Справа 757/677729/21-к Головуюча в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/1493/2024 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

22 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

перекладача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0000297 за апеляційними скаргами прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_13 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Баку, Азербайджанської Республіки, громадянина Азербайджанської Республіки, з базовою вищою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.1 ст.119 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки;

цивільний позов представника потерпілих - адвоката ОСОБА_14 в інтересах потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 задоволено частково;

стягнуто з ОСОБА_11 огли на користь ОСОБА_15 47 424 грн 28 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, 45 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу, та 200 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди;

стягнуто з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_16 25 000 грн на відшкодування витрат на правову допомогу та 200 000 грн в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди;

вирішене питання про речові докази та процесуальні витрати.

Відповідно до вироку, ОСОБА_11 , 19 лютого 2021 року, близько 14 год 30 хв, пересуваючись на автомобілі марки «Хюндай Соната», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Архітектора Городецького в м. Києві, при проїзді через пішохідний перехід, розташований за адресою: м. Київ, вул. Городецького 12/3 , позначений відповідною дорожньою розміткою, зупинивши автомобіль, вступив у словесний конфлікт із раніше незнайомим йому пішоходом - ОСОБА_17 , який рухався вказаним пішохідним переходом, маючи перевагу в русі. В ході вказаного словесного конфлікту у ОСОБА_11 виникла раптова особиста неприязнь до потерпілого ОСОБА_17 та спонтанний злочинний умисел на спричинення останньому невизначеної шкоди у виді тілесних ушкоджень. Реалізуючи вказаний раптово виниклий злочинний умисел, діючи умисно, з мотивів особистої неприязні, ОСОБА_11 вискочив із салону вищевказаного автомобіля та усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, схопив однією рукою за руку ОСОБА_17 , щоб останній не міг захистити себе та іншою рукою завдав йому з прикладенням значної сили одного удару кулаком в область голови. ОСОБА_17 намагався ухилитись від наступного удару та втекти, проте ОСОБА_11 , діючи умисно, утримуючи його за одяг, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, з прикладенням значної сили, наніс ще один удар кулаком в область голови ОСОБА_17 , який після цього впав на бруківку та втратив свідомість. ОСОБА_11 , не намагаючись викликати «швидку медичну допомогу» чи допомогти іншим чином потерпілому ОСОБА_17 , сів в салон автомобіля «Хюндай» та поїхав з місця вчинення кримінального правопорушення повз лежачого на бруківці ОСОБА_17 , який від отриманих травм помер на місці.

В апеляційній скарзі прокурор указав на незаконність вироку у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду першої інстанції при зміні кримінально-правової кваліфікації протиправних дій ОСОБА_11 та визнанні його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України. На переконання прокурора, вина ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України є доведеною та підтверджується належними та допустимими доказами. Крім того, вина ОСОБА_11 підтверджується показаннями свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які вказали на те, що зі сторони пішохода ОСОБА_17 не вбачали агресії в бік водія ОСОБА_11 . Суд першої інстанції у вироку помилково послався на висновок спеціаліста в галузі судово-медичної експертизи ОСОБА_22 № 16.11/22 від 16 листопада 2022 року, який на переконання прокурора не може бути джерелом доказу. Оскільки, відповідно до норм ст. ст. 84, 298-1 КПК України, висновок спеціаліста у розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 298-1 КПК України не є доказом у кримінальному провадженні, відтак не може підтверджувати чи спростовувати обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. На думку прокурора, висновок суду щодо відсутності в обвинуваченого умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження є безпідставним з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 29 жовтня 2020 року у справі 263/15874/17 у якій Суд зазначив, що кримінальна відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України настає за умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілому. Судом першої інстанції залишено поза увагою наведені обставини, які у своїй сукупності свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_11 будучи особою молодшого віку за потерпілого, умисно завдаючи удари у життєво важливі органи потерпілого з прикладення значної сили, розраховував на можливі наслідки, від яких здоров`ю потерпілого буде спричинено тяжку шкоду. Обвинувачений бачив, що під час побиття потерпілий ОСОБА_17 втратив свідомість та на його обличчі була кров, однак не вжив заходів щодо надання невідкладної медичної допомоги. У зв`язку з цим, в діях обвинуваченого відсутня необережна форма вини, оскільки він свідомо та цілеспрямовано наносив потерпілому удари в життєві важливі органи та підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК України. Окрім цього, суд призначаючи покарання ОСОБА_11 не дотримався вимог кримінального процесуального закону, що призвело до постановлення незаконного рішення. На переконання апелянта, місцевий суд безпідставно послався лише на наявність пом`якшуючої обставини - щире каяття. А відповідно до практики Верховного Суду, викладеній зокрема у постанові від 18 вересня 2019 року, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у досліджених безпосередньо судом матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_11 відсутні будь-які відомості, що він дійсно щиро розкаявся та відшкодував завдані збитки. Просив вирок скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

