Справа №585/1801/22 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/579/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми, у режимі відеоконференції, кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 серпня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , працює трактористом-машиністом у ТОВ «МХП-Урожайна країна», раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій, не оспорюючи фактичні обставини, правильність кваліфікації своїх дій та визнання винуватості, останній просить вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 серпня 2023 року, ухвалений відносно нього, змінити, постановити вирок, яким визнати його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34 000 грн., без позбавленням права керувати транспортними засобами.

Крім того, обвинувачений просить долучити до матеріалів справи та дослідити в судовому засіданні письмові докази, які характеризують його особу, а саме характеристику з місця роботи від 25 серпня 2023 року, видану директором ТОВ «МХП-Урожайна країна», довідку голови квартального комітету №21 виконавчого комітету Роменської міськради від 30 серпня 2023 року та копію довідки до акта огляду МСЕК серії 10ААА №650800 від 20 жовтня 2011 року.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 3 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 грн. 00 коп., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «МХП-Урожайна країна» на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду у розмірі 800 грн. 00 коп. та моральну шкоду у розмірі 6 000 грн. 00 коп., на загальну суму 6 800 грн. 00 коп.

В решті вимог, заявлених за цивільним позовом відмовлено.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 серпня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертизи технічного стану транспортного засобу у сумі 3000 грн. 00 коп. та автотехнічної експертизи у сумі 3000 грн. 00 коп.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт вказує, що при призначенні йому покарання судом першої інстанції безпідставно не враховано наявність усіх, передбачених ст. 66 КК України, пом`якшуючих обставин та інші обставини, які мають значення для прийняття законного рішення.

Так, як вказує апелянт, судом не було враховано, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинив нетяжкий, з необережності, будучи тверезим, має міцні соціальні зв`язки, сина-інваліда першої групи з дитинства, характеризується виключно позитивно по місцю роботи та проживання.

При цьому, апелянт зауважує, що члени його родини не мають права на керування транспортними засобами, при тому, що під час воєнного стану, може виникнути потреба в евакуації чи іншому використанні автомобіля.

На думку апелянта, та наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю злочину та добровільне часткове відшкодування збитку, за відсутності обтяжуючих обставин, покарання слід призначити йому з застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу у розмірі 2000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 34000 грн., без позбавленням права керувати транспортними засобами, так як усі вищезазначені обставини, у сукупності, дають підстави зробити висновок про можливість його виправлення без позбавлення права керування транспортними засобами і саме таке покарання, буде необхідним і достатнім для попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та досягне самої мети покарання, згідно ст. 50 КК України.

Інші учасники провадження апеляційні скарги на вирок суду апеляційні скарги не подавали.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 26.07.2022 близько 11 год. 05 хв., ОСОБА_7 , керував трактором марки «JOHN DEERE» моделі «8295R» р.н. НОМЕР_1 до якого була прикріплена дискова борона марки «JOHN DEERE» № 0065Х010036 моделі «DISK HARROW», та рухався в межах населеного пункту в м. Ромни, Сумської області зі сторони вул. Полтавської в напрямку с. Бобрик Роменського району.

У порушення вимог п.п. 12.3, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, перебуваючи на заокругленій ділянці дороги вул. Київської поблизу повороту до вул. Пархоменка в м. Ромни Сумської області, ОСОБА_7 не врахував дорожню обстановку, об`єктивно спостерігаючи попереду себе рух велосипедиста ОСОБА_8 , який рухався на велосипеді по правому ґрунтовому узбіччю дороги в попутному напрямку, негайно не вжив заходів для зупинки керованого ним транспортного засобу, не вибрав безпечного інтервалу між причіпним обладнанням (дисковою бороною) та велосипедистом, допустивши наїзд на ОСОБА_8 , який на той момент зупинився та взяв до рук велосипед.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження з якими був доставлений до КНП «Роменської ЦРЛ» РМР, ступінь яких, як було встановлено, є середньою.

Заслухавши доповідь головуючого судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 на підтримку апеляційних доводів та вимог, позицію прокурора, яка вважала рішення суду законним та обґрунтованим, просила залишити його в силі, а апеляційну скаргу без задоволення, перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог як вказаної статті, так і ст.394 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорюються і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, також не оспорюється, тому, вирок суду першої інстанції і в цій частині апеляційному перегляду не підлягає.

