Справа № 450/2142/18 Провадження № 1-кп/450/247/24
УХВАЛА

судового засідання

19 серпня 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_3 адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку транспортно-трасологічної експертизи №1/1254 від 10.10.2017 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001745 від 14.09.2017 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

сторони кримінального провадження :

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_4

потерпілий ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

в с т а н о в и в:

В провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001745 від 14.09.2017 року стосовно ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286 КК України.

Адвокати обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали клопотання про визнання доказу очевидно недопустимим та просили визнати висновок транспортно-трасологічної експертизи №1/1254 від 10.10.2017 очевидно недопустимим доказом у зв`язку з отриманням такого з порушенням процесуального закону, прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України. В обгрунтування заявленого клопотання покликаються на те, що процесуальне рішення слідчого про призначення транспортно-трасологічної експертизи, зокрема відомості, що містяться в постанові слідчого про призначення даної експертизи, є очевидно недопустимим доказом в даному кримінальному провадженні, оскільки такі відомості отримані в порушення вимог КПК України, тобто неуповноваженою на те особою. Слідчий СВ ОСОБА_9 здійснював досудове розслідування, не маючи на це жодних повноважень. В матеріалах кримінального провадження відсутні будь які дані, а зокрема процесуальне рішення керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого ОСОБА_9 на здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження. Відшукання експертом слідів кримінального правопорушення, тобто обшук автомобіля проводився без ухвали слідчого судді, а тому висновок №1/1254 від 10.10.2017 транспортно-трасологічної експертизи є очевидно недопустимим доказом. Відомості, що містяться в автомобілі марки «VOLKSWAGEN POLO», р.н. НОМЕР_1 , та автомобілі марки «BMW», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та використані експертом при наданні висновку експерта №1/1254 від 10.10.2017 слідчим, прокурором стороні захисту не відкривалися. Вихідні дані слідчим не зазначені, не попереджено експерта про кримінальну відповідальність за завідомо непавдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Експерт проігнорував вимоги методик, які визначають етапи дослідження. Ні протокол огляду місця події, ні схема до даного протоколу не відображають дійсні обставини події та містять суперечності між собою в частині фіксації слідової інформації та дійсного місця зіткнення ТЗ.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_3 клопотання підтримали та просили таке задоволити.

Прокурор подане клопотання заперечив та пояснив, що клопотання є необгрунтованим і безпідставни, слідчим, уповноваженим на здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, було дотримано вимог процесуального законодавства при призначенні експертизи. Стороною захисту не наведено порушень прав і свобод обвинуваченого, наведені формальні неточності жодним чином не порушують прав обвинуваченого. Клопотання не містить обгрунтувань, які б вказували на такі недоліки матеріалів огляду місця події, які б істотно вплинули і перешкодили забезпеченню та реалізації прав в свобод особи.

Представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 клопотання заперечила та пояснила, що під час проведення огляду транспортного засобу на досудовому слідстві не були порушені права її довірителя володільця автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», р.н. НОМЕР_1 , який добровільно надав згоду на проведення огляду його автомобіля. Зазначені у клопотанні обставини є формальними та не призвели до порушення прав потерпілого та обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_7 клопотання підтримав.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши подані щодо заявленого клопотання матеріали, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі, внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні: джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. Тобто, надаючи оцінку доказам, суд перевіряє дотримання, передбаченого кримінальним процесуальним законом, порядку їх отримання.

Розглядаючи наведені стороною захисту обвинуваченої доводи, суд виходить з практики Суду і позиції Великої Палати Верховного Суду (далі ВП ВС), викладеної у постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження 13-3 кс 22).

Так, у названому рішенні Велика Палата Верховного Суду вказала, що ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження визначає захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини (абзац 6 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Частинами 2 та 3 ст. 87 КПК передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката (абзац 7 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України) (абзац 8 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Відтак у кожному з вищезазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України (абзац 9 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання (абзац 10 розділу «мотиви щодо застосування норми права» постанови ВП ВС від 31 серпня 2022 року).