У запереченнях захисника ОСОБА_9 на апеляційну скаргу прокурора указано на те, що її доводи є необґрунтованими, а вирок суду є законним та належним чином обґрунтованим судом та відповідає фактичним обставинам справи. Висновок, якого суд дійшов на підставі ретельно досліджених судом матеріалів справи та доводів обох сторін, не спростовується доводами апеляційної скарги прокурора, оскільки в діях обвинуваченого ОСОБА_11 не вбачається складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а наявні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 191 КК України, що підтверджується належними та допустимим доказами, які містяться у матеріалах справи. Обвинувачений ОСОБА_11 в судовому засіданні заперечував факт умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_17 , що спричинило йому смерть. Вважав, що його дії мають ознаку кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, оскільки не бажав настання тяжких наслідків. На переконання захисника, перелічені в апеляційній скарзі прокурора та у судовому засіданні прокурором тілесні ушкодження, які належать до категорії тяжких отримані потерпілим не від удару обвинуваченого, а від падіння потерпілого на бруківку. Окрім цього, на думку захисника, обвинувачений не міг завдати ударом рукою потерпілому тяжкої шкоди здоров`ю та не бажав настання таких наслідків. Відповідно до відеозапису, обвинувачений ОСОБА_11 завдав один удар рукою в область обличчя та в область голови потерпілого, після чого останній впав на бруківку, а обвинувачений припинив бійку, у зв`язку із небажанням завдати будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому. Отже, тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, було не безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим ОСОБА_11 удару в ділянку голови потерпілого ОСОБА_17 , а результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню. Таким чином, на переконання захисника, за даних обставин мало місце не умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а вбивство, вчинене через необережність, у зв`язку з цим, дії ОСОБА_11 огли правомірно перекваліфіковані судом першої інстанції з ч. 2 ст. 121 на ч. 1 ст. 119 КК України. Щодо відшкодування підсудним матеріальної та моральної шкоди потерпілим, захисник зазначив, що обвинувачений з самого початку був готовий відшкодувати повністю підтверджені грошові витрати пов`язані з похованням потерпілого ОСОБА_17 та бажає надалі відшкодовувати. Просив апеляційні скарги прокурора та представника потерпілих залишити без задоволення, а вирок без змін.

Представником потерпілих була подана апеляційна скарга на вирок, однак, під час апеляційного розгляду потерпілі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 відмовилися від цієї апеляційної скарги та просили апеляційний розгляд проводити у їх відсутність (т.4 а.п. 181-184). У зв`язку із цим, колегію суддів вирок Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_11 за апеляційною скаргою представника потерпілих не переглядався, а апеляційний розгляд був проведений у відсутність потерпілих та їх представника.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити;

обвинуваченого та його захисників, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, вважали її доводи необґрунтованими та просили залишити її без задоволення, а вирок без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

За змістом положень п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у мотивувальній частині обвинувального вироку зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування встановлених судом обставин. При цьому, обов`язок суду оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку із викладенням відповідних мотивів у мотивувальній частині вирку вбачається із положень ст. 94, ч.3 і 4 ст.370 КПК України.

З матеріалів кримінального провадження і ухваленого місцевим судом вироку вбачається, що зазначених вимог кримінального процесуального закону за результатами судового розгляду і перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України місцевим судом не дотримано, а викладені у вироку висновки про відсутність доказів заподіяння обвинуваченим тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_17 , що спричинили смерть останнього, не відповідають встановленим фактичним обставинам справи і зібраним доказам в їх сукупності.

