У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 681/166/24

провадження № 51- 4206 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2024 року стосовно засудженої ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Полонського районного суду Хмельницької області від 25 квітня 2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму, визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк

9 років.

Згідно з вироком, ІНФОРМАЦІЯ_2, близько 16:20, ОСОБА_5 знаходилась за місцем свого проживання на

АДРЕСА_2 . В цей час її син ОСОБА_6 привів додому чоловіка обвинуваченої, ОСОБА_7 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеня, та поклав його на правий бік у горизонтальному положенні на підлозі спальної кімнати.В період часу з 16:20 до 19:26, ОСОБА_5 , яку обурив нетверезий стан чоловіка, та на ґрунті тривалих неприязних відносин у зв`язку з систематичним застосуванням ОСОБА_7 до ОСОБА_5 фізичного та психологічного насильства, у останньої виник умисел на протиправне позбавлення життя чоловіка, після чого ОСОБА_5 , взяла кухонний ніж, увійшла до спальної кімнати, де чоловік лежав на підлозі у горизонтальному положенні оберненим лівою передньо-боковою поверхнею свого тіла до неї, та, умисно, з прикладанням сили, завдала два удари ножем в область життєво важливих органів ОСОБА_7 , внаслідок чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих поранень лівої половини грудної клітки з ушкодженням серця (в проекції лівого передсердя), серцевої сумки та її тампонадою, з ушкодженням нижньої частки лівої легені, що супроводжувалося лівобічним гемопневмотораксом (1500 мл), які в сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент заподіяння та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Внаслідок отримання вище перелічених тілесних ушкоджень,

ОСОБА_7 помер на місці.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_4 , потерпілої

ОСОБА_8 залишено без задоволення, а вищезазначений вирок без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, просить їх скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Вважає, що в діях його підзахисної відсутній склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 115 КК, натомість її дії охоплюються складом злочину, передбаченого ст. 124 КК, тобто мають кваліфікуватися як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, оскільки засуджена оборонялась від протиправних дій потерпілого. Також стверджує, що право на захист

ОСОБА_5 порушено, оскільки мотив вчинення злочину, встановлений судом, а саме вчинення злочину на грунті тривалих неприязних стосунків у зв`язку з систематичним застосуванням ОСОБА_7 до ОСОБА_5 фізичного та психологічного насильства, не підтверджено жодними доказами, а зазначений у обвинувальному акті мотив вчинення злочину - на грунті раптово виниклих неприязних відносин не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи. Крім того, захисник зазначає, що у цьому кримінальному провадженні неправомірно визнано потерпілою ОСОБА_8 , яка не має жодного відношення до ОСОБА_7 .

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За змістом ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги захисника в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судами дотримано у повному обсязі.

Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_5 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність удіях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК, тобто вчинення нею умисного вбивства. З позицією місцевого суду погодився і апеляційний суд.

Доводи касаційної скарги захисника про те, що дії ОСОБА_5 неправильно кваліфіковано судом першої інстанції, не знайшли підтвердження при перегляді апеляційним судом, з чим погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Так, висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення суд першої інстанції зробив, зокрема, на підставі показань свідка ОСОБА_9 , про те, що йому подзвонила ОСОБА_5 і повідомила, що вбила чоловіка; даними протоколу огляду аудіозапису, згідно якого, ІНФОРМАЦІЯ_2 о 19:25 ОСОБА_6 зателефонував у службу «102» та повідомив, що за місцем свого проживання виявив мертвого батька з ножовими пораненнями, в цей час у будинку знаходилась лише ОСОБА_5 ; даними висновку судової медично-цитологічної експертизи № 11 від 29 січня 2024 року, згідно якого у піднігтьовому вмісті рук ОСОБА_5 знайдені сліди крові людини, які можуть походити від потерпілого ОСОБА_7 ; даними висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 відповідно до якого, в момент отримання двох проникаючих поранень лівої половини грудної клітки,

ОСОБА_7 міг перебувати у горизонтальному положенні або близькому до нього, обернений лівою передньо-боковою поверхнею свого тіла до травмуючого предмета, при цьому тілесних ушкоджень характерних для боротьби та самооборони та тілі трупа ОСОБА_7 не виявлено, а згідно висновку судово-токсикологічної експертизи трупа ОСОБА_7 виявлено наявність етилового (винного) алкоголю в крові - 4,0 проміле, в сечі - 6,42 проміле, що відповідає ступеню гострої алкогольної інтоксикації "алкогольне сп`яніння тяжкого ступеня" по відношенню до живої людини; даними додаткової судово-медичної експертизи № 29 від 14 лютого 2024 рокувідповідно до якої, локалізація та механізм утворення тілесних ушкоджень виявлених на тілі трупа ОСОБА_7 не відповідає даним вказаним під час проведення допиту та слідчого експерименту за участю ОСОБА_5 , оскільки ран є дві, вони розміщені паралельно одна одній на обмеженій ділянці шкіри, верхні кінці ран заокруглені, нижні кінці гострі, ліві стінки обох ран скошені в напрямку зверху вниз, обидва раневі канали йдуть майже паралельно під прямим кутом, що свідчить про швидке та послідовне їх нанесення одне за одним, ймовірно, без змін положення ножа у руці того, хто наносив; показань судово-медичного експерта ОСОБА_10 про те, що дві рани, які виявлені на трупі ОСОБА_7 могли виникнути найбільш ймовірно внаслідок нанесення саме ударів ножем з напрямком зліва направо, коли потерпілий перебував у горизонтальному положенні, а тому вказані рани не могли утворитись в результаті падіння ОСОБА_5 з ножем в руці на тіло чоловіка, як про це вказує обвинувачена; інших доказів, зміст яких наведено у вироку та які узгоджуються між собою, доповнюють один одного щодо обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, місцевий суд обґрунтовано вирішив, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 .

