Справа № 458/960/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження

сторона обвинувачення, начальник Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 ,

сторона захисту:

обвинувачений ОСОБА_4 ,

захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Турка Самбірського району Львівської області кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.08.2024 року №0000139 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, з професійно-технічною освітою, не працюючий, одружений, має на утриманні 5 неповнолітніх дітей, військовозобов`язаний, не є особою з інвалідністю, раніше не судимий, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 , діючи всупереч вимогам ст. 68 Конституції України, п. 1 Переліку видів майна, що може перебувати у власності громадян, громадських об`єднань, міжнародних організацій та юридичних осіб інших держав на території України, затвердженого постановою Верховної Ради України «Про право власності на окремі види майна» від 17.06.1992 року № 2471-XII, п.п. 9, 11, 15 Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року № 576 з наступними змінами, п. 11.7 Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї га вибухових матеріалів, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 21.08.1998 року № 662, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправність своїх дій у сфері незаконного поводження з бойовими припасами та вибуховими речовинами, діючи умисно 11.08.2024 року приблизно о 10.00 год, перебуваючи у лісовому масиві, розташованому в с. Вовче Самбірського району Львівської області поблизу автодороги 0141901 сполученням Турка - Лопушанка, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, виявив бойові припаси та вибухові речовини, які залишив собі, заховавши їх в лісовому масиві в обумовленому місці та маючи умисел на незаконне придбання бойових припасів та вибухових речовин, не повідомив про їх виявлення в правоохоронні органи, таким чином незаконно придбав бойові припаси та вибухові речовини, шляхом привласнення знайденого, а саме: корпус ручної осколкової гранати типу Ф-1, який згідно висновку судової вибухо-технічної експертизи відноситься до конструктивно-оформленого заряду вибухової речовини, та уніфікований запал ручної гранати УЗРГМ-2, який відноситься до вибухових пристроїв. При поєднанні вище вказаних об`єктів в єдину конструкцію, що передбачено їх будовою, вони будуть становити оборонну осколкову ручну гранату Ф-1, що споряджена уніфікованим запалом типу УЗРГМ, що відноситься до категорії бойових припасів промислового виготовлення, а також незаконного придбав, шляхом знайдення 200-грамову тротилову шашку, яка згідно висновку судової вибухо-технічної експертизи є зарядом вибухової речовини і запалювальну трубку «ЗТП-50», яка відноситься до вибухових пристроїв та механічний спалахувач, котрий є складовою частиною стандартних вибухових пристроїв - запалювальних трубок. При з`єднанні запалювальної трубки ЗТП-50 із механічним спалахувачем вони утворюють стандартну споряджену запальну трубку ЗТП-50 промислового виготовлення, що відноситься до вибухових пристроїв та боєприпасів, які придатні для здійснення вибуху. Після цього, 12.08.2024 року повернувся до місця, де в лісовому масиві, розташованому в АДРЕСА_2 заховав вище описані бойові припаси та вибухові речовини та маючи умисел на незаконне носіння бойових припасів та вибухових речовин, усвідомлюючи суспільну небезпеку та протиправний характер своїх дій у сфері незаконного поводження з вогнепальною зброєю, бойовими припасами та вибуховими речовинами, діючи умисно, порушуючи вимоги чинного законодавства, незаконно переносив вище перелічені бойові припаси та вибухові речовини до місця свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Однак, приблизно о 13.15 год в момент, коли ОСОБА_4 йшов по автодорозі 0141901 сполученням Турка - Лопушанка, а саме поблизу дорожнього знаку, яким позначено початок населеного пункту АДРЕСА_2 , останнього було зупиненно працівниками поліції та під час застосування відносно нього превентивного поліцейського заходу, передбаченого ст. 34 Закону України «Про національну поліцію України», в результаті проведення поверхневої перевірки, виявлено корпус ручної осколкової гранати типу Ф-1, який згідно висновку судової вибухо - технічної експертизи відноситься до конструктивно-оформленого заряду вибухової речовини, та уніфікований запал ручної гранати УЗРГМ-2, який відноситься до вибухових пристроїв. При поєднанні вище вказаних об`єктів в єдину конструкцію, що передбачено їх будовою, вони будуть становити оборону осколкову ручну гранату Ф-1, що споряджена уніфікованим запалом типу УЗРГМ, що відноситься до категорії бойових припасів промислового виготовлення, а також незаконного придбав, шляхом знайдення 200-грамову тротилову шашку, яка згідно висновку судової вибухо-технічної експертизи є зарядом вибухової речовини і запалювальну трубку «ЗТП-50», яка відноситься до вибухових пристроїв та механічний спалахувач, котрий є складовою частиною стандартних вибухових пристроїв - запалювальних трубок. При з`єднанні запалювальної трубки ЗТП-50 із механічним спалахувачем вони утворюють стандартну споряджену запальну трубку ЗТП-50 промислового виготовлення, що відноситься до вибухових пристроїв та боєприпасів, які придатні для здійснення вибуху.

