1Справа № 335/4879/22 1-кп/335/234/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2024 року м.Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисника обвинувачених - адвоката ОСОБА_4 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м.Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, військовослужбовця за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , начальника складу взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , військове звання сержант, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, -

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, військовослужбовця за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , водія-заправниква автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , військове звання солдат, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.402 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення у кримінальному провадженні, викладеному у обвинувальному акті

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення у вчиненні непокори, тобто відкритої відмови виконати наказ начальника, вчиненої групою осіб в умовах воєнного стану.

Відповідно до пред`явленого обвинувачення, 15.03.2022 солдат військової служби ОСОБА_6 призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15.03.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) № 9 солдата військової служби за мобілізацією ОСОБА_6 призначено на посаду стрільця 2 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

15.03.2022 солдат військової служби ОСОБА_5 призваний на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15.03.2022 наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройові частині) № 9 солдата військової служби за мобілізацією ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, військової частини НОМЕР_1 та зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.

Відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної , агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Відповідно до ст. 65 Конституції, України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Будучи військовослужбовцями військової служби, солдати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 згідно з вимогами ст. ст. 9, 11, 16, 28, 30, 37. Статуту внутрішньої служби Збройних Сил У країни, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаі свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованими та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст. ст. 28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк. У разі непокори чи опору підлеглого командир зобов`язаний для відновлення порядку вжити всіх передбачених статутами Збройних Сил України заходів примусу аж до притягнення його до кримінальної відповідальності.

Статтями 29, 31 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців. Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Статтею 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил також передбачено, що підполковники є командирами для військовослужбовців рядового, молодшого і старшого сержантського і старшинського складу.

В свою чергу, солдати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустили їх порушення, вчинивши військовий злочин за наступних обставин.

12.05.2022 року командир ВЧ НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_7 віддав наказ 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 щодо зайняття рубіжу на території Оріхівської міської громади Пологівського району Запорізької області.

13.05.2022 року 1 стрілецька рота ВЧ НОМЕР_1 під командуванням командира ОСОБА_8 виконала наказ та прибула для подальшого несення служби в район АДРЕСА_3 .

Перебуваючи на території Оріхівської міської громади Пологівського району Запорізької області 2 стрілецький взвод 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 у тому числі солдат ОСОБА_6 та солдат ОСОБА_5 отримали наказ від командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 щодо несення бойового чергування на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 » розташованого на території Оріхівської міської громади Пологівського району Запорізької області з метою візуального спостереження за діями противника та недопущення просування противника. Вказаний наказ було виконано та 23.05.2022 року військовослужбовці командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 , у тому числі ОСОБА_6 та солдат ОСОБА_5 прибули до вищевказаного спостережного пункту де почали виконувати наказ командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 .

Після чого 15.06.2022 ОСОБА_6 та солдат ОСОБА_5 , діючи групою осіб в умовах воєнного стану, з прямим умислом та з мотивів небажання виконувати обов?язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішили стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, відмовитися в подальшому виконувати наказ командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел солдат ОСОБА_6 , діючи групою осіб разом з солдатом ОСОБА_5 в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст. 65 Конституції України ст. ст. 9, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 15.06.2022, перебуваючи на бойовій позиції спостережного пункту «ІНФОРМАЦІЯ_5» розташованому на території Оріхівської міської громади Пологівського району Запорізької області, відкрито, у присутності командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 , а в подальшому в присутності командира 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 , які відповідно до вимог ст. ст. 29, 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для нього начальниками за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців, відкрито відмовилися виконувати наказ командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 щодо несення бойового чергування на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 », з метою візуального спостереження за діями противника та недопущення просування противника, хоча об`єктивно міг та зобов`язаний був виконати цей наказ, крім того свою відмову від виконання вказаного вище наказу ОСОБА_6 , ОСОБА_5 15.06.2022 виклали письмово у рапорті поданому на ім`я командира 1 роти НОМЕР_2 ОСОБА_8 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.4 ст.402 КК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.4 ст.402 КК України.

2.Досліджені судом докази та позиції обвинувачених.

