ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 липня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3 при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0003498 від 07 вересня 2023 року відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`яна, Сторожинецького району Чернівецької області, громадянина України, українця, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , не одруженого, раніше неодноразово судимого, востаннє:

- 24.07.2017 вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці за ст. 198, ч.1 ст. 304, ч.3 ст. 185 КК України до 3 років 3 місяців позбавлення волі, звільненого 14.07.2020 з Райківської ВК №78 Хмельницької області по закінченню строку відбуття покарання;

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 186, ч.3 ст. 357 КК України, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 травня 2024 року.

ЄУНСС №727/11333/23 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_7

Провадження №11-кп/822/280/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.4 ст. 186, ч.3 ст. 357 КК України

Цим вироком, ОСОБА_6 , - визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 186, ч.3 ст. 357 КК України та призначено йому покарання:

- за ч.4 ст. 186 КК України у вигляді 7 (сім) років позбавлення волі;

- за ч.3 ст. 357 КК України у вигляді 1 (один) рік обмеження волі.

У відповідності з вимогами ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у вигляді 7 (сім) років позбавлення волі.

Строк відбування ОСОБА_6 покарання обраховано з моменту його фактичного затримання, тобто з 07.09.2023 року, зараховано йому в строк покарання, відповідно до вимог ст. 72 КК України, період перебування під вартою.

Обраний ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою - залишено без змін, до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі не згідний з вироком районного суду.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що він вину визнав повністю, пішов на співпрацю із слідством, його молодий вік, характеристику та заохочення.

Наголошує, що йому зрозуміло вчинене, щиро розкаюється та бажає спокутувати провину. Вважає, що більш коректним буде його вступ до лав ЗСУ, але допомогти йому потрапити до Збройних сил України може лише більш м`який вирок.

Просить призначити йому більш м`яке покарання, а саме застосувати вимоги ст. 69 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Епізод 1.

07.09.2023 року, приблизно о 12.00 год., ОСОБА_6 , перебуваючи на території сектору 77 МКП «Спецкомбінат» (Міське центральне кладовище) по АДРЕСА_3 , переслідуючи корисливу мету, спрямовану на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, відкрито, протиправно, повторно, в умовах воєнного стану, введеного відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, усвідомлюючи факт викриття своїх злочинних дій потерпілою та бажаючи довести їх до кінця, шляхом вільного доступу, зі столу, який знаходився біля могили, відкрито заволодів жіночою сумкою ОСОБА_8 чорного кольору, вартістю близько 100 гривень, в якій знаходились: грошові кошти номіналом 5 євро (згідно курсу НБУ станом на 07.09.2023 становить 201 грн. 50 коп.); 5 дол. США (згідно курсу НБУ станом на 07.09.2023 становить 187 грн.); окуляри для зору, що знаходились у пластиковому футлярі, загальною вартістю близько 300 грн.; зарядний пристрій білого кольору, марки «Самсунг», вартістю близько 200 грн.; три банківський картки «ПриватБанк» (1 пенсійна, дві картки «Універсальні»); пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_8 ; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_8 ; ідентифікаційний код, видане на ім`я ОСОБА_8 ; та інші особисті речі, які матеріальної цінності для потерпілої ОСОБА_8 не становлять.

Після вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_6 із місця злочину втік, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілий ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму близько 988 грн. 50 коп..

По даному епізоду суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.4 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Епізод 2.

Крім того, ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном, подолавши достатню відстань від місця вчинення попереднього злочину, для того, щоб його дії були не помічені, 07.09.2023 року, приблизно о 12.10 год., перебуваючи на території сектору 88 МКП «Спецкомбінат» (Міське центральне кладовище) по АДРЕСА_3 , виявив у викраденій жіночій сумці паспорт громадянки України на ім`я ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , серійний номер НОМЕР_1 , виданий 08.05.2001 Першотравневим РВ УМВС України в Чернівецькі області, який, відповідно до п.1 розділу 1 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503-ХІІ від 26.06.1992 року, є документом, що посвідчує особу власника та підтверджує громадянство України.

В подальшому, ОСОБА_6 , реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на незаконне заволодіння особливо важливим документом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, розуміючи те, що ці документи йому не належать, а їх втрата законним власником істотно ускладнює реалізацію особою своїх прав, свобод та інтересів, впевнившись у тому, що за ним ніхто не спостерігає, умисно, незаконно, протиправно заволодів паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серійний номер НОМЕР_1 .