Суд вважає, що дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України придбання та носінні бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Дії ОСОБА_4 виразились у придбання та носінні бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Позицій учасників судового провадження.

Позиція сторони обвинувачення.

Прокурор звернув увагу, що 25.09.2024 року між начальником Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 , в присутності захисника адвоката ОСОБА_5 в порядку, передбаченому ст.ст.468,469,472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості. Також прокурор зазначив, що умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, а також повідомив про відсутність потерпілих. Зазначив, що при укладенні даної угоди дотримані вимоги і правила КПК і КК України, просить цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання, а також вирішити питання речових доказів згідно укладеної угоди.

Позиція обвинуваченої особи.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, пояснення дав аналогічні до фабули обвинувачення, щиро розкаявся у скоєному, про свій вчинок шкодує, просить його суворо не карати, пояснив, що 11.08.2024 року приблизно о 10.00 год у лісовому масиві в с. Вовче Самбірського району Львівської області знайшов бойові припаси - гранату Ф-1 і 200-грамову тротилову шашку, залишив їх собі, заховавши їх в цьому лісовому масиві. Про такий випадок не повідомив про їх виявлення в правоохоронні органи. На наступний день приблизно о 13.15 год ідучи на початку населеного пункту АДРЕСА_2 , його було зупинено працівниками поліції і під час проведення поверхневої перевірки, виявлено корпус ручної осколкової гранати типу Ф-1 та 200-грамову тротилову шашку. Просив суд затвердити угоду про визнання винуватості, просив призначити узгоджену міру покарання, згодний з умовами угоди, розуміє наслідки укладання угоди, угода була укладена добровільно, без будь-якого примусу та просив суд затвердити укладену угоду. В судовому засіданні повідомив, що в повному обсязі розуміє характер обвинувачення та погоджується з його формулюванням, зазначеним в угоді,

Позиція захисника обвинуваченої особи.

У процесі судового засідання захисник обвинуваченого ОСОБА_5 заявив клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості, оскільки така укладена в порядку, передбаченому ст.ст. 468,469,472 КПК України та відповідно підтвердив підписання письмової угоди в його присутності, просив призначити узгоджену міру покарання з іспитом строком 1 рік.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості суд виходить з наступного.

Статтею 474 КПК України регламентований загальний порядок судового провадження на підставі угоди.

Згідно з даною угодою прокурор та підозрюваний дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.1 ст.263 КК України, підозрюваний у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення; щиро розкаявся у вчиненні кримінального правопорушення, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Також, сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_4 буде призначено покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням і згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 передбачені обов`язки.

В угоді передбачені наслідки її укладення, затвердження та невиконання, які роз`яснені підозрюваному.

Розглядаючи в порядку ст..314 ч.3 п.1 КПК України питання про можливість затвердження даної угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.

Частиною 3 ст.314 КПК України передбачено, що у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти відповідні рішення, в тому числі положеннями п.1 ч.3 ст..314 КПК України визначено, що суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 - 475 КПК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст..468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

За п.1 ч.4 ст.469 КПК, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів без будь-яких умов.

В судовому засіданні судом встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.263 КК України як придбання та носінні бойових припасів та вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Дане кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_4 передбачене санкцією ч.1 ст.263 КК України карається позбавленням волі на строк від трьох до семи років і відповідно до ч.1,3,5 ст. 12 КК України кримінальне правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, відноситься до тяжкого злочину, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_4 відповідно до ст..66 КК України є його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, і такі обставини характеризують знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним діяння.

Судом, відповідно до ст.66 КК України, прийняті до уваги обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , який внутрішньо переконавшись, надавши критичну оцінку своїй протиправній поведінці через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, активно, за власною ініціативою сприяв розкриттю злочину, надавав докази і іншу інформацію про свою злочинну діяльність. Тому судом враховано як обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого це щире каяття у скоєному та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, оскільки згідно п.1 ч.1 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання є щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, і такі обставини характеризують знижений ступінь суспільної небезпеки особи злочинця та вчиненого ним діяння, слугують критерієм індивідуалізації покарання.

Формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Зважаючи на вказане, в діях ОСОБА_4 проявилося щире каяття.

Судом враховано вимоги постанови Верховного Суду від 30.10.2018 року у справі №559/1037/16-к, де надано роз`яснення, що активне сприяння розкриття злочину і щире каяття є окремими обставинами, що пом`якшують покарання, у зв`язку з чим суд розцінює щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину альтернативними, незалежними, окремо існуючими обставинами, що пом`якшують покарання.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 року ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Оцінюючи поведінку обвинуваченого, суд звертає увагу на те, і бере до уваги факти виконання ним процесуальних обов`язків, систематичні явки в усі судові засідання, що не призвело до затягування судового розгляду, що вказує на добросовісну і відповідальну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Судом при призначенні покарання враховуються вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особливості кримінальної відповідальності та покарання неповнолітніх, передбачені розділом ХV КК України.

Окрім цього, на думку суду обставиною, яка пом`якшує покарання, що не передбачена ч. 1 ст. 66 КК України, але враховується як така на підставі ч. 2 ст. 66 КК України, є вчинення винним злочину вперше. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» судам дано роз`яснення, відповідно до якого особам, які вперше вчинили злочини, доцільно призначати менш суворе покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд враховує те, що підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 КК України.

За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст..66 КК України, судом не встановлено.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, наслідки невиконання угоди, передбачені ст..476 КПК України, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Згідно з ч. 6 ст. 474 КПК України суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним.

Не встановлено обставин, які б могли свідчити, що умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Крім того, укладена угода не має преюдиціального значення для кримінальних проваджень щодо будь-яких інших осіб.

Також умови угоди відповідають інтересам суспільства, які полягають у своєчасному розкритті злочинів, а відтак затвердження угоди у даному провадженні забезпечить справедливе та в розумні строки вирішення кримінальної справи при мінімальних витратах державних ресурсів, а також зменшить навантаження на органи прокуратури і суд.

Відповідно до ч.7 ст.474 КПК суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.

При цьому суд зазначає, що обумовлення сторонами угоди у її тексті факультативних питань, які не передбачені загальними вимогами до таких угод згідно з ст.472 КПК України (зокрема щодо пропонованого терміну іспитового строку та стягнення процесуальних витрат), та які належать до дискреційних повноважень суду при ухваленні вироку, є пропозиціями до суду, які самі по собі не порушують прав та свобод сторін.

Судом не встановлено підстав для відмови в затвердженні даної угоди, передбачених ч.7 ст.474 КПК України.

В укладенні даної угоди згідно з ст.52 КПК України брав участь захисник.

Таку угоду не може бути укладено у провадженні, в якому бере участь потерпілий, тобто щодо злочинів чи кримінальних проступків, внаслідок вчинення яких було завдано шкоди правам та інтересам окремих громадян, інтересам юридичних осіб, а також у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів, незалежно від кола суб`єктів, яким завдано шкоди внаслідок вчинення таких злочинів.

Враховуючи викладене, та те, що умови угоди про визнання винуватості між прокурором та ОСОБА_4 відповідають вимогам кримінального процесуального кодексу України та кримінального кодексу України, суд дійшов висновку про можливість затвердження даної угоди та призначення підозрюваному узгодженого сторонами виду та міри покарання.

Згідно з ч.5 ст.65 КК України, у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.

Відтак загалом суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, що є виключно судовою дискрецією у кримінальному судочинстві і охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

В постановах Верховного Суду від 27.02.2018 в справі №203/378/17 та 29.11.2018 в справі №761/6774/16-к міститься посилання на постанову Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.12.2015 року №13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», в п.12 якої зокрема зазначено, що «чинні КК і КПК регулюють два різновиди звільнення від відбування покарання з випробуванням: 1) загальний - коли вимагається встановлення можливості виправлення засудженого без відбування покарання; 2) спеціальний - у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання винуватості, для укладення якої з`ясування питань, визначених у ч. 1 ст. 75 КК, не є обов`язковим. У зв`язку з чим, якщо ж сторони узгодили покарання та досягли домовленості щодо звільнення підозрюваного/обвинуваченого від його відбування з випробуванням, відповідно до частин 2, 3 ст. 75 КК суд зобов`язаний прийняти рішення про таке звільнення у випадку затвердження угоди про примирення або визнання винуватості за наявності сукупності таких умов: 1) сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 2) узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням; 3) угода відповідає чинному законодавству та підстави для відмови в її затверджені визначені КПК (пункти 1-6 ч. 7 ст. 474 КПК) відсутні».

