ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1917/24 Справа № 201/8605/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001130 від 20 липня 2023 року, щодо:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьк, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, зі слів одруженого та маючого на неповнолітню доньку ОСОБА_7 , 2008 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який постійного місця проживання не має, раніше судимого, в останнє:

30.05.2018 року Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, який 04.12.2018 року Донецьким апеляційним судом скасований в частині міри покарання, постановлений вирок та призначено покарання за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, звільненого 16.01.2023 року у зв`язку із відбуттям строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_6

в режимі відеоконференції

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України і призначено йому покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 відраховано з 20 липня 2023 року. Відповідно до ст. 72 КК України в строк призначеного остаточного покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення з 20.07.2023 року по 04.04.2024 року включно.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за наступних обставин.

20 липня 2023 року о 15 годині 12 хвилин ОСОБА_10 , будучи особою раніше судимою за злочини проти власності, у період дії воєнного стану, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , побачив не знайому йому потерпілу ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка тримала в руці пакет з продуктами харчування та гаманцем, який він визначив об?єктом свого злочинного посягання.

Далі, реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на відкрите повторне викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, розуміючи, що його дії є очевидними для потерпілої та оточуючих, підійшовши ззаду до потерпілої ОСОБА_11 , яка тримала в руці пакет та рукою вихопив з пакету гаманець помаранчевого кольору фірми «Forever young», вартістю 145 гривень 70 копійок, в середині якого знаходились грошові кошти у сумі 5250 гривень (чотири купюри номіналом 1000 гривень, одна купюра номіналом 500 гривень, три купюри номіналом 200 гривень, одна купюра номіналом 100 гривень, одна купюра 50 гривень), та, не зважаючи на крики потерпілої, а також вимоги зупинитися, побіг у бік будинку АДРЕСА_3 .

При цьому, протиправні дії ОСОБА_12 були помічені не тільки потерпілою, а іншими особами, які його затримали.

Таким чином ОСОБА_10 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але грабіж не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Дії ОСОБА_12 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 186 КК України, як закінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану.

В апеляціях:

- захисник просить вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про суворість призначеного покарання та його невідповідність даним особі обвинуваченого, який вину визнав частково, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, на обліках у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває.

Вважає, що судом не надана належна правова оцінка кваліфікації діям обвинуваченого, які для оточуючих були таємними.

- обвинувачений просить оскаржуваний вирок відносно нього скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, так як згідно доказів, що містяться в матеріалах справи та показань свідків і потерпілої слідує, що його дії були таємними. Звертає увагу, що під час затримання у нього будь-яких речей потерпілої виявлено не було, крім того вказує про порушення права на захист.

Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника, які кожен окремо та разом підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти апеляційних скарг захисту, проти просив застосувати до ОСОБА_12 положення ст. 68 КК України, з огляду на вчинення замаху на злочин, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_12 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, а саме закінченому замаху на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану.

Показами потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які були безпосередньо допитані судом першої інстанції слідує, що ОСОБА_6 відкрито заволодів гаманцем потерпілої ОСОБА_11 , вихопивши його з сумки (пакету) останньої, та намагався з місця злочину втекти, однак був затриманий свідком ОСОБА_14 .

При цьому, потерпіла ОСОБА_11 , а також свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 безпосередньо бачили ОСОБА_6 , який тікав з гаманцем потерпілої.

Підстави для недовіри або сумнівів щодо особи потерпілої та свідків, а також правдивості та об`єктивності їхніх пояснень, у суду апеляційної інстанції відсутні, оскільки надані пояснення є послідовними, логічними та такими, що узгоджуються з іншими доказами у справі, зокрема: відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 20 липня 2023 року, потерпіла ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 , кожен окремо, впізнали ОСОБА_6 , який відкрито, шляхом ривку, заволодів гаманцем потерпілої ОСОБА_11 .

Крім того, судом першої інстанції також було досліджено протокол огляду речей і документів від 25 липня 2023 року, зокрема, відеофайл, на якому зафіксовано як потерпіла ОСОБА_11 , тримає в лівій руці пакет та в цей час ОСОБА_6 наблизившись впритул до потерпілої зі спини, лівою рукою дістав з пакету потерпілої гаманець та почав втікати з місця вчинення кримінального правопорушення та за ним направилися ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 .

