводи апеляційної скарги з доповненнями, просили її задовольнити.

Представник потерпілих ОСОБА_9 та потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника з доповненнями, просили вирок залишити без змін.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника з доповненнями, просив оскаржуваний вирок залишити без змін.

ПРАТ "СК "ЄВРОІНС УКРАЇНА" про судовий розгляд повідомлена належним чином, будь-яких заяв чи клопотань про його відкладення не надсилала.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників,обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Вказані положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченої, але й при призначенні покарання, у разі ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду стосовно доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації її дій за ч. 1 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, то вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Доводи апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_7 щодо можливості пом`якшення покарання ОСОБА_8 , призначення їй покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, на переконання колегії суддів, не є слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20, п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

При цьому згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, рекомендувати судам при постановленні вироку обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання судом першої інстанції було враховано, що кримінальне правопорушення у вчиненні якого визнається винною обвинувачена ОСОБА_8 згідно з ст. 12 КК України кваліфікується як нетяжкий злочини, який відноситься до кримінальних правопорушень скоєних по необережності.

Також судом першої інстанції було враховано, що обвинувачена ОСОБА_8 є громадянкою України, проживає в АДРЕСА_1 , виховує двох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується позитивно, працює заступником директора з навчально-виховної роботи,учителькою англійської мови Івановецької гімназії з дошкільним підрозділом Барської міської ради та за сумісництвом в ТОВ «ПФАНЕР АГРО» перекладачем, за обома місцями роботи характеризується позитивно. У лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває та за лікуванням не зверталась. Раніше не судима (Т.2 а.с.39-50).

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_8 , суд першої інстанції визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують її покарання, судом першої інстанції не було встановлено.

Крім цього, судом першої інстанції було враховано досудову доповідь Жмеринського РВ з питань пробації, відповідно до якої ризик повторного кримінального правопорушення оцінюється як низький. Ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як низький, її виправлення без ізоляції від суспільства можливе (Т.1 а.с.36-37).

Також судом першої інстанції було враховано позицію потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які просили призначити обвинуваченій найсуворіше покарання, оскільки вона їм шкоду не відшкодувала, вибачення не просила, на їх думку, віднеслася до їх проблем (спричинених їм наслідків ДТП) зневажливо.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до виваженого висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та вмотивовано прийняв рішення про призначення їй покарання у виді виправних робіт строком на один рік та шість місяців з відрахуванням щомісячно 15 % із суми заробітку в дохід держави з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на один рік, оскільки саме таке покарання є таким, що відповідає особі винної, та є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

При цьому своє рішення про призначення обвинуваченій ОСОБА_8 додаткового покарання, як убачається із тексту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції належним чином мотивував та обґрунтовано відхилив доводи захисника про можливість застосування ст. 69 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, вважає його обґрунтованим, належним чином мотивованим та вважає за необхідне зазначити, що призначення судом першої інстанції додаткового покарання не суперечить практиці Верховного Суду, який неодноразово зазначав про те, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є джерелом доходу. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості,гуманізму та індивідуалізації.

Крім того, призначення додаткового покарання не суперечить практиці ЄСПЛ, який у рішенні від 29 червня 2007 року в справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloranandFrancisv. theUnitedKingdom») постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

У той час, коли зазначені захисником обставини про те, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинила необережне кримінальне правопорушення, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, яких самостійно виховує, працює на двох підприємствах, які розташовані в інших населених пунктах, тому позбавлення права керування транспортними засобами позбавить останню можливості належним чином заробляти кошти та утримувати дітей, на переконання колегії суддів, не дають підстав для не застосування додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Однак, саме через вибіркову безкарність водіїв, які порушують Правила дорожнього руху, смертність та травматизм на дорогах України залишаються невиправдано високими, оскільки відповідально ставляться до додержання вказаних Правил вкрай мала частина водіїв.

Кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_8 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення стосовно нього злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Відповідно належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я, життя людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність. Тому, з огляду на тяжкість наслідків, що настали в результаті грубого порушення елементарних правил дорожнього руху обвинуваченою ОСОБА_8 , а саме заподіяння середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_10 та потерпілій ОСОБА_11 , призначення основного покарання у виді виправних робіт без застосування додаткового покарання не буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_8 , попередження вчинення нею нових злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту та убезпечення на майбутнє інших громадян від суспільно небезпечних помилок обвинуваченої.