Таким чином, згідно зі ст.6 Конвенції виконання судового рішення є складовою частиною судового розгляду, завершальною стадією судового провадження. У зв`язку із цим під час розгляду питань про відстрочку, розстрочку необхідно дотримуватися вимог Конвенції щодо виконання судового рішення упродовж розумного строку (справи «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997 року, «Ромашов проти України» від 27.07.2004 року, «Дубенко проти України» від 11.01.2005 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року та інші).

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_4 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Призначаючи покарання суд стверджує принцип невідворотності покарання.

Питання про судові витрати суд вирішує на підставі ст.124 КПК України.

У відповідності до положень ч.2 ст.124 КПК, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, здійснені документально підтверджені процесуальні витрати.

Згідно ст..374 ч.4 п.2 КПК України у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про цивільний позов.

Оскільки по справі процесуальні витрати наявні, суд в такому випадку вирішує дане питання на ступним чином.

Витрати на залучення експерта становлять загальну суму 9087,36 грн, з яких витрати за проведення судової вибухо-технічної експертизи за спеціальністю «Дослідження вибухових пристроїв, слідів та обставин вибуху» від 20.08.2024 № СЕ-19/109-24/11672-ВТХ - 4543,68 грн; витрати за проведення судової вибухо-технічної експертизи за спеціальністю «Дослідження вибухових пристроїв, слідів та обставин вибуху» від 27.08.2024 № СЕ-19/109-24/11674-ВТХ - 4543,68 грн.

Оскільки по справі процесуальні витрати наявні, суд в такому випадку вирішує дане питання стягнення із ОСОБА_4 таких витрат.

Потерпіла особа у даному кримінальному провадженні відсутня.

Питання про долю речових доказів і документів вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження і таке питання потрібно вирішити в порядку ст.100 КПК України.

У зв`язку з наявністю речових доказів, дане питання вирішувати наступним чином.

Вимогами ч.4 ст.174 КПК України передбачено, що суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

При вирішенні даного питання стосовно речового доказу судом враховано те, що у відповідності до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України право володіння не є тотожним праву власності, а є лише частиною його змісту. Зазначені вище перелічені факти та відомості разом із відомостями, що викладені у копіях доданих до матеріалів кримінального провадження документів вказують на те, що такі речові докази не належать ОСОБА_4 .

Також суд враховує, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 16 КПК України на підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення. Підстави та порядок тимчасового вилучення майна визначаються ст. 167 та ст. 168 КПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна, є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у ч. 2 ст. 167 КПК України майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися ним до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

При вчиненні правопорушення ОСОБА_4 було судом встановлено, що ОСОБА_4 не було використано сторонні знаряддя і засоби.

Арешт на речові докази накладався.

Постановою органу досудового розслідування від 12.08.2024 року про визнання та приєднання до справи речових доказів предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф1; підривач до вище зазначеної гранати; тротилову шашку 200 гр. у формі цеглини темно оранжевого кольору; запалювальну трубку ЗТП-50; накольний механізм МВ визнані речовим доказом, передані на відповідальне зберігання в кімнату зберігання речових доказів відділення поліції №2 Самбірського РВП ГУНП у Львівській області, а в подальшому згідно висновків вибухо-технічної експертизи від 20.08.2024 № СЕ-19/109-24/11672-ВТХ та 27.08.2024 № СЕ-19/109-24/11674-ВТХ визнані знищеними.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Турківського районного суду Львівської області від 13.08.2024 року на вилучене майно під час проведення огляду місця події 12.08.2024 року предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф1; підривач до вище зазначеної гранати; тротилову шашку 200 гр. у формі цеглини темно оранжевого кольору; запалювальну трубку ЗТП-50; накольний механізм МВ вважати такими що знищені - скасувати як на речовий доказ, який підлягає до знищення.

У кримінальному провадженні є речовий доказ, долю якого вирішити згідно п.3 ч.9 ст.100 КПК України (майно, що було предметом кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним обігом, та/або вилучене з обігу, передається відповідним установам або знищується), а саме: предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф1; підривач до вище зазначеної гранати; тротилову шашку 200 гр. у формі цеглини темно оранжевого кольору; запалювальну трубку ЗТП-50; накольний механізм МВ - знищити.

