Справа № 466/2893/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/675/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Львова, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, та з застосуванням ст. 69 КК України призначено їй покарання: за ч. 1 ст. 307 КК України 4 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 321 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням ст. 69 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 309 КК України одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України засуджену ОСОБА_7 звільнено від відбування цього покарання з випробуванням, якщо вона протягом 2 років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на неї обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано засуджену ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до засудженої ОСОБА_7 на цій стадії судового розгляду не застосувався.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 06 грудня 2020 року, приблизно о 09 год. 45 хв., перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_3 , всупереч вимогам ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби психотропні речовини і прекурсори», якою визначено, що діяльність з обігу наркотичних засобів і психотропних речовин на території України дозволяється лише в цілях і в порядку, встановлених цим Законом, а в передбачених ним випадках - у порядку, що встановлюється нормативно-правовими актами Кабінету Міністрів України та відповідних центральних органів виконавчої влади, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, незаконно збула ОСОБА_10 (анкетні дані якого змінено), а саме, продала фольгово-полімерний блістер, в якому знаходилась таблетка білого кольору, в якій згідно висновку експерта №СЕ 19/114-20/23453-МРВ від 16 січня 2021 року виявлено «метадон», який віднесений до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, загальною масою 0,0223 грам, який попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.

Крім цього, ОСОБА_7 06 грудня 2020 року, приблизно о 09 год. 45 хв., перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_3 , всупереч вимогам ст. ст. 19, 20, 21, 27 Закону України «Про лікарські засоби», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення незаконно збула ОСОБА_10 (анкетні дані якого змінено), а саме, продала фрагмент фольгово-полімерного блістера в якому знаходиться дві таблетки жовтого кольору з написом «КМП», в яких згідно висновку експерта №СЕ 19/114-20/2353-МРВ від 16 січня 2021 року виявлено «зопіклон», який відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,0150 грам, який попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.

Крім цього, ОСОБА_7 21 січня 2021 року, приблизно о 09 год. 20 хв., перебуваючи неподалік АС №2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , всупереч вищевказаним вимогам ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби психотропні речовини і прекурсори», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, повторно, незаконно збула ОСОБА_10 (анкетні дані якого змінено), а саме, продала фольгово-полімерний блістер в якому знаходилась таблетка білого кольору, в якій згідно висновку експерта №СЕ 19/114-21/1743-НЗПРАП від 19 лютого 2021 року виявлено «метадон», який віднесений до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, загальною масою 0,0223 грам, який попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.

Крім цього, ОСОБА_7 21 січня 2021 року, приблизно о 08 год. 50 хв., перебуваючи неподалік АС №2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , всупереч вимогам ст. ст. 19, 20, 21, 27 Закону України «Про лікарські засоби», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, діючи повторно, незаконно збула ОСОБА_10 (анкетні дані якого змінено), а саме, продала фрагмент фольгово-полімерного блістера в якому знаходиться дві таблетки жовтого кольору з написом «СОН…», в яких згідно висновку експерта №СЕ 19/114-21/1743-НЗПРАП від 19 лютого 2021 року виявлено «зопіклон», який відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,0150 грам, який попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.

Крім цього, ОСОБА_7 21 січня 2021 року, приблизно о 09 год. 20 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , маючи умисел на незаконне зберігання з метою збуту сильнодіючих лікарських засобів, всупереч вимогам ст. ст. 19, 20, 21, 27 Закону України «Про лікарські засоби», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, діючи повторно, незаконно зберігала десять таблеток жовтого кольору, котрі містяться в фольгово-полімерного блістеру з написом «СОНАТ зопіклон 7,5 мг….», в якому згідно висновку експерта № СЕ-19/114-21/1744-НЗПРАП від 24 лютого 2021 року виявлено «зопіклон», що відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,075 грам, який попередньо придбала та зберігала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин.