Апеляційним судом встановлено, що 19 лютого 2021 року, близько 14 години 30 хвилин, ОСОБА_11 , рухаючись на автомобілі «Хюндай Соната», номерний знак, НОМЕР_1 , вулицею Архітектора Городецького в м. Києві, при проїзді через пішохідний перехід, розташований за адресою: м. Київ, вул. Городецького 12/3 , вступив у словесний конфлікт із пішоходом - ОСОБА_17 , який рухався вказаним пішохідним переходом, маючи перевагу в русі. В ході вказаного словесного конфлікту, ОСОБА_11 на грунті раптово виниклих неприязних відносин, з метою спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, раптово вискочив із салону вищевказаного автомобіля та усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, схопив однією рукою за руку ОСОБА_17 , щоб останній не міг захистити себе та іншою рукою завдав йому з прикладенням значної сили одного удару рукою зігнутою в кулак в область голови. ОСОБА_17 намагався ухилитись від наступного удару та втекти, проте ОСОБА_11 , діючи умисно, утримуючи його за одяг, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді завдання потерпілому тілесних ушкоджень, з прикладенням значної сили, наніс ще один удар кулаком в область голови ОСОБА_17 , який після цього впав на бруківку та втратив свідомість. ОСОБА_11 , не намагаючись викликати «швидку медичну допомогу» чи допомогти іншим чином потерпілому ОСОБА_17 , сів в салон автомобіля «Хюндай» та поїхав з місця вчинення кримінального правопорушення повз лежачого на бруківці ОСОБА_17 , який від отриманих травм помер на місці події.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 149 від 08.11.2021 встановлено, що у ОСОБА_17 мала місце важка поєднана травма:

- важка внутрішньочерпна травма - забиті рани в лівій тім`яній області з крововиливом в прилеглі м`які тканини та ушкодженням апонервозу; на червоній каймі нижньої губи зліва; крововилив в оточуючі тканини відповідно ранам; синці на червоній каймі нижньої губи та в правій виличній області з крововиливами; садно на підборідді; помірно виражені крововиливи під м`які мозкові оболонки в області полюсів лобних часток; крововиливи у вигляді геморагій в області полюсів скроневих часток, в товщі стовбура та мозолистого тіла; дрібновогнищеві крововиливи в області сино-каротидних зон та в нижній ріг правого шлуночка;

- закрита спино-мозкова травма - крововиливи над твердою мозковою оболонкою та в товщу навколишньої жирової тканини спинного мозку; численні геморагії в речовині спинного мозку. Набряк та набухання головного та спинного мозку;

- синець на задній поверхні лівого ліктя.

Характер тілесних ушкоджень свідчить про те, що вони виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), якими могла бути рука, стиснута в кулак, а також інший тупий предмет (предмети), визначити характерологічні ознаки контактуючої поверхні якого (яких) в даному випадку не надається можливим, так як контактуюча поверхня не відобразилась на ушкодженнях шкіряних покровів.

Згідно п. 2.1.1 а) Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ від 17.01.1995 за № 6 та узгоджених Верховним Судом України та Міністерством внутрішніх справ України, тілесні ушкодження у вигляді сумісної внутрішньочерепної та спинномозкової травми з забитими ранами, синцями, крововиливами в м`які тканини відповідно тілесним ушкодженням, крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, яка супроводжувалась набряком головного та спинного мозку, відносно живих осіб, відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню за ознаками небезпеки для життя. В даному випадку вище зазначена травма явилась безпосередньою причиною смерті.

Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, не виключно, що ушкодження у вигляді забитої рани в лівій тім`яній області, а також синець в області лівого ліктя могли виникнути при падіння потерпілого з положення стоячи, а також в результаті нанесення ударів в область обличчя, в результаті чого виникли ушкодження у вигляді забитих ран, синців, крововиливів в м`які тканини, після чого мало місце падіння потерпілого, в результаті приданого тілу прискорення, з подальшим ударом лівою тім`яною ділянкою голови о тверде покриття, а також областю лівого ліктя. В результаті падіння виникли ушкодження у вигляді забитої рани з ушкодження апоневрозу та крововиливом в підлеглі м`які тканини, крововиливи в області спинного та головного мозку, в тому числі і в області полюсів обох лобних та лівої скроневої части головного мозку (в області протиударів - віддаленні від ділянок дії травмуючого предмету).