По даному епізоду суд кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.3 ст. 357 КК України, як незаконне заволодіння будь-яким способом паспортом.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 186, ч.3 ст. 357 КК України, визнав у повному обсязі, щиро розкаявся.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Прокурор просив вирок районного суду залишити без змін, а доводи наведені обвинуваченим у скарзі без задоволення, вважаючи їх безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду в частині призначеного йому покарання.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , з`ясувавши думку прокурора та обґрунтування його заперечень щодо заявлених апеляційних вимог, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому вирок в частині правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 , доведеності його вини та повноти зібраних та досліджених доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, апеляційним судом не перевіряються.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Твердження апелянта ОСОБА_6 щодо наявності в нього ряду пом`якшуючих обставин, які давали суду можливість та законні підстави призначити йому менш суворе покарання, є безпідставними й жодним чином не підтвердженими, а також не спростовують висновків суду в цій частині.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як убачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.4 ст. 186, ч.3 ст. 357 КК України та у відповідності до вимог ч.1 ст. 70 КК України йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є спів мірним протиправному діянню і не може вважатися суворим.

Слід зазначити, що пом`якшуючі обставини чи їх сукупність мають бути в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак особи, щодо якої ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Отже, перевіряючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегією суддів встановлено, що при призначенні покарання обвинуваченому, суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, один з яких згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, та передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років.

Також судом взято до уваги й особу обвинуваченого ОСОБА_6 , зокрема його вік, який офіційно не працевлаштований, не має стійких соціальних зв`язків, неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, що в свою чергу вказує на те, що основним джерелом його доходів є вчинення злочинів, відбував покарання у місцях позбавлення волі, проте після звільнення на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжке кримінальне правопорушення.

Попри це, твердження апелянта про його бажання вступити до лав ЗСУ не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, так як ОСОБА_6 звільнився з місця позбавлення волі 14.07.2020, запроваджений в країні воєнний стан з 24.02.2022, тобто останній мав реальну можливість стати на захист держави, однак цього не зробив, а 07.09.2023 вчинив кримінально каране діяння.

Окрім того, судом взято до уваги й те, що ОСОБА_6 з 2016 року перебував на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом "Гостра алкогольна інтоксикація" (профнагляд припинено у зв`язку з відсутністю даних та інформації), а також звертався за спеціалізованою психіатричною медичною допомогою у диспансерне відділення ЧОПЛ, діагноз: Легкий когнітивний розлад органічно обумовлений з розладами поведінки та емоцій.

Разом з тим, згідно висновку судово-психіатричного експерта №943 від 03.10.2023 року, ОСОБА_6 на даний час ознак будь якого психічного захворювання не виявляє, може усвідомлювати свої дії та керувати ними; на період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ознак хронічного психічного захворювання, недоумства та ознак іншого, тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, також, не виявляє, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 до обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ч.1 ст. 66 КК України, віднесено визнання вини та щире каяття, інших пом`якшуючих обставин судом не встановлено.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_6 судом не встановлено.

На думку колегії суддів, зваживши всі ці обставини, суд правильно прийшов до висновку про призначення ОСОБА_6 мінімального виду покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст. 186 КК України, а саме у вигляді реального позбавлення волі на строк 7 років.

При цьому слід зазначити, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Разом з тим, як встановлено судом першої інстанції, з чим погоджується й колегія суддів, обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, вчинив новий злочин у період не знятої та непогашеної судимості у встановленому законом порядку. Однак не зважаючи на обізнаність щодо правових наслідків повторного вчинення злочинів, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий корисливий злочин, що в свою чергу свідчить про його схильність до вчинення суспільно-небезпечних діянь та не бажання стати на шлях виправлення.

Що стосується тверджень апелянта в апеляційній скарзі щодо ряду пом`якшуючих його покарання обставин, то вони судом враховані.

Більше того, визнання тієї чи іншої обставини пом`якшуючою, яка не зазначена в ч.1 ст. 66 КК України, є правом суду, а не обов`язком.

Окрім того, для врахування тих чи інших пом`якшуючих обставин судом при призначенні покарання, обвинувачений повинен належним чином обґрунтувати і довести, яким є зв`язок цих обставин із вчиненим кримінальним правопорушенням, і чому вони істотно знижують його тяжкість.

Варто уваги й те, що ОСОБА_6 вчинив крадіжку, саме в період запровадженого в країні воєнного стану, згідно указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 р..

Таким чином, судова колегія вважає, що призначене судом покарання у виді реального позбавлення волі є необхідним і буде достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Підстав для застосування відносно ОСОБА_6 вимог ст. 69 КК України, як про те апелює останній, суд апеляційної інстанції не вбачає, т.я. достатніх підстав для призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, апелянтом не наведено і не доведено під час слухання справи в апеляційному суді.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ, який у п.77 рішення в справі «Довженко проти України» від 12 квітня 2012 року зазначив про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржений вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, а визначене покарання у вигляді позбавлення волі на строк 7 років, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

За встановлених обставин, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, як про те просить останній.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 травня 2024 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.4 ст. 186, ч.3 ст. 357 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим у тому ж порядку і строк з дня отримання ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3