ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2784/24 Справа № 209/2744/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подану на ухвалу Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.186 КК України ОСОБА_8 строком до 24 вересня 2024 року включно,

встановила:

В провадженні Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0000294 від 10 квітня 2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_8 , будучи неодноразово засудженим за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, 04 квітня 2024 року приблизно о 03 годині 03 хвилини, перебуваючи у кіоску, де здійснює торгівельну діяльність ФОП ОСОБА_9 біля будинку АДРЕСА_1 , достовірно знаючи про введення на території України режиму воєнного стану, ударом ноги здійснив злам метало пластикової квартирки, простягнув свою руку до приміщення зазначено кіоску, помітивши, що в приміщенні перебуває продавчиня ОСОБА_10 , викрав з вітрини означеного торгівельного кіоску 5 пачок цигарок, завдавши майнову шкоду потерпілому ОСОБА_9 у розмірі 479 гривень 60 копійок.

Умисні дії ОСОБА_8 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.4 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного із проникненням у інше приміщення, вчиненого повторно в умовах воєнного стану.

Під час судового засідання ухвалою Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.4 ст.186 КК України ОСОБА_8 строком до 24 вересня 2024 року включно.

Суд мотивував свої висновки тим, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватися від суду, впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення. Крім того, судом враховано факт того, що ОСОБА_8 є раніше судимою особою та ним повторно вчинено кримінальне правопорушення проти власності.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до доводів якої просить ухвалу Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо його підзахисного запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що тяжкість кримінального правопорушення є недостатньою підставою для задоволення клопотання сторони обвинувачення про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Наголошує, що обвинувачений ОСОБА_8 не переховувався від органів досудового розслідування та не має наміру переховуватись від суду, має постійне місце проживання, де офіційно зареєстрований та проживає з матір`ю.

Звертає увагу, що стороною обвинувачення не надано суду доказів того, що обвинувачений ОСОБА_8 не з`являвся на виклики слідчого, прокурора або суду.

Захисник зазначає, що матеріали справи не містять жодного доказу наявності обставин, які б обґрунтовували необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 найбільш суворого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Під час апеляційного перегляду справи:

- захисник ОСОБА_7 підтримав доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі, просив ухвалу суду першої інстанції скасувати та обрати щодо його підзахисного більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту;

- прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також наявність, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України ризиків того, що обвинувачений може переховуватися від суду, здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для задоволення клопотання прокурора, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо можливості застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Із матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував те, що ОСОБА_8 обвинувачується, у вчинені тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до десяти років, що у разі доведеності вини йому загрожує реальне покарання, а тому останній може переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та покарання.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Суд першої інстанції встановив наявність достатніх підстав вважати, що ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України не зменшився і не припинив існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування щодо останнього менш суворого виду запобіжного заходу.

Як додаткову обставину в підтвердження продовження ризику переховування, апеляційний суд враховує введення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

Крім того, доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у даному кримінальному провадженні. В разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_8 останні можуть змінити свої покази, чим ввести суд в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що судовий розгляд справи триває, свідки та потерпілі у справі судом не допитані, а тому обвинувачений ОСОБА_8 може здійснювати на них незаконний вплив, шляхом вмовлянь або погроз, з метою зміни їх показів задля уникнення кримінальної відповідальності.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту такі відомості доведені не були.

У судовому засіданні також доведено продовження існування ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого вчинити нове кримінальне правопорушення, оскільки останнім було вчинено тяжке кримінальне правопорушення проти власності, вчинене під час дії воєнного стану в України.

Додатково судом враховано те, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, постійного джерела доходу не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення проти власності, є неодноразово судимим, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що обвинувачений може продовжити злочинну діяльність та вчинити нове кримінальне правопорушення.

Доводи захисника про те, що його підзахисний має місце проживання, в нього наявні міцні соціальні зв`язки, а також те, що останній не має наміру переховуватись від суду не заслуговують на увагу, оскільки не є безумовними підставами для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Окрім того, апеляційний суд зауважує, що наведені обставини, в цьому випадку, не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Вказане було оцінено судом в сукупності з іншими обставинами по справі та ним було надано належну правову оцінку.

Доводи сторони захисту в частині недоведеності ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризиків переховування обвинуваченого від суду, можливості впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні та можливого вчинення іншого кримінального правопорушення не заслуговують на увагу суду, оскільки сукупність даних про тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , яке відносяться до категорії тяжкого кримінального правопорушення, покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим, а також відомості про особу обвинуваченого доводить факт існування даних ризиків та доведеність їх стороною обвинувачення.

Апеляційний суд, також, не вбачає й підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту, з огляду на сукупність даних про тяжкість злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , покарання, яке загрожує останньому у разі визнання винуватим, а також відомості про особу обвинуваченого.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК України, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України ОСОБА_8 . На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвала Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року є законною, обґрунтованою, належним чином мотивованою та відповідає вимогам ст.370 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 липня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст.186 КК України ОСОБА_8 строком до 24 вересня 2024 року включно - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , у інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4