2.1. Показання обвинувачених

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, зазначивши, що в теперішній час він займає посаду начальника складу служби інфраструктурного забезпечення в/ч НОМЕР_1 , на початку війни був стрільцем. Приблизно в травні 2022 їх погрузили в машину і сказали, що виїжджають на позицію « ІНФОРМАЦІЯ_5 » та в подальшому вони вже самі здогадались, що на позиції їм треба спостерігати за діями ворога, наказу їм про це не доводили. Прибувши на позицію було очевидно, що їх не забезпечили всім необхідним та в порівнянні з минулою позицією умови щодо матеріального забезпечення погіршились. Не було зв`язку та можливості передавати інформацію щодо пересувань ворога, що ускладнювало можливість тримати позиції. На даній позиції перебували приблизно 2 тижні, на спостережному пункті було 8 чоловік, з яких діючих було 6, з яких троє відпочивали, троє були на позиції, чергували по 12 годин, ротації не було. Рації сідали, заряджати їх було нічим, пального не було, пальне брали у людей, тепловізор був один на дві позиції. Протягом тижня були загиблі і поранені, хлопці попадали під мінометний обстріл. Турбувало те, що не було зв`язку нормального, за їжу навіть не турбувалися, воду пили дощову. Відстань від ворога була 600-800 метрів, тому спостережний пункт не повинен бути без зв`язку. Крайній випадок, коли почали сідати рації та не було можливості вийти на зв`язок, тоді почалась паніка. Була також проблема з їжею, яку привозили один раз на тиждень, оскільки боялися підвозити її на позицію, у зв`язку з чим доводилося 4-5 кілометрів ходити пішки за їжею. На сусідній позиції була така ж ситуація з забезпеченням. Черговий раз, коли сіли рації, почали скаржитися взводному ОСОБА_9 , оскільки ситуація з забезпеченням вже була критична. ОСОБА_9 прийшов з сусідньої позиції, і військовослужбовці його роти почали задавати питання, коли буде зв`язок та нормальне забезпечення. ОСОБА_9 зателефонував командиру ОСОБА_8 , який приїхав приблизно через годину. Поспілкувавшись між собою, ОСОБА_8 сказав йому та ОСОБА_5 сідати в машину, та повідомив, що вони поїдуть в штаб. Вони думали, що їх везуть на розмову з комбатом, оскільки хотіли розповісти проблему з забезпеченням. ОСОБА_8 зайшов до штабу та вийшов вже з ОСОБА_15 , яка взяла їх дані та спитала, чи будуть вони писати рапорти. ОСОБА_5 відповів, що якщо це допоможе із забезпеченням, то будуть, на, що ОСОБА_15 відповіла, що допоможе. На той час вони були виснажені, психологічно втомлені. ОСОБА_8 видав їм 2 чистих аркуша паперу і вони під його диктовку, на капоті машини написали рапорти про відмову від виконання наказу. Після чого ОСОБА_8 сказав, що їх питання вирішено, комбата вони так і не побачили. На той момент не усвідомлювали, що писали в рапортах, оскільки були виснажені, а ротації не було, хотіли вирішити єдине питання з забезпеченням. Пояснив, що усно не висловлювали відмову від виконання наказу, та навіть не зрозуміло було якого наказу. В подальшому, їх повезли до Запоріжжя, і в той же день вони дізнались, що їх везуть в ДБР, оскільки підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення. Після зазначених подій продовжує військову службу, отримав підвищення.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, пояснив, що підтримує показання ОСОБА_6 , оскільки вони відповідають дійсності. В травні 2022 їх доставили в селище Димитрово, де ОСОБА_9 їм сказав, що збираємось та їдемо на позицію « ІНФОРМАЦІЯ_5 », їх погрузили та привезли в будівлю школи, ОСОБА_9 поїхав розглядати позиції, зранку приїхав ОСОБА_8 всі завантажились в машину та поїхали на позицію замість 128 бригади. Їх рота допомагала 128 бригаді завантажувати зброю, останні дуже здивувались, коли дізнались що в них не було нічого із забезпечення, оскільки ситуація на позиції складна. ОСОБА_9 , як виявилось, відвезли не на ті позиції, тому він з`явився через 10 днів. Тому від останнього як такого наказу не було. Весь час вони намагалися втримати позиції, їм допомагала 128 бригада, в останніх заряджали рації, які привезли через 4 дні після знаходження на позиціях, та допомагали з забезпеченням. Перед чергуванням, в черговий раз сіли рації, які неможливо було зарядити і тоді почали казати про це ОСОБА_9 , який зазначив, що ОСОБА_8 не реагує на дані прохання, тому для вирішення даної проблеми треба звертатись до командира батальйону. В подальшому, протягом години приїхав ОСОБА_8 , почався сильний обстріл, який вони перечекали у підвалі. Після обстрілу ОСОБА_8 сказав йому та ОСОБА_6 сідати в машину. Вони вирішили, що поїдуть до комбата. Пояснив, що він не відмовлявся виконувати наказ. Рапорт написали під диктовку ОСОБА_8 , він думав що це як пояснювальна, яка вплине на їх забезпечення. ОСОБА_8 сказав їм, щоб вони поїхали в м.Запоріжжя трохи відпочили. Він після написання рапорту спитав у ОСОБА_8, чому не зазначено в рапорті про забезпечення. На що останній відповів, що це на комбата вплине і коли почнуть відмовлятись, то швидше буде вирішуватись питання щодо забезпечення. Повідомив, що комбат не буде їх слухати, бо не має часу. Після чого, їх відвезли до Запоріжжя, щоб вони відпочили. Проте в той же день вони дізнались, що їх підозрюють у вчиненні кримінального правопорушення. Наразі він проходить військову службу, є водієм-заправником, та в.о. начальника складу ПММ в цій же частині.

