УХВАЛА

Іменем України

23 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 753/14186/20

провадження № 51-4050 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року,

встановив:

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_5 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК, а саме у закінченому замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, при якому обвинувачена виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінченим з причин, що не залежали він її волі.

Як установив суд, 27 липня 2020 року приблизно о 09:25 год, ОСОБА_5 перебуваючи в торгівельному залі магазину «Коло», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Драгоманова, 38, де здійснює свою господарську діяльність ТОВ «АРІТЕЙЛ», діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за її діями ніхто не спостерігає, таємно взяла з полиць вказаного магазину пляшку алкогольного напою «OAKHEART ORIGINAL» об`ємом 0,5 л., вартістю 225, 48 грн та сховала її під верхнім одягом, однак, була помічена працівником магазину ОСОБА_6 , який перебував неподалік та попросив повернути викрадене майно на полицю. Однак, ОСОБА_5 попрямувала до виходу з магазину «Коло», не розрахувавшись за товар. ОСОБА_6 , почав кричати, щоб остання зупинилась. Натомість ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що була викритою, почала швидко йти з місця вчинення злочину разом з майном, яке знаходиться на балансі ТОВ «АРІТЕЙЛ», однак через декілька метрів була зупинена працівником магазину «Коло» ОСОБА_6 .

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженої, посилаючись на підстави передбачені ст. 438 КПК просить змінити судові рішення щодо ОСОБА_8 та на підставі ст. 75 КК звільнити її від відбування призначеного покарання із встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.

В обґрунтування своїх доводів захисник вказує на те, що судом першої інстанції хоча і враховано, проте не надано належної оцінки тим обставинам, що на обліку у лікарів психіатра та нарколога його підзахисна не перебуває, на час розгляду справи місцевим судом перебувала у стані вагітності, визнала свою вину, щиро розкаялась у вчиненому та активно сприяла розкриттю злочину, що свідчить про наявність у неї критичного ставлення до своїх дій та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене.

На такі порушення не звернув уваги суд апеляційної інстанції, та безпідставно не застосував до ОСОБА_5 положення статей 75, 76 КК.

Таким чином, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, виходячи з конкретних обставини кримінального провадження, даних про особу засудженої, її молодий вік, наявність малолітньої дитини, яку ОСОБА_5 виховує сама, а також з огляду на обставини, шо пом`якшують покарання, відсутність обставин що обтяжують покарання, на думку сторони захисту, наявні підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання із встановленням іспитового строку на підставі ст. 75 КК з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винуватого, обставин, що впливають на покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Як убачається з копій судових рішень, місцевий суд керувався наведеними законодавчими положеннями при виборі засудженій заходу примусу та порядку його відбування.

Згідно з вироком місцевого суду, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, яка свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкриміновано не визнала, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, посередню характеристику за місцем проживання, не працює. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав той факт, що ОСОБА_5 перебуває у стані вагітності. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

При цьому, місцевий суд взяв до уваги те, що ОСОБА_5 24 січня 2020 року визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 51 КУпАП, а саме дрібної крадіжки та накладено адміністративне стягнення, а 18 червня 2020 року вона визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК та їй призначено покарання у виді штрафу.

З огляду на викладене, суд слушно зазначив, що ОСОБА_5 належних висновків для себе не зробила на шлях виправлення та перевиховання не стала, вчинила нове кримінальне правопорушення та дійшов висновку, що покарання обвинуваченій слід призначити у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням положень ч. 3 ст. 68 цього Кодексу, і саме таке покарання, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої та для запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень у майбутньому.

Також суд першої інстанції взявши до уваги особу обвинуваченої ОСОБА_5 її відношення до вчиненого, небажання критично відноситися до своїх дій та робити з них відповідні висновки, а відповідно і виправлятися та врахувавши те, що кримінальне правопорушення, яке вчинила обвинувачена, є умисним, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування статей 69, 75 та 76 КК.

Із зазначеною позицією місцевого суду щодо виду та розміру призначеного ОСОБА_5 покарання, а також щодо відсутності підстав для застосування до неї положень статей 69, 75 КК погодився й апеляційний суд.

Відповідно до змісту оспорюваної ухвали при перегляді вироку цей суд, зазначив, що місцевим судом правильно враховано характер та тяжкість вчиненого злочину, дані, що характеризують особу винної, а призначене покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_5 та попередження вчинення нею нових злочинів. При цьому, апеляційним судом ураховано те, що на час апеляційного розгляду обвинувачена мала малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також судом апеляційної інстанції спростовано доводи засудженої щодо її щирого каяття, оскільки протягом судового розгляду у місцевому суді ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнавала, а тому й не було підстав для визнання обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття.

З урахуванням позиції сторони захисту в суді апеляційної інстанції, суд зробив висновок, про те, що апеляційна скарга обвинуваченої не містить беззаперечних доводів того, що призначене покарання є явно несправедливим внаслідок суворості.

З такими висновками погоджується і суд касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги захисника про наявність підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, аналогічні доводам апеляційної скарги, були предметом детального аналізу апеляційного суду та спростовані із наведення відповідних мотивів.

Обраний засудженій захід примусу є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій є обґрунтованими, відповідають вимогам статей 370, 419 КПК та не викликають сумнівів у їх правильності, а посилання захисника на надмірну суворість призначеного ОСОБА_5 покарання є безпідставними.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_5 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 09 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 09 липня 2024 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3