Смерть ОСОБА_17 настала від сумісної внутрішньочерепної та спино-мозкової травми з забитими ранами, крововиливами в підлеглі м`які тканини, крововиливами під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, в тому числі і в стволову частину та в мозолисте тіло, крововиливами над твердою мозковою оболонкою та в речовину спинного мозку, яка в своєму перебігу ускладнилася набряком головного та спинного мозку.

Висновки місцевого суду першої інстанції про незгоду з кваліфікацією дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 121 КК України з посиланням на те, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України, є неспроможними, з огляду на таке.

Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 КК України та ч. 1 ст. 119 КК України, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Так, склад злочину, передбачений частиною 2 статті 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, за тому що за своєю суттю, природою речей, заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

Особливість об`єктивної сторони цього злочину полягає в тому, що передбачене законом умисне діяння спричиняє два різні похідні наслідки: первинний з них (найближчий) - тяжкі тілесні ушкодження (обов`язкова ознака об`єктивної сторони) - знаходяться у необхідному причинному зв`язку з наслідками вторинними (віддаленими) - смертю потерпілої особи (кваліфікуюча ознака). У цьому злочині згідно із законом і щодо діяння, і щодо першого, обов`язкового наслідку суб`єктивна сторона виражається в умислі (прямому чи непрямому), а стосовно другого (кваліфікованого) наслідку - тільки в необережності (самовпевненості чи недбалості). У цілому цей злочин визнається умисним, бо саме умисне ставлення до діяння і найближчого наслідку визначає спрямованість злочину, його суспільну небезпечність.

Значення змішаної форми вини полягає в тому, що вона дає можливість: а) конкретизувати ступінь суспільної небезпечності злочину; б) визначити правильну кваліфікацію; в) відмежувати близькі за об`єктивними ознаками склади злочинів, зокрема умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від убивства через необережність, коли винуватий не усвідомлював можливості настання похідного вторинного (віддаленого) наслідку в результаті настання похідного первинного (найближчого).

Прояв ознак умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та вбивства через необережність, їх відмінність між собою полягає у фактичних підставах кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії чи бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

При відмежуванні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від вбивства через необережність, колегія суддів дослідила докази, що мають значення для з`ясування суб`єктивної сторони кримінального правопорушення.

У контексті оцінки дій, а також наявності, змісту і спрямованості умислу обвинуваченого ОСОБА_11 колегія суддів враховує всі обставини події в їх сукупності, а саме: причини конфлікту, його тривалість та місце, дані про локалізацію і характер утворення тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_17 тощо. Оцінка цих обставин у своїй сукупності приводить колегію суддів до переконання про те, що ОСОБА_11 , діючи з непрямим умислом, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді отримання потерпілим ОСОБА_17 тілесних ушкоджень і свідомо допускав їх настання. Тобто, завдаючи ударів кулаком в життєво важливий орган потерпілого, ОСОБА_11 повинний був усвідомлювати можливість завдання йому тілесного ушкодження. Колегія суддів зважає на те, що завдання особі удару із прикладанням значної сили в область життєво важливого органу людини яким є голова саме по собі здатне спричинити тілесне ушкодження. У даному випадку, ОСОБА_11 завдав потерпілому ОСОБА_17 два акцентованих удари в область голови останнього. Завдання потерпілому повторно удару в область життєво важливого органу, яким є голова, із значною силою та у момент коли потерпілий перебував у не стабільному положенні дає підстави стверджувати про те, що ОСОБА_11 діяв із непрямим та невизначеним (альтернативним) умислом направленим на завдання потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, тобто він усвідомлював можливість завдання потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень і свідомо допускав їх настання, а тому його дії повинні кваліфікуватись за наслідками, що настали. У результаті дій обвинуваченого потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала смерть потерпілого. За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що дії ОСОБА_11 необхідно кваліфікувати саме за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, та його винуватість у вчиненні вказаного злочину вважає доведеною.