2.2 Допит свідків

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що він перебуває на посаді заступника командира механізованої роти з морально-психологічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 . Ним було віддано наказ про несення служби на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 », з метою візуального спостереження за діями противника. І цей наказ військовослужбовцями був виконаний. Повідомив, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не відмовлялись виконувати наказ, а лише просили спілкування з керівництвом стосовно питань їх забезпечення, оскільки позиції постійно піддавались обстрілу із танків, БМП, мінометів,треба була зброя протитанкова, гранатомети, захист, щоб з їх боку була якась відповідь. Військовослужбовці були однаково забезпечені бронежилетом, каскою та автоматом АК-74 та аптечкою. В подальшому на прохання обвинувачених він прибув на позицію та зателефонував ОСОБА_8 , він не повідомляв ОСОБА_8 про невиконання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 наказу, коли приїхав ОСОБА_8 взвод не вишиковував. При спілкуванні з останнім він не повідомляв йому того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовляються виконувати наказ, а лише зазначив про їх прохання щодо забезпечення, на що ОСОБА_8 говорив, що у нього його немає. Також пояснив, що у військовослужбовців були підстави звертатися з занепокоєнням щодо їх не забезпечення деяким військовим спорядженням. Охарактеризував ОСОБА_6 та ОСОБА_5 позитивно, як добросовісних, відповідальних, дисциплінованих, як таких, які ніколи не порушували військову дисципліну, та на даний час пішли на підвищення, ОСОБА_6 отримав військове звання.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_19 пояснив, що він перебував на посаді головного сержанта взводу військової частини НОМЕР_1 , в той день під ранок відбулася зміна караулу, після якої він пішов відпочивати. В подальшому після відпочинку він вийшов на вулицю та побачив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які спілкувались з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , після чого останні з ОСОБА_8 сіли в машину та кудись поїхали. В подальшому, йому ОСОБА_9 сказав, що ОСОБА_8 з ОСОБА_6 та ОСОБА_5 поїхали до командира батальйону з`ясовувати питання щодо їх забезпечення. Забезпечення військовослужбовців було однакове для всіх, деякі купували за свої кошти, тому бронежилети могли бути різні, не було тепловізорів, біноклів, протитанкової зброї, приладів нічного бачення, палива для зарядки радіостанції, тому що артобстріли були кожного дня. Пояснив, що особисто не був свідком того, як ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від виконання наказу. Охарактеризував обвинувачених позитивно, як відповідальних військовослужбовців, які накази його виконували добросовісно.

