Справа № 463/2401/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/694/24 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2024 року про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львів-Винники Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Обрано покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від обраного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_7 рахувати з часу проголошення вироку.

Вирішено питання з арештом майна та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 26.12.2023, приблизно о 22:40 год., керуючи технічно справним автомобілем марки «SUZUKI GRAND VITARA», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись ним по вулиці Зелена у м. Львові, у напрямку до вул. Студентська, неподалік будинку № 33, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху, а саме: Розділу 2 п. п. 2.3 б), д); Розділу 12 п. 12.3; Розділу 18 п. 18.1 ПДР України, а саме був не уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість руху аж до повної зупинки транспортного засобу щоб надати перевагу в русі пішоходам, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який отримав тілесні ушкодження у виді епідурального крововиливу над скроневою часткою справа, перелому скроневої кістки справа з переходом на тім`яну кістку, черепно-мозкової травми, перелому склепіння черепа справа, набряку-набухання головного мозку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення та пішохода ОСОБА_10 , яка отримала тілесні ушкодження у виді забою м`яких тканин обох колінних суглобів, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином ОСОБА_7 скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись із цим вироком, в.о. прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на термін 2 роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування призначеного основного покарання з іспитовим терміном 1 рік. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що оскаржений вирок є незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зокрема, вказує, що вирішуючи питання про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції вважав за можливе таке не призначати, оскільки обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому злочині, сприяв органам досудового розслідування та суду у швидкому розкритті злочину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання та реєстрації характеризується позитивно, відшкодував завдану потерпілому шкоду, має інвалідність ІІ групи та є пенсіонером. З тих самих підстав суд звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням.

На переконання апелянта, приймаючи рішення про незастосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд не надав належної оцінки характеру допущеного обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху. Зокрема, суд належним чином не проаналізував, що обвинувачений, керуючи транспортним засобом, що є джерелом підвищеної небезпеки, в простій дорожній обстановці знехтував правилами дорожнього руху та допустив грубе їх порушення, внаслідок чого здійснив наїзд на 2 осіб, які знаходились на пішохідному переході, одному з яких спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Як зазначає прокурор, судом не враховано, що ОСОБА_7 неодноразово вчиняв адміністративні правопорушення, в тому числі передбачені ст. 124 КУпАП, через що призначення йому покарання без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не досягне мети кримінального покарання запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.

Звертає увагу, що позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами не позбавляє останнього основного джерела доходу, оскільки він не здійснює трудову діяльність, пов`язану з керуванням транспортними засобами, а є пенсіонером.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Потерпілий ОСОБА_9 у вирішенні апеляційної скарги поклався на розсуд суду. Зазначив, що пробачив ОСОБА_7 з релігійних мотивів.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

З огляду на те, що апеляційний розгляд відповідно до ст. 404 КПК України проводиться в межах апеляційної скарги, фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 ніким не заперечується, відтак колегія суддів апеляційного суду не надає оцінки вказаним обставинам.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання в частині не призначення додаткового покарання, колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі є слушними, зважаючи на наступне.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання вимог ст. 65 КК України, зазначив, що враховує характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місце проживання має позитивну характеристику, є пенсіонером та має інвалідність ІІ групи; обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, сприяння органам слідства у розслідуванні справи, відшкодування шкоди потерпілому; обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, не встановлено.

Враховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, а тому, призначаючи покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті ч. 2 ст. 286 КК України, суд вважав можливим застосувати ст. 75 КК України, тобто звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання із випробуванням з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо можливості застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень статей 75, 76 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, апеляційний суд не може погодитись з висновками місцевого суду щодо можливості не застосування до ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами з огляду на таке.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На переконання колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України призначено без урахування усіх обставин справи та його особи, відтак вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є незаконним, а тому у цій частині підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п.1-4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, необхідно суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілого.

Крім того, суд залишив поза увагою та не проаналізував характеру й обсягу допущених обвинуваченим грубих порушень Правил дорожнього руху, які виразились у тому, що він у межах нерегульованого пішохідного переходу здійснив наїзд на пішоходів ОСОБА_9 , який отримав тілесні ушкодження у виді епідурального крововиливу над скроневою часткою справа, перелому скроневої кістки справа з переходом на тім`яну кістку, черепно-мозкової травми, перелому склепіння черепа справа, набряку-набухання головного мозку, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень; та ОСОБА_10 , яка отримала тілесні ушкодження у виді забою м`яких тканини обох колінних суглобів, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Поряд з тим, указані обставини мають значення при виборі заходу примусу та для забезпечення його мети. А сукупність цих обставин свідчить про те, що обране ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху як обвинуваченим, так і іншими особами.

Колегія суддів вважає, що допущені обвинуваченим порушення пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху. У результаті злочинної недбалості ОСОБА_7 , зокрема, потерпілому ОСОБА_9 спричинено ряд тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що безумовно вплинуло на його фізичне та ментальне здоров`я.

При цьому, як слушно зауважує прокурор, позбавлення обвинуваченого права керувати транспортним засобом не позбавляє його джерела доходу, оскільки ОСОБА_7 не здійснює трудову діяльність, пов`язану з керуванням транспортними засобами, а є пенсіонером.

Водночас, покликання сторони захисту на те, що ОСОБА_7 займається вихованням онука ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а тому йому необхідно мати право на керування транспортними засобами, є неспроможним, оскільки у дитини є батьки. Даних про те, що онук перебуває виключно на утриманні ОСОБА_7 суду не представлено.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Згідно з приписами ч. 2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Статтею 414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до п. 2, 4 ч. 1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання та неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню в частині призначення покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку у цій частині з призначенням обвинуваченому покарання з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу виконувача обов`язків прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 27 травня 2024 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначення покарання та ухвалити новий вирок у цій частині.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 : періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4