Інші письмові докази і характеризуючі особу матеріали, які були долучені до матеріалів кримінального провадження, у подальшому слід зберігати при матеріалах справи.

Запобіжний захід обвинуваченому обирався.

Оскільки, запобіжний захід відносно обвинуваченого в ході досудового слідства обирався, питання доцільності застосування, зміни, продовження запобіжного заходу суд в даній справі не розглядає і не вбачає підстав і потреби в застосовуванні відносно нього запобіжного заходу на цьому етапі судового розгляду, оскільки при відсутності з приводу цього питання відповідного клопотання прокурора, а відповідно до ст.ст.22,26 КПК України суд розглядає тільки ті питання, які винесені на такий розгляд сторонами.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 обраний згідно ухвали слідчого судді Турківського районного суду Львівської області від 10.09.2024 року у вигляді особистого зобов`язання до 30.10.2024 року, з покладенням обов`язків, передбачених ухвалою суду до вступу вироку в законну силу не змінювати.

Покарання, яке обирає суд є пропорційним характеру вчиненого ОСОБА_4 дій та їх небезпечності, і є необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Окрім цього, суд не вбачає підстав вважати, що обране покарання буде явно несправедливим унаслідок м`якості.

Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.7,8,9,30-33,110,314,369-371,373,374,376,473,475 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості укладену між начальником Турківського відділу Самбірської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_3 з однієї сторони та обвинуваченим (на час укладення угоди підозрюваним) ОСОБА_4 в присутності захисника ОСОБА_5 , з іншої сторони, у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.08.2024 року №0000139 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, укладену 25.09.2024 року.

ОСОБА_4 визнати винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.

Призначити ОСОБА_4 покарання за ч.1 ст.263 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України і звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Згідно з п.п. 1,2 ч.1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи засудженої особи.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_4 , обраний згідно ухвали слідчого судді Турківського районного суду Львівської області від 10.09.2024 року у вигляді особистого зобов`язання до 30.10.2024 року, з покладенням обов`язків, передбачених ухвалою суду до вступу вироку в законну силу не змінювати.

Процесуальні витрати на залучення експерта становлять загальну суму 9087,36 грн, з яких витрати за проведення Івано-Франківським НДЕКЦ судової вибухо-технічної експертизи за спеціальністю «Дослідження вибухових пристроїв, слідів та обставин вибуху» від 20.08.2024 № СЕ-19/109-24/11672-ВТХ - 4543,68 грн; витрати за проведення судової вибухо-технічної експертизи за спеціальністю «Дослідження вибухових пристроїв, слідів та обставин вибуху» від 27.08.2024 № СЕ-19/109-24/11674-ВТХ - 4543,68 грн - стягнути із ОСОБА_4 за наступними реквізитами: Одержувач: ГУК в Івано-Франківській області (тг Івано-Франківськ) 24060300; Код отримувача: (ЗКПО) 37971998; Банк отримувача: Казначейство України (ел.адм.подат.); р/р: UA0009612.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Турківського районного суду Львівської області від 13.08.2024 року на вилучене майно під час проведення огляду місця події 12.08.2024 року предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф1; підривач до вище зазначеної гранати; тротилову шашку 200 гр. у формі цеглини темно оранжевого кольору; запалювальну трубку ЗТП-50; накольний механізм МВ - скасувати як на речовий доказ, який підлягає до знищення.

Речовий доказ після вступу вироку в законну силу предмет ззовні схожий на корпус гранати Ф1; підривач до вище зазначеної гранати; тротилову шашку 200 гр. у формі цеглини темно оранжевого кольору; запалювальну трубку ЗТП-50; накольний механізм МВ, які згідно висновків вибухо-технічної експертизи від 20.08.2024 № СЕ-19/109-24/11672-ВТХ та 27.08.2024 № СЕ-19/109-24/11674-ВТХ визнані знищеними вважати знищеними.

Докази, які підтверджують вину в скоєному і які були долучені до матеріалів кримінального провадження, а також докази, які характеризують обвинувачену особу - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Турківський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст..394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Роз`яснити учасникам провадження, що згідно статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.

Роз`яснити, що умисне невиконання угоди засудженим є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст.389-1 КК України.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1