Допитаний у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 пояснив, що він займає посаду командира механізованої роти військової частини НОМЕР_1 . Повідомив, що обвинувачені зараз не підпорядковуються йому, проте перебували у його підпорядкуванні в червні 2022 року. 12.05.2022 йому як командиру роти, було віддано письмово бойовий наказ щодо зайняття рубежу на території Оріхівської міської громади Пологівського району Запорізької області, а вже потім він довів його до відома командирів взводів, у тому числі і до ОСОБА_9 . 13.05.2022 вони зайняли рубіж оборони і всі військовослужбовці приступили до виконання бойого наказу. В травні 2022 до нього звернувся командир ОСОБА_9 , повідомив про те, що військовослужбовці ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не бажають перебувати на позиції, а просили перевести їх у тиловий пункт управління. В подальшому, він приїхав на позицію, забрав ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та повіз їх до командира батальйону, щоб повідомити йому про дану ситуацію, на що останній сказав, щоб солдати або писали рапорти, або повертались на позицію. Рапорти вони писали особисто, він підказував їм тільки на чиє ім`я писати. Про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовлялися від виконання бойового наказу він не пам`ятає, вони в його присутності писали рапорти. Він привіз ОСОБА_6 та ОСОБА_5 до командира батальйону, десь за тиждень він питав його, « чи є у нього відказники», на що він говорив, що поки немає. Коли він їх привіз, то сказав комбату «ви питали за отказников, я Вам їх привіз, на що комбат сказав «нехай пишуть рапорти». Суть бесіди з ОСОБА_9 була така, що «чи вони відмовляються чи просять їх перевести», точніше не пам`ятає. Стосовно забезпечення військовослужбовців повідомив, що усних розмов було багато, хоча і була особиста зброя, проте забезпечення було не повне.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_21 зазначив, що він перебуває на посаді стрільця-снайпера військової частини НОМЕР_1 . Прокинувшись після відпочинку побачив, що на позицію приїхали ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які спілкувались з ОСОБА_5 . та ОСОБА_6 , після чого останні зібрали речі та пішли з ОСОБА_8 до автомобілю. Вже потім йому стало відомо про дану ситуацію. Пояснив, що обвинувачені не відмовлялись заступати на позицію, та особисто у його присутності вони не заявляли про те, що відмовляються виконувати наказ.

Під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_22 пояснив, що він був звільнений з військової служби в червні 2022 року за станом здоров`я. Повідомив, що він з обвинуваченими були товаришами по службі та знаходились на сусідніх позиціях у складі одного підрозділу. Спочатку стояли на постах перевіряли документи, а в подальшому без пояснень їх перекинули на позиції поблизу с. Щербаки, як виявилось там було небезпечно та ніякої військової підготовки ніхто не проводив. Ніхто не віддавав ніякого наказу, вже потім почали розуміти, що робити. Спочатку не було навіть рацій та зв`язку, не кажучи вже про протитанкову зброю. Надалі, вони з товаришами по службі почали вимагати, щоб їх забезпечили зброєю, оскільки мали кожен по автомату АК-74, 120 патронів, казку, бронежилети та 2 гранати, але ОСОБА_8 говорив, що на даний час відсутнє забезпечення. Потім вони десь знайшли біноклі, волонтери привезли тепловізор, надалі ротний привіз ще один тепловізор. Почали підтримувати зв`язок з 128 бригадою, які допомагали та роз`яснювали, що робити. Також ОСОБА_9 почав керувати ними та віддавав накази, була поставлена задача на позиції « ІНФОРМАЦІЯ_5 » слідкувати за діями ворога та просування техніки. Позиції постійно обстрілювали різною важкою технікою. Пояснив, що у його присутності не було відмови обвинувачених виконувати поставлені завдання. Охарактеризував ОСОБА_5 та ОСОБА_6 позитивно, як відповідальних військовослужбовців, які і на теперішній час продовжують військову службу.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_15 суду пояснила, що вона на той час перебувала на посаді техніка інформаційного вузлу зв`язку в/ч НОМЕР_1 , її викликав командир в/ч ОСОБА_24 , сказав їй винести аркуші паперу військовослужбовцям для написання рапортів. Свідком подій вона не була, зі слів ОСОБА_8 їй стало відомо, що військовослужбовці відмовились виконувати наказ. Вона винесла на вулицю аркуші паперу, там стояли декілька військових, вона спитала, «вам рапорти писати?», на що вони махнули рукою.