Крім цього, 21 січня 2021 року, у період часу з 14 год. 25 хв. до 15 год. 23 хв., працівниками УБН у Львівській області ДБН НП України спільно із працівниками відділу поліції №4 Львівського районного управління поліції ГУ НП у Львівській області проведено санкціонований обшук за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , під час якого виявлено та вилучено п`ять таблеток круглої форми білого кольору, які знаходяться у фрагменті фольгового блістера з написом маркування «МЕТАЛОН-ЗН…» та чотири таблетки круглої форми білого кольору, які знаходяться в трьох секціях « ІНФОРМАЦІЯ_2 » полімерного футляра, у яких згідно висновку експертизи наркотичних засобів психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів №СЕ-19/114-21/1741-НЗПРАП від 24 лютого 2021 року виявлено метадон, що відноситься до наркотичних засобів, обіг яких обмежено, загальною масою 0,2025 грам, які ОСОБА_7 попередньо незаконно придбала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та незаконно зберігала за місцем свого проживання до 21 січня 2021 року.

Крім цього, 21 січня 2021 року, у період часу з 14 год. 25 хв. до 15 год. 23 хв., працівниками УБН у Львівській області ДБН НП України спільно із працівниками відділу поліції №4 Львівського районного управління поліції ГУ НП у Львівській області проведено санкціонований обшук за місцем проживання обвинуваченої ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого було виявлено шість таблеток та фрагмент таблетки вкриті оболонкою жовтого кольору у фрагменті фольгового блістера з написом маркуванням «СОНАТ …», у яких згідно висновку експертизи наркотичних засобів психотропних речовин їх аналогів та прекурсорів №СЕ-19/114-21/1741-НЗПРАП від 24 лютого 2021 року виявлено «зопіклон», що відноситься до сильнодіючих лікарських засобів, загальною масою 0,0506 грам, які ОСОБА_7 , діючи умисно, попередньо незаконно придбала за невстановлених досудовим розслідуванням обставин та незаконно зберігала за місцем свого проживання до 21 січня 2021 року.

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2023 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 307, ч. 3 ст. 321, ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити покарання: за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; за ч. 3 ст. 321 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки; за ч. 1 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки; за ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 6 років з конфіскацією майна. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок безпідставного застосування статей 69, 75 КК України. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції не надав об`єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для призначення особі покарання.

Як вказує апелянт, суд не розмежував і не вказав, які саме обставини справи і дані про особу є такими, що пом`якшують покарання, а які з них такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а відтак рішення про застосування ст. 69 КК України не можна вважати обґрунтованим та вмотивованим.

Звертає увагу, що у своєму рішенні суд покликається на відсутність негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, залишаючи поза увагою те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 307 КК України, є злочином з формальним складом та передбачає кримінальну відповідальність за вчинене в межах санкції статті без обов`язкової умови настання негативних наслідків. При цьому поширення особливо небезпечних наркотичних засобів серед наркозалежних осіб негативно впливає на здоров`я таких осіб та на підвищення рівня злочинності в цілому.

Крім цього, вказує, що судом не враховано характер і тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, не взято до уваги, що обвинуваченою вчинено декілька епізодів тяжких злочинів із кваліфікуючою ознакою щодо їх повторності. Обвинувачена раніше притягалась до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 321 КК України, хоч у зв`язку з закінченням іспитового строку вважається раніше несудимою, а її захворювання не перешкоджають відбуванню покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Зазначає, що судом не наведено жодних мотивів не призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України як обов`язкове.

Прокурор вважає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Також прокурор вважає безпідставним звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суд не врахував і не надав об`єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, а саме ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину, та прийшов до необґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання.

Наголошує, що суд, застосовуючи ст. 75 КК України, у своєму рішенні не навів жодних нових обставин, окрім тих, що були підставою для застосування ст. 69 КК України.