У зв`язку із викладеним, вирок в частині кваліфікації дій ОСОБА_11 та призначеного йому покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, тому в цій частині він підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.420 КПК України.

За результатами апеляційного розгляду колегією суддів ОСОБА_11 визнається винним у тому, що він, 19 лютого 2021 року, близько 14 год 30 хв, пересуваючись на автомобілі марки «Хюндай Соната», номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Архітектора Городецького в м. Києві, при проїзді через пішохідний перехід, розташований за адресою: м. Київ, вул. Городецького 12/3 , позначений відповідною дорожньою розміткою, зупинивши автомобіль, вступив у словесний конфлікт із раніше незнайомим йому пішоходом - ОСОБА_17 , який рухався вказаним пішохідним переходом, маючи перевагу в русі. В ході вказаного словесного конфлікту у ОСОБА_11 раптово виникли неприязнені стосунки до потерпілого ОСОБА_17 та спонтанний злочинний умисел на спричинення останньому шкоди у виді тілесних ушкоджень. Реалізуючи вказаний раптово виниклий злочинний умисел, діючи умисно, з мотивів особистої неприязні, ОСОБА_11 раптово вискочив із салону вищевказаного автомобіля та усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, схопив однією рукою за руку ОСОБА_17 , щоб останній не міг захистити себе та іншою рукою завдав йому з прикладенням значної сили одного удару кулаком в область голови. ОСОБА_17 намагався ухилитись від наступного удару та втекти, проте ОСОБА_11 , з метою завдання потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, діючи умисно усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді завдання потерпілому ОСОБА_17 тілесних ушкоджень та свідомо допускаючи їх настання, тобто діючи із непрямим невизначеним умислом, утримуючи потерпілого за одяг, з прикладенням значної сили, наніс ще один удар кулаком в область голови ОСОБА_17 , який після цього впав на бруківку та втратив свідомість. ОСОБА_11, не намагаючись викликати «швидку медичну допомогу» чи допомогти іншим чином потерпілому ОСОБА_17 , сів в салон автомобіля «Хюндай» та поїхав з місця вчинення кримінального правопорушення. Внаслідок указаних умисних дій обвинуваченого ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_17 були завдані тяжкі тілесні ушкодження від яких він помер на місці події. Дії обвинуваченого ОСОБА_11 колегією суддів кваліфікуються за ч.2 ст. 121 КК України.

При вирішенні питання про покарання обвинуваченого колегія суддів враховує наступне. Відповідно до частин першої та другої ст. 65 КК України покарання призначається у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_11 покарання суд враховує часткове визнання ним своєї вини тарозкаяння у вчиненому, оскільки він визнавав фактичні обставини вчинення злочину, оспорюючи при цьому кваліфікацію його дій. Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.66 КК України ця обставина є такою, яка пом`якшує покаранняОСОБА_11 . Крім цього, колегія суддів враховує факт компенсації завданої моральної та матеріальної шкоди потерпілим ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_11 відповідно до вимог ст. 67 КК України колегією суддів не встановлено. Крім цього, колегією суддів враховується ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, а також інші обставини, які були встановлені місцевим судом. Наведене у своїй сукупності приводить колегію суддів до переконання про необхідність призначення ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років, яке буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції у вироку не коректно викладене обвинувачення, яке визнане доведеним за результатами судового розгляду. Проте у зв`язку із формулюванням нового обвинувачення апеляційним судом у ході постановлення нового вироку, колегія суддів не визнає це порушення достатнім для призначення нового розгляду у суді першої інстанції, оскільки воно усувається саме формулюванням нового обвинувачення апеляційним судом.

У зв`язку із викладеним, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, вирок Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_11 підлягає скасуванню із ухваленням нового вироку, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.420 КПК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_11 скасувати в частині правової кваліфікації та призначеного покарання.

Ухвалити у цій частині новий вирок.

ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому за ч.2 ст.121 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 8 (вісім) років.

В решті вирок Печерського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року щодо ОСОБА_11 залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_11 протягом того ж часу із моменту вручення йому копії даного вироку.

СУДДІ

___________________ _______________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4