2.3. Дослідження письмових матеріалів кримінального провадження.

У судовому засіданні досліджені письмові докази, надані прокурором.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.03.2022 № 9, солдата ОСОБА_5 призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти 197 окремого батальйону територіальної оборони.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15.03.2022 № 9, солдата ОСОБА_6 призначено на посаду стрільця стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти 197 окремого батальйону територіальної оборони.

Актом службового розслідування, проведеного заступником командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_25 встановлено, що згідно з рапортом від 15.06.2022 року № 256 солдата ОСОБА_5 , стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти та рапорту від 15.06.2022 року № 257 солдата ОСОБА_6 , стрільця 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти, 15.06.2022 останні відмовились від виконання бойового завдання.

Доповіддю командира військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_7 від 15.06.2022 № 946, зафіксовано факт відмови виконання бойового завдання солдатами ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 .

Відповідно до повідомлення начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 про кримінальне правопорушення № 101/2138 від 16.06.2022, було здійснено перевірку за фактом відкритої відмови від виконання бойового завдання військовослужбовців військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 солдатами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у зв`язку з чим направлено для прийняття рішення та внесення відомостей до ЄДРДР.

Під час проведення службового розслідування, призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 74 від 15.06.2022 року майором ОСОБА_25 , за результатами якого підтверджено факт відмови військовослужбовцями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виконувати наказ свого командира з причин взяття верху емоцій над встановленим порядком виконання службових обов`язків, безвідповідального ставлення до виконання обов`язків служби та відмови від виконання бойового завдання (а.с.18-59);

Відповідно до довідки № 1007 військово-лікарської комісії від 14.02.2022 року, рядовий ОСОБА_5 придатний до проходження військової служби.

Відповідно до довідки № 1008 військово-лікарської комісії від 14.02.2022 року, рядовий ОСОБА_6 придатний до проходження військової служби.

У рапорті солдата ОСОБА_6 № 257 від 15.06.2022, зазначено, що він відмовляється від виконання бойового завдання (а.с. 96).

У рапорті солдата ОСОБА_5 № 256 від 15.06.2022, зазначено, що він відмовляється від виконання бойового завдання (а.с. 97).

Відповідно до службової характеристики солдат ОСОБА_5 характеризується з позитивного боку, який не порушував дисципліну, добросовісно виконував покладені на нього службові обов`язки, не порушував Статут внутрішньої служби ЗСУ та інші нормативно-правові акти щодо проходження військової служби. При виконанні бойових завдань має достатню мотивацію та відповідальність за доручену справу, при організації виконання поставлених завдань складнощів не відчуває. Не має професійних навиків, але постійно намагається їх підвищити. Присутні морально-вольові якості.

Відповідно до службової характеристики солдат ОСОБА_6 характеризується з позитивного боку, який не порушував дисципліну, добросовісно виконував покладені на нього службові обов`язки, не порушував Статут внутрішньої служби ЗСУ та інші нормативно-правові акти щодо проходження військової служби. При виконанні бойових завдань має достатню мотивацію та відповідальність за доручену справу, при організації виконання поставлених завдань складнощів не відчуває. Не має професійних навиків, але постійно намагається їх підвищити. Присутні морально-вольові якості.

Відповідно до інформації КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради від 22.06.2022 року, яка надана на запит слідчого, ОСОБА_6 під наглядом лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не звертався .

Відповідно до інформації КНП «Обласний клінічний заклад з надання психіатричної допомоги» Запорізької обласної ради від 22.06.2022 року, яка надана на запит слідчого, ОСОБА_5 під наглядом лікаря-нарколога не перебуває, за медичною допомогою не звертався.