Оцінюючи співрозмірність обмеження у користуванні правом керування транспортним засобом обвинуваченої ОСОБА_8 та суспільним інтересом, колегія суддів вважає, що останній переважає над індивідуальними потребами обвинуваченої. З матеріалів кримінального провадження вбачається, шо обвинувачена проживає в м. Бар, яке є колишнім районним центром, відповідно проживання в м. Бар дозволяє мати доступ обвинуваченій та її дітям до всіх міських та комунальних служб і установ, пов`язаних як із медичним обслуговуванням, так і з соціальними послугами, користуватися автобусним транспортом, таксі. Крім того, проживання в м. Бар не становить великих труднощів для обвинуваченої продовжувати працювати перекладачем за сумісництвом у ТОВ «ПФАНЕР АГРО», яке знаходиться у м. Бар. Також колегія суддів не вбачає труднощів для обвинуваченої користуватися послугами постійного автобусного сполучення між м. Бар та с. Іванівці, де знаходиться гімназія, у якій вона працює заступником директора з навчально-виховної роботи та вчителькою англійської мови. До того ж, відстань між АДРЕСА_2 не є значною, а всього-на-всього десять кілометрів. Таким чином, колегія суддів вважає, що обвинувачена ОСОБА_8 протягом року може забезпечувати себе і свою родину відповідними доходами, без будь-якого права керування транспортним засобом, а тому призначення додаткового покарання не ставить її у безвихідне становище.

Підстав для застосування до обвинуваченої ОСОБА_8 положень ст.69 КК України як під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не встановлено

За змістом ст.69 КК України вбачається, що призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені в справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Так, положеннями ч. 2 ст. 69 КК України визначено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Норма ч. 2 ст. 69 КК України є застосовною, якщо дотримані умови, передбачені ч. 1 цієї статті, проте з відомостей кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченої ОСОБА_8 , доводів апеляційної скарги з доповненнями сторони захисту, а також фактичних обставин кримінального провадження, не вбачається обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину за ч.1 ст.286 КК України. Водночас сама ж диспозиція ч.2 ст. 69 КК України містить виняток щодо її застосування, а саме, її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Відповідну правову позицію було висловлено у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 березня 2023 року у справі № 185/1030/22, від 31 травня 2023 року у справі № 727/6826/22, від 03 жовтня 2023 року у справі № 233/250/22.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 визнано винною за ч. 1 ст. 286 КК України, санкція якої альтернативно передбачає покарання у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років. Таким чином, оскільки штраф у розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян визначено як одне з основних покарань у санкції ч. 1 ст. 286 КК України, тому особу не може бути звільнено від передбаченого нею обов`язкового додаткового покарання на підставі положень ч. 2 ст. 69 КК України.

Колегія суддів зазначає, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, тому будь-який вид покарання, передбачений КК України, призводить до звуження прав засудженої особи, оскільки таке звуження прав зумовлене правовою природою покарання. Отже, призначене обвинуваченій ОСОБА_8 судом першої інстанції додаткове покарання відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для його пом`якшення не вбачається.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника з доповненнями про можливість зменшення розміру моральної шкоди до 70 000 гривень на користь потерпілого ОСОБА_10 та 25 000 гривень на користь потерпілої ОСОБА_11 , а також зменшення витрат на правничу допомогу до 3000 гривень, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Так, у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 вказував, що внаслідок ДТП не мав можливості рухатись самостійно, без сторонньої допомоги або за допомогою милиць, що значно обмежило його фізичні можливості фізично працювати по господарству та втілити в реальність план по будівництву власного будинку. Крім того, він фактично втратив єдиний засіб для пересування автомобіль.

Потерпіла ОСОБА_11 вказувала, що внаслідок отриманих травм була прикута до ліжка. Не мала можливості обслуговувати домашнє господарство, адже проживає у сільській місцевості та доглядати 4 річного сина, який на момент ДТП перебував в салоні автомобіля та переніс вагомий нервовий стрес, у зв`язку з чим вони були змушені звернутись до лікаря. Також потерпіла ОСОБА_11 внаслідок ДТП отримала психічну боязнь перебувати та їздити на автомобілі.

