ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6587/22 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1886/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові (в режимі відеоконференції) кримінальне провадження заапеляційною скаргою прокурора на вирок Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року у відношенні ОСОБА_8 ,-

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, який має повну середню освіту, неодруженого, непрацюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

Визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.355 КК України та призначено покарання у вигляді одного року обмеження волі.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного за даним вироком покарання з іспитовим строком два роки.

Відповідно до ст.76 КК України покладено на ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_8 час попереднього ув`язнення з 24 вересня 2022 року по 30 вересня 2022 року відповідно до вимог 72 КК України, який перевести в обмеження волі відповідно до ч.1 ст.72 КК України у співвідношенні 1 день позбавлення волі до 2 днів обмеження волі.

Як установив суд 23 вересня 2022 року у проміжок часу з 21 години до 22 години (більш точний час не встановлено) ОСОБА_8 перебував за адресою: АДРЕСА_3 , де також знаходився ОСОБА_9 .

В цей час під час розмови з останнім у ОСОБА_8 виник умисел на примушування ОСОБА_9 до виконання цивільно-правового зобов`язання, яке виникло між ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вигляді угоди про повернення ОСОБА_10 грошових коштів у розмірі 1500 гривень, та у наявності якого був впевнений ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на примушування до виконання грошового зобов`язання з метою надати допомогу ОСОБА_10 , з яким він перебував у дружніх стосунках, повернути грошові кошти, які зі слів ОСОБА_10 йому був винен ОСОБА_9 , ОСОБА_8 під приводом огляду інформації з телефону забрав з рук потерпілого ОСОБА_9 належний останньому мобільний телефон марки Iphone-XR, чорного кольору в резиновому чохлі темно-зеленого кольору, IMEI: НОМЕР_1 , вартістю 12749,40 гривень, погрожуючи при цьому розбити зазначений телефон, який у подальшому передав ОСОБА_10 з метою примусити ОСОБА_9 передати в обмін на телефон грошові кошти ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та як наслідок, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість просить вирок суду скасувати та ухвалити свій вирок.

Ухвалити новий вирок, за яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - злочину передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити йому покарання за даною статтею у виді 7 років 2 місяців позбавлення волі.

Повторно дослідити письмові докази сторони обвинувачення, що приєднані до провадження судом, допитати у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , в якості потерпілого ОСОБА_9 .

В обґрунтування своєї вимоги зазначає, що як зазначено судом першої інстанції у вироку, потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні повністю та категорично заперечував наявність боргових зобов`язань перед ОСОБА_10 .

Окрім того, факт заперечення боргу з боку потерпілого підтвердив допитаний під час судового розгляду свідок ОСОБА_12 , проте судом у вироку, навпаки, зазначено про підтвердження свідком наявності боргу, що не відповідає наданим ним показанням під час судового розгляду.

Свідок ОСОБА_11 також зазначив, що про борг потерпілого зазначав лише сам ОСОБА_10 .

Даний свідок, більше того, показав, що обвинувачений ОСОБА_8 з самого початку їхав до потерпілого з наміром забрати належний йому мобільний телефон.

Автор апеляційної скарги вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що «вирішальним для кваліфікації дій обвинуваченого важливим є не встановлення дійсності існування цивільно-правових зобов`язань між потерпілим та третьою особою ОСОБА_10 , а впевненість обвинуваченого в існуванні таких зобов`язань», оскільки відповідальність за ст. 355 КК України може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством (абз. З п. 15 ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10).

Таким чином, на думку прокурора є повністю доведеним у судовому засіданні те, що обвинувачений використав факт, начебто, існуючого зобов`язання саме для протиправного, відкритого заволодіння майном потерпілого.

Отже, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші, надано дослідженим доказам невірну оцінку, що призвело до безпідставної перекваліфікації дій зі ч. 4 ст. 186 КК України на ч. 1 ст. 355 КК України

України та, відповідно, застосування закону, який не підлягає застосуванню, що, у свою чергу, вплинуло на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення особі засудженого через м`якість.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, обвинуваченого та захисника які просили залишити вирок суду без змін, дослідивши матеріали провадження колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо клопотання в апеляційній скарзі про необхідність повторного дослідження доказів, а саме: допиту у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , в якості потерпілого ОСОБА_9 , колегія суддів вважає, що воно є безпідставним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

При цьому прокурором у апеляційній скарзі не наведено будь-яких доводів щодо необхідності повторного допиту апеляційним судом свідків, а також повторного дослідження письмових доказів, при цьому не зазначено таких доводів прокурором і у судовому засіданні.

Такж, відмовляючи у клопотання про повторне дослідження доказів клегія суддів виходить із того, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

Стосовно самого оскаржуваного вироку, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У частині 1 статті 91 КПК України наведені обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Серед іншого у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, тощо.

Згідно зі ст.94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання колегії суддів вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано у повній мірі.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч.1 ст. 355 КК України колегія суддів вважає, що вони є непереконливими.