Згідно з письмовою відповіддю командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_7 від 15.08.2024 № 3094 ОСОБА_6 з листопада 2022 року займає посаду начальника складу взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , військове звання сержант, обов`язки виконує належним чином, порушень дисципліни не допускає. ОСОБА_5 перебуває на посаді водія-заправниква автомобільного відділення взводу матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 з березня 2023 року, обов`язки виконує належним чином, порушень дисципліни не допускає.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах і у спосіб, передбачений КПК України, надано не було. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість у ході розгляду цього кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За приписами ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно зі ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Отже, зважаючи на принцип змагальності сторін та на те, що сторони вільні у використанні своїх прав, суд, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, прийшов до наступних висновків.

3. Позиція учасників провадження щодо кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності їх вини

Прокурор в судовому засіданні просив врахувати надані ним докази, які є належними та допустимими, та повністю на його думку доводять вину ОСОБА_6 , ОСОБА_5 в інкримінованому їм кримінальному правопорушенні. А тому просив визнати обвинувачених винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити їм відповідно кожному покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Захисник у судовому засіданні стверджувала, що стороною обвинувачення у ході судового розгляду не надані докази, які б доводили винуватість ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їм обвинувачення, яке полягало у відкритій відмові виконати наказ начальника, вчиненої групою осіб в умовах воєнного стану, а тому в їх діях відсутній склад злочину за ч.4 ст.402 КК України та просила суд ухвалити виправдувальний вирок на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України за відсутності в діянні обвинувачених складу кримінального правопорушення, визнати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 невинуватими у інкримінованому їм злочину, передбаченого ч.4 ст.402 КК України.

4.Підстави для виправдання обвинувачених з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення

Склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , передбачає непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, а також інше умисне невиконання наказу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

У судовому засіданні поза розумним сумнівом має бути доведено кожен з елементів складу злочину, як ті, що утворюють об`єктивну сторону злочину, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Таким чином, для вирішення питання про доведеність вини особи поза розумним сумнівом, враховуючи формулювання та межі пред`явленого обвинувачення, а також диспозицію п.4 ст. 402 КК України, яка передбачає відповідальність за інкримінований обвинуваченим злочин, суд має дати відповідь на такі питання: чи є ОСОБА_6 , ОСОБА_5 суб`єктами інкримінованого йому злочину? чи наявні у діях ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ознаки об`єктивної сторони складу інкримінованого їмзлочину? чи наявні у діях ОСОБА_6 , ОСОБА_5 ознаки суб`єктивної сторони складу інкримінованого їм злочину? чи відповідає об`єкт посягання ознакам безпосереднього об`єкту інкримінованого обвинуваченим злочину?

Лише надання ствердних відповідей на кожне з цих питань, із посиланням на сукупність належних, допустимих, достовірних та взаємопов`язаних доказів, свідчитиме про наявність у діях обвинувачених усіх ознак складу злочину, а отже і про достатність підстав для визнання його винним.

Водночас, надання негативної відповіді хоча б на одне з зазначених вище питань, свідчитиме про недоведеність наявності у діях обвинувачених складу інкримінованого йому злочину і стане підставою для його виправдання.

Суб`єктом злочину є військовослужбовець (військовозобов`язаний) під час проходження зборів), підлеглий щодо начальника, який віддав наказ.

Солдати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на час інкримінованої події були суб`єктами злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, так як згідно з витягом з наказу командира вч НОМЕР_1 від 15.03.2022 № 9 ОСОБА_6 , ОСОБА_5 призначені стрільцями стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти 197 окремого батальйону територіальної оборони.

Щодо ознак об`єктивної сторони інкримінованого їм злочину, суд зазначає наступне.

З об`єктивної сторони цей злочин вчиняється шляхом відкритої відмови виконати наказ начальника (непокора) або в іншому умисному невиконанні наказу.