Адвокат ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_7 подав заперечення на апеляційну скаргу, у яких просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2024 року залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

В обґрунтування поданих заперечень вказує на наявність у ОСОБА_7 рядку важких інфекційних захворювань, відтак реальне позбавлення волі поставить під загрозу її життя та здоров`я, адже надання медичної допомоги засудженим в умовах ізоляції не завжди є належним та своєчасним.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційних вимог, зазначили, що вважають законним та справедливим вирок суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційної скарги та поданих на неї заперечень, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України КК України, за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація її дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію її дій, не виявлено.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченій покарання ступеню тяжкості вчинених нею кримінальних правопорушень та її особі, то такі, на переконання колегії суддів, частково знайшли своє підтвердження.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети, а також принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчиненого діяння, його небезпечності та особі винного. Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Положення ст. 65 КК України визначають загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого суспільно-небезпечного діяння, особи винного та обставин, що впливають на покарання.

Із вироку слідує, що суд при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 врахував характер і тяжкість вчинених нею кримінальних правопорушень, відсутність негативних наслідків; особу обвинуваченої, яка відповідно до ст. 89 КК України є несудимою, хворіє на ряд тяжких захворювань легеневий туберкульоз, В20.0 хворобу, зумовлену ВІЛ, з проявами мікобактеріальної інфекції, хронічний вірусний гепатит С.1 a/b генотипу, фіброз печінки; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Врахувавши зазначені вище дані, а також наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, місцевий суд дійшов висновку про можливість застосування при призначенні покарання ОСОБА_7 вимог ст. 69 КК України та призначив їй покарання нижче нижчої межі, встановленої у санкції ч. 2 ст. 307 КК України; шляхом поглинення менш суворих покарань за ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 321, ч. 1 ст. 309 КК України більш суворим за ч. 2 ст. 307 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, призначив ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції та вважає, що, всупереч тверджень сторони обвинувачення, призначене ОСОБА_7 покарання з застосуванням ст. 69 КК України, відповідає вимогам закону та особі обвинуваченої.

Так, згідно ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за це кримінальне правопорушення.

Частина 1 цієї норми надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину». Таке формулювання призводить до висновку, що застосування статті 69 КК України можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним у законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України, й істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 17 вересня 2019 року у справі №744/884/17 зазначав, що обставини, що пом`якшують покарання, чи сукупність цих обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Так, обвинувачена ОСОБА_7 , як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, повністю визнала свою винуватість у кримінальних правопорушеннях, виражала щирий жаль з цього приводу та осуд своєї поведінки, цілком усвідомила протиправність вчинених нею діянь, зобов`язалася в подальшому дотримуватися бездоганної поведінки.

Як зазначено в роз`ясненнях, що містяться у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у кожному випадку застосування ст. 69 КК, суд зобов`язаний зазначити у мотивувальній частині вироку не тільки те, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують тяжкість вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а й врахувати мету й мотиви, якими керувалася особа при вчиненні злочину, її роль та поведінку, як під час, так і після вчинення злочинних дій тощо.

Зазначені обставини у повній мірі знайшли своє відображення у вироку суду.

Зокрема, як установлено судом, ОСОБА_7 6 грудня 2020 року на АДРЕСА_2 та 21 січня 2021 року біля автостанції АДРЕСА_4 , збула наркотичні засоби та сильнодіючі лікарські засоби, які вона отримувала по програмі замісної терапії. Крім цього, наркотичні засоби були знайдені працівниками поліції при проведенні обшуку за місцем її проживання.

У суді першої інстанції обвинувачена надала показання, які підтримала в апеляційному суді, що вказані кримінальні правопорушення вона вчинила внаслідок збігу тяжких сімейних обставин та наявність у неї ряду тяжких захворювань.

Надаючи оцінку вказаним обставинам, апеляційний суд бере до уваги і те, що інкриміновані ОСОБА_7 діяння, зокрема передбачені ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, є тяжкими злочинами, які за своєю правовою кваліфікацією негативно впливають на здоров`я населення та мають згубний вплив на соціальне благополуччя суспільства, а незаконні операції з наркотичними засобами, сильнодіючими лікарськими засобами та їх неконтрольований обіг завдають великої шкоди здоров`ю населення. Втім, ураховуючи, що за обставинами справи обвинувачена декілька разів збула наркотичну речовину та сильнодіючий лікарський засіб одній і тій самі особі, жодних даних про здійснення ОСОБА_7 збуту наркотичних речовин та сильнодіючих лікарських засобів іншим особам чи за іншими епізодами суду не представлено, а тому відсутні підстави вважати, що злочинну діяльність, передбачену ст. 307 КК України, ОСОБА_7 визначила для себе як основне джерело доходу, займалася нею на постійній основі та своїми діями негативно вплинула на здоров`я населення.

