14 листопада 2024 року
справа № 715/2770/23
провадження № 51-2486км24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_7 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в тому ж населеному пункті ( АДРЕСА_2 , раніше судимого за вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2021 року за ч. 1 ст. 162 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді штрафу в сумі 850 грн,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених пунктами 4, 6, 10 ч. 2 ст. 115 та ч. 5 ст. 152 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. Глибоцький районний суд Чернівецької області вироком від 30 листопада 2023 року ОСОБА_8 засудив: за ч. 5 ст. 152 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років; за пунктами 4, 6, 10 ч. 2 ст. 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла; на підставі ч. 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі суд призначив йому покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла; а відповідно до ч. 2 ст. 71 КК за сукупністю цього вироку та вироку Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2021 року шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі суд остаточно призначив ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла.
2. Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
3. За вироком установлено, що ОСОБА_8 ,перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у ніч на 08 квітня 2023 року в період з 20:30 по 00:30 з метою крадіжки вдерся через незачинені двері до помешкання ОСОБА_9 , що на АДРЕСА_1 . Проте, будучи викритим господаркою, він, використовуючи свою фізичну перевагу над ОСОБА_10 , 1934 року народження, завдаючи їй серії ударів кулаками в обличчя й по тулубу, а також ножем - не менше п`яти ударів в обличчя та шию, при цьому усвідомлюючи, що спричиняє потерпілій особливих фізичних і моральних страждань, зґвалтував її, після чого задушив, наступивши ногою їй на горло, і з місця вчинення злочину втік. Смерть ОСОБА_9 настала від механічної асфіксії внаслідок стискання органів шиї.
4. Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 05 лютого 2024 року змінив вирок у частині призначення покарання, призначивши ОСОБА_8 покарання: за ч. 5 ст. 152 КК - у виді позбавлення волі на строк 13 років; за пунктами 4, 6, 10 ч. 2 ст. 115 КК - у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла; на підставі ч. 2 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла; відповідно до ч. 2 ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком постановив повністю приєднати невідбуте покарання за вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 серпня 2021 року й остаточно призначив ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, крім житла, та штрафу в розмірі
850 грн. Покарання у виді штрафу постановлено виконувати самостійно. У решті вирок щодо ОСОБА_8 залишено без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
5. Прокурор Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_7 у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2024 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного цим судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вважає, що рішення апеляційного суду є необґрунтованим і невмотивованим. Зокрема, суд апеляційної інстанції не дотримався приписів ст. 66 КК і, вказавши на часткове визнання засудженим своєї вини, його молодий вік, стан психічного здоров`я та відсутність судимостей за злочини як на обставини, що пом`якшують покарання, належним чином не вмотивував свого рішення про можливість виправлення ОСОБА_8 в умовах відбуття покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Прокурор зауважує, що суд апеляційної інстанції не врахував того, що ОСОБА_8 раніше судимий за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, а саме за проникнення до житла цієї самої потерпілої похилого віку ОСОБА_9 . Після засудження за вказане кримінальне правопорушення він не зробив для себе жодних належних висновків, не став на шлях виправлення, а вчинив злочини з набагато тяжчими наслідками, результатом яких стала загибель людини похилого віку, що супроводжувалася її фізичними та психологічними стражданнями. Також апеляційний суд не дав оцінки особі обвинуваченого за критерієм його суспільної небезпечності. Зокрема, ОСОБА_8 не має стійких соціальних зв`язків, ніколи не працював, посередньо характеризується за місцем проживання. Свідки під час судового розгляду вказували на неодноразові прояви у засудженого фізичної агресії та сексуальних домагань. У матеріалах справи є відомості про систематичне зловживання засудженим наркотичними речовинами та алкоголем, що стало причиною психічних і психологічних розладів його особистості та провокувало до асоціальної та аморальної поведінки. Крім того, ОСОБА_8 ані під час досудового розслідування, ані в суді не визнав своєї вини у вбивстві та зґвалтуванні, не розкаявся, не вибачився перед потерпілою, що вказує на відсутність у нього самоосуду та критичного ставлення до вчиненого. Крім того, прокурор наголошує, що суд апеляційної інстанції не врахував балансу суспільного інтересу та інтересу конкретної особи, адже ОСОБА_8 вчинив протиправні діяння в період дії воєнного стану, тобто в найбільш несприятливий час для суспільства, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки вказаних протиправних діянь.
Позиції учасників судового провадження
6. Прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_7 , скасувавши ухвалу апеляційного суду щодоОСОБА_8 і призначивши новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
7. У судовому засіданні захисник ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 просив ухвалу апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.
8. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
9. Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
10. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
11. Доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів за обставин, установлених і перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його злочинних дій за пунктами 4, 6, 10 ч. 2 ст. 115 та ч. 5 ст. 152 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
12. З приводу доводів прокурора про призначення апеляційним судом ОСОБА_8 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість, Верховний Суд зазначає таке.
13. Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
14. Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК.
15. Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
16. Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
17. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.
18. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
19. Питання про призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
20. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
21. Разом із тим, як неодноразово зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
22. Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
23. Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.
24. Оскільки у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
25. Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.
26. Відповідно до положень ст. 52 КК основними покараннями є громадські роботи, виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, арешт, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців, позбавлення волі на певний строк, довічне позбавлення волі.
27. Статтею 63 КК визначено, що покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Позбавлення волі встановлюється на строк від 1 до 15 років, за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
28. Довічне позбавлення волі - найсуворіше покарання у кримінальному праві України. Цей вид покарання передбачено в альтернативі з позбавленням волі на певний строк за обмежене коло особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
29. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
30. Повертаючись до обставин цієї справи, Верховний Суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував, що він раніше судимий, вчинив особливо тяжкі злочини, не має тісних соціальних зв`язків, не працює, посередньо характеризується. Обставинами, які обтяжують покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Пом`якшуючих покарання обставин суд не встановив.
31. Як зазначив місцевий суд, будучи раніше судимим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК, а саме за проникнення до житла цієї самої потерпілої похилого віку ОСОБА_9 , не зробив для себе жодних належних висновків, не став на шлях виправлення, а вчинив злочини з набагато тяжчими наслідками, результатом яких стала загибель людини похилого віку, що супроводжувалася її фізичними та психологічними стражданнями. ОСОБА_8 ані під час досудового розслідування, ані в суді не визнав своєї вини у вбивстві та зґвалтуванні, не розкаявся, не вибачився перед потерпілою, що вказує на відсутність в нього самоосуду та критичного ставлення до вчиненого. Свідки під час судового розгляду вказували на неодноразові прояви у засудженого фізичної агресії та сексуальних домагань. У матеріалах справи є відомості щодо систематичного зловживання засудженим наркотичними речовинами та алкоголем, що стало причиною психічних та психологічних розладів його особистості і провокувало до асоціальної та аморальної поведінки.
32. З урахуванням наведеного, дотримуючись балансу суспільного інтересу та інтересу конкретно визначеної особи, суд першої інстанції дійшов переконання про необхідність призначення ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі, не вважаючи за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк як таке, що було би недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і в майбутньому становило б загрозу для суспільства. Саме покарання у виді довічного позбавлення волі місцевий суд вважав виправданим у цій конкретній ситуації, яке досягне своєї мети та забезпечить реалізацію принципу справедливості.
33. Не погоджуючись із вироком, адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного підзахисному покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі засудженого через суворість, просив змінити рішення місцевого суду та призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
34. Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 в апеляційному порядку, дійшов висновку, що призначене місцевим судом покарання не відповідає тяжкості вчиненого засудженим через суворість, а тому частково задовольнив апеляційну скаргу захисника засудженого і змінив вирок районного суду.
35. На обґрунтування свого висновку суд апеляційної інстанції указав на те, що місцевий суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, не повною мірою врахував часткове визнання ним своєї вини, стан його здоров`я, те, що в період вчинення інкримінованих йому злочинів він виявляв ознаки психічного розладу у формі розладу особистості неуточненого, є особою молодого віку, раніше не засуджувався за вчинення злочинів, а був засуджений до штрафу за вчинення кримінального проступку.
36. Суд не може погодитися з таким рішенням апеляційного суду, оскільки цей суд не вказав, яким чином можуть пом`якшувати ОСОБА_8 покарання його молодий вік, визнання ним вини в незаконному проникненні до житла потерпілої з метою вчинення крадіжки та заподіянні потерпілій чотирьох ударів в обличчя (і при цьому повне заперечення причетності до вбивства та зґвалтування), а також стан психічного здоров`я (за наявності висновку експертизи про те, що за психічним станом ОСОБА_8 під час вчинення злочинів був здатний усвідомлювати свої дії та керувати ними, тобто був осудним і не потребував застосування примусових заходів медичного характеру). Крім того, незрозуміло, за яким критерієм апеляційний суд визнав обставиною, яка пом`якшує покарання, попередню судимість ОСОБА_8 за вчинення кримінального проступку.
37. З огляду на це ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню як така, що не відповідає вимогам статей 370, 409 КПК, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Відповідно касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
38. Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати наведене, належним чином розглянути апеляційну скаргу прокурора та ухвалити рішення, яке відповідатиме вимогам закону.
Ураховуючи викладене, керуючись статтями 433, 434, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
Касаційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 05 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3