Крім того, процедура отримання доказів у кримінальному провадженні, яка регламентована процесуальним законом, покликана забезпечити й достовірність відомостей, на основі яких приймається рішення у кримінальному провадженні.

При цьому порушення порядку проведення процесуальної дії потребують оцінки можливого впливу на достовірність одержаних відомостей. Тобто під час оцінки джерела доказів з точки зору його допустимості необхідно також переконатися, чи позначилися або могли позначитись процесуальні порушення, якщо вони були допущені, на достовірності та повноті відомостей, які містить дане джерело.

Встановлення наявності й добровільності згоди особи на проведення в її житлі або іншому володінні огляду є важливим для визначення допустимості доказів, отриманих у результаті такого огляду, оскільки за такої згоди немає потреби звертатися до слідчого судді в порядку частини третьої статті 233 КПК. Тому сторона, яка надає такі докази, має переконати суд у наявності такої згоди та її добровільності. Закон не визначає спеціальних засобів доказування добровільності згоди на проникнення до житла або іншого володіння особи. Тому наявність чи відсутність згоди, а також її добровільність чи вимушеність мають бути встановлені виходячи з сукупності обставин, за яких відбувалося проникнення до житла чи іншого володіння особи, і ці обставини можуть доводитись або спростовуватися сторонами за допомогою будь-яких засобів доказування.

Як зазначив представник потерпілого ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_8 , огляд автомобіля марки «VOLKSWAGEN POLO», р.н. НОМЕР_1 , проводився в присутності представника водія по місцю його зберігання, а тому покликання у клопотанні на незаконне проникнення в такий автомобіль є безпідставним.

Доказів незгоди володільця транспортного засобу марки «ВМW», номер НОМЕР_2 , який на момент ДТП керував даним автомобілем - обвинуваченого ОСОБА_3 на проведення огляду даного транспортного засобу під час здійснення такого на стадії досудового розслідування, стороною захисту обвинуваченого не надано, а тому покликання захисників на незаконне проникнення в автомобіль марки «ВМW», номер НОМЕР_2 є безпідставним і таким, що не відповідає дійсності.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 підтвердив, що був присутнім при огляді не заперечував щодо огляду автомобілів, зокрема, марки «ВМW», номер НОМЕР_2 , під час досудового розслідування.

Відповідно до позиції, що було висловлено у постанові Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі №757/3303/15-к (провадження № 51-8362км18), якщо потерпілий добровільно надає доступ до речей або документів, які перебувають у його володінні, іншій стороні або експерту, то така дія не вимагає дозволу слідчого судді. Такий дозвіл потрібен лише у разі, якщо необхідно примусити особу в інтересах кримінального провадження робити те, що вона відмовляється робити добровільно. Відсутність ухвали слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні особи і які особа надала добровільно, жодним чином не може зумовити їх недопустимість як доказів.

Покликання сторони захисту на відсутність повноважень слідчого СВ Пустомитівького ВП ОСОБА_9 на проведення досудового розслідування в даному кримінальному провадженні спростосується матеріалами справи.

Таким чином, судом не встановлено, що відомості, які містяться в постанові слідчого про призначення транспортно-трасологічної експертизи, здобуті з порушенням норм процесуального законодавства.

Не відповідають дійсності покликання сторони захисту на непопередження експерта ОСОБА_11 про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого чи за відмову від дачі висновку, а також інші порушення при проведенні експертизи.

А тому в задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_3 адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку транспортно-трасологічної експертизи №1/1254 від 10.10.2017 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001745 від 14.09.2017 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України слід відмовити у зв`язку з безпідставністю такого.

Керуючись ст.ст. 84, 86, 89, 350, 372 КПК України суд,-

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання захисників обвинуваченого ОСОБА_3 адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку транспортно-трасологічної експертизи №1/1254 від 10.10.2017 у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001745 від 14.09.2017 про обвинувачення ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - відмовити.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 21 серпня 2024 року о 08 год. 10 хв.

СуддяОСОБА_1