УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2024 року

м. Київ

справа № 363/1416/20

провадження № 51 - 3705 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000933 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Димер, Вишгородського району, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито та звільнено останнього від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Цивільний позов ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у кримінальному провадженні залишено без розгляду. Роз`яснено цивільному позивачу право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.

Київський апеляційний суд ухвалою від 01 травня 2024 року апеляційну скаргу представника потерпілої залишив без задоволення, а ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 в якій він порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень та призначення нового судового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Зміст доводів касаційної скарги представника фактично зводиться до безпідставного застосування судами ст. 49 КК України.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що:

? під час досудового розслідування було проведено декілька обов`язкових довготривалих експертиз. Крім того, у ході судового розгляду засідання неодноразово відкладалися, у тому числі через запровадження в країні карантинних заходів та проходження військової служби обвинуваченим, що, на його думку, свідчить про те, що держава в особі органу досудового розслідування та суду не докладала будь-яких зусиль, щоб слідство було оперативним та ефективним;

? судом не встановлено, чи був ОСОБА_6 призваний для проходження військової служби за призовом чи за контрактом, а також чи міг брати участь у судових засіданнях. Стверджує, що обвинувачений ОСОБА_6 фактично ухилявся від суду протягом 2021 - 2024 років;

? обвинувачений участі в бойових діях у складі Військової частини НОМЕР_1 не брав, а тому мав змогу безпосередньо бути присутнім у залі суду або приймати участь у справі дистанційно;

? оскільки у судовому засіданні встановлено, що обвинувачений був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, місцевий суд, відповідно до ст. 335 КПК України, повинен був зупинити судове провадження до звільнення його з військової служби;

? протягом майже 6 років з дня скоєння злочину обвинувачений ОСОБА_6 каяття у скоєному не демонстрував, жодних кроків до відшкодування спричиненої майнової та моральної шкоди та/або примирення з потерпілими не зробив;

? закриття кримінального провадження без винесення обвинувального вироку та без розгляду цивільного позову позбавить потерпілу права на відшкодування спричиненої злочином майнової шкоди та значно посилить її душевні страждання;

? суд, у першу чергу повинен ураховувати захист інтересів потерпілої сторони.

Наголошує, що:

? твердження апеляційного суду стосовно того, що підсудний проходить службу за мобілізацією також не ґрунтується на жодних доказах;

? суди не врахували практику Верховного Суду;

? ?ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Так, положеннями ст. 49 КК України визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборону щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.

Водночас необхідно зауважити, що застосування норм матеріального кримінального права можливе лише одночасно із застосуванням норм кримінального процесуального закону.

Процесуальні аспекти звільнення від кримінальної відповідальності визначені у статтях 285-289 КПК України. Зокрема, ч. 2 ст. 285 КПК України зобов`язує суд роз`яснити особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, право на таке звільнення.

Обвинувачений, щодо якого передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, має як право на таке звільнення (ст. 49 КК України, ч. 1 ст. 285 КПК України), так і право на проведення судового провадження в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 ст. 285 КПК України). Відповідно й обрання тої чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Згідно з ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Зазначені вище нормативні положення є імперативними та спрямовані на реалізацію вимог засади змагальності сторін, згідно з якими суд, залишаючись об`єктивним і неупередженим, повинен створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч. 6 ст. 22 КПК України), а також засади диспозитивності, за якою сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених кримінальним процесуальним законом (ч. 1 ст. 26 КПК України).

Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Місцевий суд, встановивши обставини, передбачені ст. 284 КПК України, відповідно до вимог ч. 3 ст. 288 цього Кодексу своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

У цьому випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності є не правом, а обов`язком суду.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, під час судового засідання в суді першої інстанції, захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заявили клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Суд першої інстанції, відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, невідкладно розглянув заявлене клопотання; встановив, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів і згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу з часу його скоєння (15 жовтня 2018 року) по час розгляду судом кримінального провадження (24 січня 2024 року) минуло 5 років; обвинувачений до закінчення зазначених у ч. 1 ст. 49 КК України строків не вчинив нових нетяжких, тяжких чи особливо тяжких злочинів, крім того у даному кримінальному провадженні відсутні обставини, які б зупиняли або переривали перебіг строків давності, які передбачені ч. 2, ч. 3 ст. 49 КК України, та дійшов висновку про необхідність закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу.

Переглядаючи рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні обґрунтовано зазначив, що місцевий суд, розглядаючи вказане клопотання у присутності сторін кримінального провадження та представника потерпілої, дотримався вимог кримінального процесуального закону, у тому числі щодо обов`язку з`ясувати думку потерпілої сторони щодо можливості звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

У той же час, апеляційний суд слушно зауважив, що відповідно до вимог закону, ставлення обвинуваченого до висунутого проти нього обвинувачення, так само як і думка потерпілої чи її представника щодо можливості звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, у цьому випадку, не має будь-якого принципового значення, оскільки підставою для такого рішення є закінчення строків, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням від кримінальної відповідальності.

Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілого про те, що місцевий суд повинен був зупинити судове провадження до звільнення обвинуваченого з військової служби

Так, суд апеляційної інстанції зазначив, що такі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки відповідно до однієї із загальних засад кримінального провадження, передбачених ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а згідно ч. 3 цієї статті, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені цим Кодексом до його повноважень.

Положеннями ст. 335 КПК України визначено, що у разі якщо обвинувачений ухилився від явки до суду або захворів на психічну чи іншу тяжку тривалу хворобу, яка виключає його участь у судовому провадженні, або був призваний для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, суд зупиняє судове провадження стосовно такого обвинуваченого до його розшуку, видужання або звільнення з військової служби.

Між тим, апеляційний суд встановив, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, сторони кримінального провадження, так само як і потерпіла сторона, не зверталися до суду з клопотанням про зупинення судового провадження, з підстав, передбачених ст. 335 КПК України.

Крім того, цей суд слушно зауважив, що, відповідно до вимог ст. 49 КК України, зупинення судового провадження з підстав призиву обвинуваченого для проходження військової служби за призивом під час мобілізації, не є підставою для зупинення перебігу давності, оскільки таке зупинення судового провадження у будь-якому випадку не пов`язане з ухиленням обвинуваченого від явки до суду.

Колегія суддів касаційного суду також звертає увагу, що закон України про кримінальну відповідальність не передбачає можливість зупинення перебігу строку давності на період дії воєнного стану.

Щодо доводів представника потерпілої з приводу того, що закриття кримінального провадження без винесення обвинувального вироку та без розгляду цивільного позову позбавить потерпілу відшкодування спричиненої злочином майнової шкоди, необхідно зазначити, що апеляційний суд обґрунтовано послався у своєму рішенні на те, що відповідно до вимог ч. 7 ст. 128 КПК України, особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

З огляду на наведене, переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та вмотивованість їх висновків у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, представником потерпілої у касаційній скарзі наведено не було, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.

Решта доводів касаційної скарги представника потерпілої висновків судів першої та апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Отже, касаційна скарга представника потерпілої не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року та ухвали Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Рішення суду апеляційної інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги представника потерпілої та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року стосовно ОСОБА_6 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3