Справа № 466/7405/24
Провадження № 1-кп/466/690/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2024 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному провадженні в залі суду в м.Львові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000384 від 07 червня 2023 року щодо обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Мирівка, Кагарлицького району, Київської області, українця, громадянина України, з повною вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , (гуртожиток ЛДУФК), раніше не судимого, військовозобовязаного,

про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, -

з участю прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

01.07.2024, у період часу з 04:00 год 05:00 год, ОСОБА_3 , перебуваючи у приміщенні кімнати № 923, гуртожитку ЛДУФК, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, у результаті словесного конфлікту, маючи прямий умисел на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , умисно наніс удар кулаком правої руки в область обличчя та один удар правою ногою в область обличчя, чим спричинив останньому, згідно висновку судово-медичного експерта №487 від 10.07.2024, тілесні ушкодження у вигляді одного синця на чолі зліва в ділянці брови, один синець в ділянці лівого ока, які відносяться до легкого ступеня тяжкості, наскрізну рану, крововилив на слизовій оболонці верхньої губи, що відносяться до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_5 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: «Рвано- забійної рани нижньої губи, проникаючої в ротову порожнину. Забій м`яких тканин лобної ділянки зліва». Під час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлені: 1 синець на чолі зліва в ділянці брови, 1 синець в ділянці лівого ока, наскрізна рана, крововилив на слизовій оболонці верхньої губи. Вказані тілесні ушкодження від дії тупого предмета або від контакту з таким, могли виникнути від ударів ногою 01 липня 2024 р., як вказано в «Постанові» та потерпілим. Травма нижньої губи у вигляді наскрізної рани відноситься до легкого ступеня тяжкості з короткочасним розладом здоров`я, синці відносяться до легкого ступеня тяжкості.

Характер, локалізація тілесних ушкоджень на різних анатомічних ділянках обличчя не дає підстави стверджувати про можливість їх виникнення внаслідок падіння гр. ОСОБА_5 з висоти власного зросту.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України.

Потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні дав показаня про те, що з ОСОБА_3 він мало знайомий. В той день обвинувачений вночі зайшов до них в кімнату та під час словесної перепалки раптово наніс йому удар рукою, а в подальшому ногою. Просив суд призначити покарання на розсуд суду в межах частини санкції статті.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та пояснив, що дійсно він 01.07.2024 р. у період часу з 04:00 год. 05:00 год. вінта ще кілька знайомих перебували у приміщенні кімнати № 923, гуртожитку ЛДУФК, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , де розпивали спиртні напої. Близько 04.00 він та потерпілий вийшли на балкон, де між ними відбулася розмова з приводу допомоги військомим та участі в ТРО. У результаті словесного конфлікту він наніс ОСОБА_5 удар кулаком правої руки в область обличчя, а після того як перейшли до кімнати, там ще наніс один удар правою ногою в область обличчя. Він в той час бачив наявність крові на обличчі потерпілого. Допомоги не надавав.

З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів у справі, враховуючи, що ОСОБА_3 визнав в повному обємі свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів у провадженні.

При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Крім повного визнання обвинуваченим своєї винуватості, його винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень повністю і об`єктивно стверджується показаннями потерпілого ОСОБА_5 , визнавальними показаннями в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_3 , зібраними та дослідженими в ході судового розгляду доказами, його дії необхідно вірно кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України за ознакою умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України повністю та об`єктивно доведена.

Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчинених злочинів, суди повинні виходити з класифікації злочинів згідно ст.12 КК України, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має пере- бувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту.

Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 міру покарання, суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який є молодого віку, працездатний, не працевлаштований, згідно довідок на обліку у психоневрологічному диспансері не числиться, на обліку в КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» не перебуває, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставини, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_3 - щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачає і такі не зазначені в обвинувальному акті.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що ОСОБА_3 необхідно призначити покарання в межах санкції частини статті за якими кваліфіковано злочини у виді штрафу

Запобіжний захід відносно обвинуваченого у даному кримінальному проваджені не обирався.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадження відсутні.

Керуючись ст. 349, 370, 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. 00 коп. (одна тисяча сімсот гривень 00 коп.)

Речовий доказ: CD-R диск, з відеозасписом слідчого експерименту, який зберігається в матеріалах кримінального провадження, зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не заперечувалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України. З інших підстав вирок може бути оскаржений безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1