При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки

доказів винуватості ОСОБА_5 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Доводи у касаційній скарзі захисника про перевищення ОСОБА_5 меж необхідної оборони не ґрунтуються на матеріалах провадження та є безпідставними.

Кримінальне правопорушення, передбачене ст. 124 КК, характеризується заподіянням шкоди у вигляді тяжких тілесних ушкоджень тому, хто посягає, при захисті від суспільно небезпечного посягання, але з перевищенням меж необхідної оборони, тобто при явній невідповідності зазначеної шкоди небезпечності посягання або обстановці захисту. Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст.124 КК України є відповідна обстановка вчинення злочину - перебування винного під час вчинення цього діяння у стані необхідної оборони. Крім того, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони цього злочину є мотив діяння, а саме захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК).

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода, заподіяна особі, яка здійснює посягання, не перевищувала би необхідну.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема потрібно враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події. Визначальним при цьому є і суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. Якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Суди першої та апеляційної інстанцій під час судового розгляду ретельно перевірили та спростували доводи засудженої та її захисника, які не погоджувалися із кваліфікацією дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115КК та наголошували на наявності в її діях складу злочину, передбаченого ст. 124 КК.

Так, спростовуючи доводи засудженої та її захисника щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_5 за ст. 124 КК, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано зазначили про відсутність в матеріалах кримінального провадження даних стосовно того, що ОСОБА_5 зазнала суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, від якого була вимушена захищатися, а отже, у неї не було підстав для необхідної оборони. Водночас про напад потерпілого на неї вказує лише сама ОСОБА_5 , однак за вищенаведеними висновками експертиз, потерпілий під час отримання тілесних ушкоджень перебував у горизонтальному положенні та знаходився у стані алкогольного сп`яніння тяжкого ступеня.

Наведені дані свідчать, що ОСОБА_5 не перебувала у стані необхідної оборони і не перевищувала її меж, оскільки в цей момент із боку потерпілого не було реальної загрози і не існувало суспільно небезпечного посягання на її життя і здоров`я.

Враховуючи вищевикладене, у колегії суддів не викликає сумнівів щодо правильностікваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК і підстав для їх перекваліфікації на ст. 124 КК , як про це йдеться у касаційній скарзі захисника, не встановлено.

Доводи захисника щодо безпідставно встановленого судом першої інстанції мотиву вчинення кримінального правопорушення, а саме, на грунті тривалих неприязних стосунків у зв`язку з систематичним застосуванням

ОСОБА_7 до ОСОБА_5 фізичного та психологічного насильства, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, ОСОБА_5 у судовому засіданні надала показання про те, що протягом тривалого періоду життя чоловік систематично зловживав алкогольними напоями та застосовував до неї психологічне і фізичне насильство, а свідок ОСОБА_6 підтвердив, що протягом багатьох років його батько ОСОБА_7 зловживав алкоголем, вчиняв вдома сварки та неодноразово застосовував до матері фізичне насильство.

Крім цього, сам захисник у своїй касаційній скарзі підтверджує факт тривалих неприязних стосунків між вказаним подружжям та звертає увагу Суду на те, що згідно вироку Полонського районного суду Хмельницької області від 05 лютого

2009 року ОСОБА_7 було засуджено за ч. 1 ст. 121 КК, а саме за заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 під час суперечки, яка виникла на грунті особистих неприязних стосунків.

Зважаючи на це,апеляційний суд у своєму рішенні зазначив, що обставини, встановлені судом, можуть відрізнятися від обставин, відображених у обвинувальному акті, проте, це не свідчить про порушення права особи на захист, тому, визнавши недоведеним мотив «раптово виниклі неприязні відносини», суд зазначив у вироку більш узагальнений мотив вчинення злочину.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи сторони захисту щодо неправомірності визнання потерпілою у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_8 , оскільки, як убачається з копії оскаржуваного вироку, остання брала участь у розгляді цього кримінального провадження в якості потерпілої, при цьому жодних заперечень щодо цього від сторони захисту не надходило, а відтак, у Суду немає підстав для сумніву з цього приводу, до того ж, захисник у своїй скарзі не зазначив, як ця обставина вплинула на правильність постановлених судових рішень стосовно ОСОБА_5 .

Таким чином, посилань на істотні порушення кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни оспорюваних судових рішень, як і доводів щодо неправильного застосування кримінального закону касаційна скарга не містить.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Полонського районного суду Хмельницької області від

25 квітня 2024 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від

25 червня 2024 року стосовно засудженої ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3