З огляду на характер та обсяг моральних страждань потерпілих, які зазнали середньої тяжкості тілесних ушкоджень, внаслідок чого протягом трьох місяців перебували під постійним наглядом лікарів, були змушені проводити відповідні дослідження в м. Вінниця, що призвело до додаткових моральних, фізичних та матеріальних навантажень, необхідності в наймі водія, заправці транспортного засобу з метою прибуття до лікарень, купівлі медикаментів, призначених лікарями, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір моральної шкоди слід визначити в 150 000 гривень на користь потерпілого ОСОБА_10 та 50 000 гривень на користь потерпілої ОСОБА_11 . Вказане відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості за обставин цього провадження, є достатнім та об`єктивним для компенсації страждань потерпілих, оскільки вчинення кримінального правопорушення призвело до зміни звичайного укладу та способу їх життя та змусило докладати додаткові зусилля.

Надуманими є доводи захисника про те, що розмір відшкодування моральної шкоди потерпілим, у тому числі з урахуванням певного ступеня вини в настанні ДТП потерпілого ОСОБА_10 , є занадто високим і таким, що не відповідає тим моральним стражданням, які отримали потерпілі.

На переконання колегії суддів, вказані доводи лише свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_8 жодних розумних висновків щодо своєї суспільно небезпечної поведінки не зробила, викривляє встановлені фактичні обставини кримінального провадження, оскільки дії учасників події трактує виключно у вигідних для себе обставинах, не розуміючи, що факт порушення Правил дорожнього руху настільки очевидний, що не призводить до будь-якої іншої думки, окрім тої, яка викладена в обвинувальному вироку, про винність обвинуваченої ОСОБА_8 поза розумним сумнівом. Крім того, як з`ясовано в судовому засіданні обвинувачена та потерпілі нажаль не тільки не порозумілись між собою, а навпаки переходять у стадію довготривалих неприязних стосунків.

Колегія суддів також не вбачає підстав для зменшення розміру моральної шкоди за доводами, висловленими обвинуваченою під час апеляційного розгляду, про те, що вона самостійно виховує та утримує двох дітей, а тому неспроможна сплатити загальний розмір моральної шкоди в сумі 200 000 гривень.

У даному разі обвинувачена ОСОБА_8 не позбавлена права звернутися до суду із заявою про розстрочення виконання вироку Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що хоч і обвинувачена розлучена та проживає з дітьми, однак колишній чоловік сплачує аліменти на їх утримання. Будь-яких доказів про те, що він не бере участі у вихованні та утриманні дітей обвинуваченою не було надано суду.

Також безпідставними є доводи захисника про те, що стягнуті з обвинуваченої витрати на правову допомогу неспіврозмірні та не відповідають обсягу наданої правової допомоги.

Положення ч.2 ст.120 КПК України регламентують, що витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Положеннями ч.1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно з п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Оплата праці адвоката є результатом відповідних домовленостей між адвокатом та його клієнтом і визначається договором про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. ст. 26, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з ч.4 ст.137 ЦПК України запроваджено принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України).

Як убачається із оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, оскільки витрати на правову допомогу підтверджуються: договором про надання правничої допомоги від 01.09.2023, додатковою угодою, актом прийому передачі виконаних робіт, детальним розрахунком наданих послуг та квитанціями до прибуткового касового ордеру про оплату вартості правової допомоги в розмірі 10 000 грн кожним з потерпілих.

Зрештою, зазначаючи в апеляційній скарзі з доповненнями про необхідність зменшити суму моральної шкоди до 70 000 гривень на користь потерпілого ОСОБА_10 та 25 000 гривень на користь потерпілої ОСОБА_11 , а також зменшити витрати на правничу допомогу до 3000 гривень, захисник належних підстав для цього ні в апеляційній скарзі з доповненнями, ні під час апеляційного перегляду справи не вказав.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 з поданими до неї доповненнями в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 20 травня 2024 року стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.1 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4