Під наказом розуміється одна із форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. В контексті ст. 402 КК України під наказом розуміється також пряма вимога у вигляді розпорядження, вказівки, команди тощо. Наказ (розпорядження) може бути відданий письмово, усно або іншим способом, переданий безпосередньо підлеглому чи через інших осіб, у тому числі телефоном, телеграфом, через радіозв`язок тощо.

Суттєве кримінально-правове значення має характер відданого наказу. Так, наказ завжди має бути конкретним. Крім того, наказ має бути законним і виданим тільки в межах компетенції відповідної службової особи.

Відкрита відмова від виконання наказу визначає найбільш зухвалу форму невиконання. При такій непокорі підлеглий у категоричній формі усно або письмово заявляє, що він виконувати наказ не буде. Підлеглий також може мовчки демонстративно скоювати дії, які свідчать, що наказ виконуватись не буде. Відмова може бути заявлена віч-на-віч або прилюдно. Публічна непокора, особливо перед строєм, як правило, буде свідчити про підвищену суспільну небезпеку.

Непокору слід вважати закінченим злочином із моменту відкритої відмови виконати наказ або з моменту навмисного його невиконання незалежно від настання наслідків.

Надаючи відповідь на це питання, суд виходить з того, що сторона обвинувачення доводить, що «15 червня 2022 року солдати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , перебуваючи на бойовій позиції спостережного пункту «ІНФОРМАЦІЯ_5», розташованого на території Оріхівської міської громади Пологівського району Запорізької області відкрито, у присутності командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 , а в подальшому в присутності командира 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_8 , які відповідно до вимог ст.ст.29,31,32 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України є для них начальниками за службовим становищем та військовим званням, та інших військовослужбовців, групою осіб відкрито відмовилися виконувати наказ командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 про несення бойового чергування на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 » з метою візуального спостереження за діями противника та недопущення просування противника, хоча об`єктивно могли та зобов`язані були виконати наказ».

Оцінюючи показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 у їх сукупності, судом встановлено, що жоден із допитаних свідків не підтвердили того, що солдати ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відкрито відмовилися виконувати наказ командира 2 стрілецького взводу 1 стрілецької роти ВЧ НОМЕР_1 майора ОСОБА_9 про несення бойового чергування на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 » з метою візуального спостереження за діями противника та недопущення просування противника.

Допитаний судом свідок ОСОБА_9 , командир, від виконання наказу якого нібито відмовились обвинувачені, навпаки підтвердив, що ним було віддано наказ про несення служби на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 », з метою візуального спостереження за діями противника, і цей наказ обвинуваченими був виконаний та про те, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не відмовлялись виконувати наказ, а лише просили спілкування з керівництвом стосовно питань їх забезпечення.

Щодо показів свідка ОСОБА_8 , які суд вважає непослідовними, неповними, та такими, які не підтверджують факту того, що обвинувачені відкрито відмовилися від виконання наказу ОСОБА_9 , а навпаки підтверджують, що ОСОБА_8 обвинуваченим особисто наказ не доводив, відмови від виконання наказу особисто він не чув, та не пам`ятає чи то вони відмовлялися від виконання наказу чи то просили їх перевести до тилового управління, як це йому пояснював ОСОБА_9 . Суд також критично відноситься до показів свідка ОСОБА_8 з приводу написання рапортів обвинуваченими, оскільки покази свідка з цього приводу є неконкретними, та не вказують чи то прямо чи опосередковано на відкриту відмову обвинувачених на виконання конкретного наказу, а зводяться до виявлення «відказників», про які цікавився у нього командир батальйону, до якого він їх доставив.

Щодо рапортів обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , які прокурор вважає доказом відмови від виконання наказу, то виходячи з їх змісту, в них не зазначено який наказ та якого начальника відмовляються виконувати обвинувачені, та з показів свідка ОСОБА_8 щодо обставин їх написання, суд вважає що рапорти, як письмовий доказ, без взаємозв`язку з іншими доказами не доводять того, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 15.06.2022 відкрито у присутності командира ОСОБА_9 , а в подальшому в присутності командира ОСОБА_8 та інших військовослужбовців відкрито відмовилися виконувати наказ командира ОСОБА_9 про несення бойового чергування на спостережному пункті « ІНФОРМАЦІЯ_5 » з метою візуального спостереження за діями противника та недопущення просування противника, хоча об`єктивно могли та зобов`язані були виконати цей наказ.