Таким чином, місцевим судом вмотивовано встановлено та підтверджено належними і допустимими доказами у їх сукупності, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, що ОСОБА_6 відкрито заволодів належним потерпілий гаманцем.

Що стосується доводів апеляційних скарг як захисника, так і обвинуваченого, стосовно того, що дії ОСОБА_6 невірно кваліфіковані за ст. 186 КК України, оскільки були таємними для оточуючих, то вони не є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 185 КК України, крадіжкою є таємне викрадення чужого майна. При цьому основною умовою є те, що, здійснюючи викрадення, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 186 КК України, грабежем є відкрите викрадення чужого майна, а саме викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка, у свою чергу, усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

При цьому, розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).

Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж. Втеча засудженого лише з метою уникнення затримання не може бути підставою для кваліфікації дій засудженого за ознаками відкритого викрадення чужого майна.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а саме, способу вилучення майна, відкритість його дій для потерпілої та свідків, усвідомлення своїх дій, а також намагання залишити місце злочину, дії обвинуваченого правильно кваліфіковані судом на ст. 186 КК України, а тому, підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ст. 185 КК України, як на це вказує сторона захисту, не встановлено.

Сам факт того, що під час затримання у обвинуваченого ОСОБА_6 не було виявлено будь-яких речей потерпілої, то ця обставина не підставою для скасування вироку або зміни кваліфікації його дій, з огляду на відомості з протоколу огляду від 20 липня 2023 року, відповідно до якого, ОСОБА_14 добровільно надав для огляду та вилучення жіночий гаманець, який викрав невідомий чоловік з пакету потерпілої.

Отже, судом першої інстанції в повній мірі наведені усі дослідженні ним докази у їх сукупності, які узгоджуються між собою і надана їм вмотивована об`єктивна оцінка, які покладені в основу вироку, а тому відсутні підстави, вважати з цього приводу, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, як на це вказує сторона захисту в апеляційних скаргах.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

Вирок суду першої інстанції належним чином мотивований та обґрунтований, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

В той же час, доводи як апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 щодо необхідності пом`якшення покарання ОСОБА_6 , так і позиція прокурора щодо застосування до обвинуваченого положень ст. 68 КК України, є слушними.

Так, відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно із ч. 1 ст.68 КК України, при призначенні покарання за незакінчений злочин суд, керуючись положеннями ст.65-67 цього Кодексу, враховує ступінь тяжкості вчиненого особою діяння, ступінь здійснення злочинного наміру та причини, унаслідок яких злочин не було доведено до кінця.

Норми ч. 3 ст.68 КК України має імперативний характер і тому суд зобов`язаний враховувати її положення в усіх випадках призначення покарання за замах на злочин. При цьому призначення покарання за правилами ч. 3 ст. 68 КК України має бути умотивоване судом у вироку із обов`язковим посиланням на цю норму закону.

Це узгоджується із наданими Верховним Судом України роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму № 7 від 24.10.2003 року Про судову практику призначення судами кримінального покарання ( п.6-1).

Аналогічна позиція викладена і у постанові першої судової палати ККС ВС від 04 квітня 2024 року, у справі № 753/11839/22.

Як слідує із змісту оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_6 , останній скоїв закінчений замах на повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), в умовах воєнного стану, а отже, максимальний розмір покарання, яке можливо призначити за нормами ч. 3 ст. 68 КК України, з огляду на санкцію статті, становить 6 років 8 місяців.

Однак, суд першої інстанції наведених вище вимог не врахував, а тому вирок суду підлягає зміні в частині призначення покарання, шляхом застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 68 КК України та визначення йому покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі, оскільки саме таке покарання буде найбільш необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.

Такий вид і розмір покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Посилання захисника на те, що обвинувачений ОСОБА_6 вину визнав частково, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, на обліках у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває, колегія суддів не вважає достатньо переконливими для застосування положень ст. 69 КК України до обвинуваченого ОСОБА_6 .

За загалом вище наведеного, підстав для застосування до обвинуваченого даних положень ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не знаходить.

З огляду на вище разом наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції змінити в частині призначення покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

СТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 , - задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 квітня 2024 року у кримінальному провадженні № 0001130 щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, - змінити в частин призначення покарання.

Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ст. 68 КК України, до покарання у вигляді 6 років 8 місяців позбавлення волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_17 ОСОБА_4