Зазначене дає колегії суддів підстави погодитись із правильністю висновків місцевого суду про те, що протиправними діями ОСОБА_7 жодна моральна, фізична чи майнова шкода не заподіяна, тобто у цьому кримінальному провадженні відсутні потерпілі, а відтак відсутні і негативні наслідки скоєних ОСОБА_7 злочинів.

Наведене також узгоджується з висновком Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 червня 2024 року у справі №466/2893/21.

При цьому, на переконання колегії суддів, належну оцінку отримали й відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_7 , а саме те, що остання відповідно до ст. 89 КК України не судима; є людиною молодого віку; хворіє на ряд тяжких захворювань легеневий туберкульоз, В20.0 хворобу, зумовлену ВІЛ, з проявами мікобактеріальної інфекції, хронічний вірусний гепатит С.1 a/b генотипу, фіброз печінки; наявність пом`якшуючих покарання обставин щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину. Вказані обставини у своїй сукупності є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, що дало суду першої інстанції підстави для призначення останній більш м`якого покарання, ніж передбачено санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, у тому числі непризначення їй додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Всупереч тверджень прокурора, непризначення ОСОБА_7 додаткового покарання узгоджується з роз`ясненнями пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, відповідно до якого з підстав, зазначених у ч. 1 ст. 69 КК, суд може не призначати додаткового покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК як обов`язкове.

Водночас, колегія суддів вважає слушними доводи прокурора щодо безпідставного звільнення обвинуваченої на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

Так, відповідно до вимог ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

В той самий час, в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивовано у вироку.

У своїй постанові від 22 квітня 2021 року у справі №352/1627/18 Верховний Суд звернув увагу на те, що урахування судом одних і тих самих обставин справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого положень ст. 69 КК і призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, є недостатнім.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався і, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість її виправлення без відбування покарання, зазначивши як підставу звільнення від відбування покарання лише дані, які характеризують особу обвинуваченої, та обставини, які пом`якшують покарання.

Проте судом першої інстанції недостатньо врахована особа обвинуваченої, яка вчинила, зокрема, декілька епізодів тяжких злочинів із кваліфікуючою ознакою щодо їх повторності.

Негативно характеризують особу обвинуваченої і ті обставини, що вона, хоч у зв`язку з закінченням іспитового строку вважається несудимою, раніше притягалась до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 321 КК України. При цьому ОСОБА_7 збула наркотичні засоби та сильнодіючі лікарські засоби, які отримала по програмі замісної терапії.

Факт наявності в обвинуваченої тяжких захворювань не може, за відсутності інших визначених ст. 75 КК України вимог, слугувати єдиною підставою для звільнення останньої від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Враховуючи викладене, установлені в ході апеляційного розгляду обставини, дані, що характеризують особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують, колегія суддів дійшла висновку, що для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень буде достатнє таке покарання: за ч. 1 ст. 307 КК України 4 роки позбавлення волі; за ч. 3 ст. 321 КК України 3 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням ст. 69 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч. 1 ст. 309 КК України одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн. При цьому слід застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Таким чином, аналізуючи наведені обставини в сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, з ухваленням у цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 3 ст. 321, ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 309 КК України, та з застосуванням ст. 69 КК України призначити їй покарання:

- за ч. 1 ст. 307 КК України 4 роки позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 321 КК України 3 роки позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 307 КК України з застосуванням ст. 69 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 309 КК України одна тисяча неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту затримання та звернення вироку до виконання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4