А тому, суд констатує, що в діях ОСОБА_6 , ОСОБА_5 відсутні ознаки об`єктивної сторони інкримінованих їм злочинів.

З огляду на зазначену вище недоведеність наявності об`єктивної сторони, ознаки суб`єктивної сторони (будь-якого умислу на вчинення непокори) відсутні. Обвинувачені стверджували, що наказ, відкрита відмова у виконанні якого їм інкримінується, їм доведений не був, вони ще 23.05.2022 року прибули до спостережного пункту ІНФОРМАЦІЯ_5 та здійснювали бойове чергування на даному пункті, а ситуація яка виникла 15.06.2022 була пов`язана з накопиченням проблеми щодо відсутності забезпечення їх військовим спорядженням, та їх бажанням донести цю проблему до свого командира.

Щодо об`єкта злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, яким є порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі, то суд виходить з наступного.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, є встановлений законодавством порядок несення або проходження військової служби, порядок виконання у військових формуваннях України наказів, який забезпечує необхідні в умовах військової служби відносини підлеглості та військової честі.

Згідно зі ст. 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази та розпорядження, а підлеглий зобов`язаний їх виконувати сумлінно, точно та у встановлений строк, крім випадків віддання явно злочинного наказу та розпорядження. Відповідальність за наказ несе командир, який його віддав.

«Статут внутрішньої служби Збройних Сил України», затверджений Законом України від 24 березня 1999 року, дає визначення поняттям «начальники» та «підлеглі», «старші та молодші за військовим званням».

Відповідно до ст. 28 цього Статуту єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособове приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

Згідно зі ст. 30 Статуту начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Положеннями статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачені дії військовослужбовця після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Для того, щоб переконатися, чи правильно підлеглий зрозумів відданий наказ, командир (начальник) може зажадати від нього стисло передати зміст наказу. Підлеглий має право звернутися до командира (начальника) з проханням уточнити наказ. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання. Якщо військовослужбовець розуміє, що він неспроможний виконати наказ своєчасно та у повному обсязі, він про це зобов`язаний доповісти вищезазначеним особам негайно.

Відтак, порядок виконання наказу командира є безпосереднім об`єктом інкримінованого обвинуваченому злочину.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність у діях обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_5 складу інкримінованого їм злочину, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України.

При ухваленні цього вироку суд виходить з того, що відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При цьому ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення «поза розумним сумнівом» означає, що сторона обвинувачення, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, зобов`язана довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити; всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, за якою мав місце злочин і він був вчинений обвинуваченим (аналогічна позиція викладена у постановах ККС ВС від 15 квітня 2021 року у справі №751/2824/20 та від 23 лютого 2021 року у справі №742/642/18).

Відповідно до п. 2 ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини, ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Аналогічна позиція дотримана в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 6 та у рішенні Конституційного Суду України від 26.02.2019 № 1- р/2019.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, особа має бути виправдана.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Бочаров проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії» «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії», «Нечипорук і Йонкало проти України», суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Згідно з постановою Верховного Суду від 21.02.2018 № 701/613/16-к стандарт «поза розумним сумнівом» означає, що сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до пункту 23 Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29 червня 1990 року всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого.

Отже, судом встановлено відсутність в діях обвинувачених обов`язкових елементів складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, а тому суд, керуючись вказаними вище положеннями КПК України, визнає обвинувачених невинуватими у вчиненні інкримінованого їм злочину.

Запобіжний захід як захід забезпечення кримінального провадження у кримінальному провадженні не обирався, підстави для його визначення на даному етапі відсутні.

Арешт на майно не накладався.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Питання щодо речових доказів суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 368, 373-376 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України, та виправдати у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.402 КК України, та виправдати у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Речовий доказ: оригінали рапортів військовослужбовців ОСОБА_6 , ОСОБА_5 від 15.06.2022, - залишити в матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом 30-ти днів з дня його проголошення:

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1