Що стосується доводів апелянта про призначення йому судом першої інстанції суворого покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, положеннями ст.ст. 50, 65 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно відповідати характеру вчинених протиправних дій, їх небезпечності та інформації про особу винного.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, яке слід призначити ОСОБА_7 , судом було враховано, що вчинений ним злочин, згідно ст. 12 КК України, є нетяжким та неумисним, обставини його вчинення, необережний протиправний характер дій останнього та дані про особу обвинуваченого, який офіційно працевлаштований трактористом-машиністом, під наглядом у лікаря нарколога або психіатра не перебуває, раніше не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності, за місцем проживання та роботи характеризується виключно позитивно, за висновком досудової доповіді має низький ризик вчинення повторного правопорушення.

При цьому, ті обставини, що ОСОБА_7 щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, були визнані судом такими, що пом`якшують покарання, а обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Саме з врахуванням зазначеного, а також з огляду і на те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого, суд і дійшов висновку, що таке можливе без ізоляції ОСОБА_7 від суспільства та призначив останньому покарання у виді штрафу в мінімальних межах, що встановлені загальною частиною КК України, вважаючи таке покарання необхідним та достатнім для попередження вчинення ним нових злочинів, з посиланням на недоцільність, у даному випадку, призначення більш суворих видів покарання.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повному обсязі та на спростовування доводів апелянта щодо суворості призначеного покарання, додатково зауважує, що покарання саме у визначеному судом виді та розмірі є мінімальним покаранням, передбаченим санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів обвинуваченого про те, що у суду були підстави для призначення йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України без додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

В апеляційній скарзі, звертаючись до апеляційного суду з вимогами щодо зменшення розміру призначеного судом штрафу, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає про те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, злочин вчинив нетяжкий, з необережності, будучи тверезим, характеризується виключно позитивно по місцю роботи та проживання.

Однак, зазначені обставини вже були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі, а саме, у виді штрафу у розмірі 51 000 грн., а інших, достатніх аргументів для зменшення розміру основного покарання у виді штрафу, апелянтом не наведено.

При цьому, до апеляційної скарги обвинуваченим було долучено докази, які були досліджені у судовому засіданні.

Зокрема, з довідки до акту огляду МСЕК серії 10ААА №650800, вбачається, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має з дитинства безтермінову групу інвалідності першу А.

У свою чергу, у довідці про склад сім`ї від 30 серпня 2023 року, яка була видана ОСОБА_7 зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 , з останнім проживає його цивільна дружина - ОСОБА_10 , а також її сином - ОСОБА_9 , який перебуває на їх утриманні.

Вказані обставини свідчать про те, що особа з інвалідністю перебуває не лише на утриманні ОСОБА_7 , про що зазначав останній в апеляційній скарзі, а й на утриманні своєї матері, крім того, сином для останнього ОСОБА_9 не являється, а тому, вважати їх такими, за яких обвинуваченому слід було б призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 1 ст. 286 КК України, підстави відсутні.

Також, колегія суддів зауважує і на те, що при призначенні ОСОБА_7 покарання у виді штрафу у розмірі 51 000 грн., суд першої інстанції переконався, що матеріальний стан останнього та наявність офіційного працевлаштування дадуть можливість для його сплати, і такі висновки доводами апеляційної скарги жодним чином не спростовано.

Що стосується призначення судом додаткового покарання, з чим обвинувачений ОСОБА_7 , також, не згоден, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, ч. 2 ст. 69 КК України встановлено, що на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, норма ч. 2 ст. 69 КК України містить виняток щодо можливості її застосування навіть за умови дотримання вимог ч. 1 ст. 69 КК України, а саме: її положення не поширюються на випадки призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України встановлено, що порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, карається штрафом від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

З огляду на те, що покарання за кримінальним правопорушенням, у вчиненні якого було визнано винуватим ОСОБА_7 , передбачає одне з основних покарань у виді штрафу від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, положення ч. 2 ст. 69 КК України щодо можливості не призначати обов`язкове додаткове покарання, визначене санкцією цієї частини указаної статті, не можуть бути застосовані.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 16 березня 2023 року (справа № 185/1030/22, провадження № 51-3134км22) та від 03 жовтня 2023 року (справа № 233/250/22, провадження № 51-3551км23).

З врахуванням вказаного, вважати незаконним рішення суду в частині призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік, також, підстави відсутні.

Враховуючи вищезазначене, всупереч доводів апелянта, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його зміни не встановлено, у зв`язку з чим вирок суду слід залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02 серпня 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4