Так з матеріалів провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 згідно обвинувального акту обвинувачувався у тому, що 23 вересня 2022 року приблизно у проміжок часу з 21 години до 22 години (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_8 перебував за адресою: перебував за адресою: АДРЕСА_3 разом з ОСОБА_9 . У цей час у ОСОБА_8 виник раптовий умисел на заволодіння майном, шо належить ОСОБА_9 , а саме мобільним телефоном марки Iphone-XR, чорного кольору в резиновому чохлі темно-зеленого кольору, IMEI: НОМЕР_1 . ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чудого майна, з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, діючи умисно, передбачаючи суспільно-небезепечні наслідки та бажаючи їх настання, в момент коли потерпілий ОСОБА_9 тримав у руках мобільний телефон марки Iphone-XR, вихопив з рук у останнього вищевказаний мобільний телефон, тим самим відкрито заволодів мобільним телефоном, який належить потерпілому, вартістю 12749,40 гривень. Після чого покинув місце вчинення злочину, обернувши викрадене майно на свою користь, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Кваліфікацію дій ОСОБА_8 органом досудового розслідування за ч. 4 ст. 186 КК України КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, суд обґрунтовано вважав неправильною, оскільки надані сторонами кримінального провадження та досліджені в ході судового розгляду докази свідчили про сутність на направленість умислу обвинуваченого на примушування потерпілого повернути борг третій особі, про що свідчить наступне.

Так, відмежовуючи кримінальне правопорушення, передбачене ст. 355 КК України, а саме, примушування до виконання чи невиконання цивільно-правових зобов`язань, від інших злочинів, слід виходити з того, що при вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 355 КК України, винний не посягає на чуже майно, право на нього, не вимагає від потерпілого вчинення інших дій майнового характеру, які останній не зобов`язаний вчиняти. Він примушує потерпілого виконати свій юридичний обов`язок, який випливає з цивільно-правових зобов`язань, або ж утриматись від його виконання. При вчиненні цього злочину посягання на власність відсутнє, більше того, винний шляхом примушування може прагнути поновити порушені з вини потерпілого відносини власності.

Об`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст.355 КК, виражається у примушуванні до виконання або невиконання цивільно-правових зобов`язань (договір, правочин або інше цивільно-правове зобов`язання).

За змістом закону відповідальність за ст. 355 КК може наставати лише тоді, коли особу примушують до виконання (невиконання) існуючого зобов`язання, що виникло на підставах, передбачених чинним законодавством. Предметом такого зобов`язання можуть бути гроші майно, послуги, результати творчості тощо.

Зміст такого примушування складають дві взаємопов`язані дії: 1) вимога виконати чи не виконати договір, угоду чи інше цивільно-правове зобов`язання; 2) погроза застосувати насильство, пошкодити чи знищити майно.

Кримінально караним діянням вимогу виконати чи не виконати цивільно-правове зобов`язання робить протиправний спосіб впливу на потерпілого. Маючи право на пред`явлення вимоги про виконання певного зобов`язання, винний при вчиненні злочину, передбаченого ст. 355 КК України, не вправі добиватися задоволення цієї вимоги насильницьким способом.

Відмежовуючи примушування до виконання цивільно-правових зобов`язань від вимагання, слід виходити з того, що при вчиненні злочину, відповідальність за який передбачена ст. 355 КК України, винні особи не посягають на чуже майно. Вони примушують потерпілого виконати свій юридичний обов`язок, який випливає з цивільно-правових зобов`язань.

Відповідно до ст.ст.509,510,511 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Стронами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_8 за ч.1 ст. 355 місцевий суд виходив із того, що кваліфікації дій обвинуваченого ключовим є не факт реального існування цивільно-правових зобов`язань між потерпілим та ОСОБА_13 , а саме впевненість обвинуваченого в їх існуванні.

Свідчення самого обвинуваченого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 підтверджують обізнаність усіх цих осіб про те, що ОСОБА_13 раніше перевозив потерпілого до іншого міста і очікував від нього компенсації витрат на поїздку.

Зокрема свідок ОСОБА_11 повідомив про те, що в вересні 2022 року в вечірній час він знаходився в компанії ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які вирішили поїхати та забрати у їхнього знайомого ОСОБА_17 гроші, які останній був винен ОСОБА_18 за пальне у сумі 2000 або 3000 гривень.

Вони поїхали до ОСОБА_19 на належному ОСОБА_18 автомобілі, свідок з ними не поїхав, оскільки мав побоювання, що це погано закінчиться. Через деякий час вони повернулись та показали мобільний телефон, який забрали в рахунок борга, хто саме забирав телефон, свідку невідомо.

Крім того свідок повідомив, що раніше їздив з ОСОБА_19 та ОСОБА_18 на автомобілі останнього до Олександрії, під час поїздки була розмова, що ОСОБА_19 має віддати ОСОБА_18 гроші за пальне.

Більше того, обвинувачений під час судового засідання пояснив, що потерпілий особисто підтвердив наявність боргу.

Свідок ОСОБА_12 підтвердив, що чув обіцянку потерпілого повернути кошти після отримання зарплати.

Показання обвинуваченого та свідків є послідовними та узгоджуються між собою, а також з іншими доказами.

Тобто, судом першої інстанції правильно констатовано, що стороною обвинувачення не було доведено, що ОСОБА_8 діяв з метою особистого збагачення чи мав корисливий мотив при вилученні телефону потерпілого.

Потерпілий підтвердив у суді, що обвинувачений мав намір повернути телефон після погашення боргу перед ОСОБА_13 .

Отже суд обґрунтовано не вбачав ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого і ст.189 КК України, оскільки обвинувачений діяв у межах впевненості у наявності зобов`язань потерпілого перед третьою особою, а не з метою примушування до вигоди для себе.

Cторона обвинувачення в апеляційній скарзі хоча і висловлює сумнів щодо наявності між потерпілим ОСОБА_9 та свідком ОСОБА_10 цивільних правовідносин спирається лише на покази потерпілого ОСОБА_9 .

Натомість, від безпосереднього допиту свідка ОСОБА_10 сторона обвинувачення відмовилась та не ініціювала його допит під час розгляду провадження в суді апеляційної інстанції.

Також, колегія суддів констатує, що наведені в апеляційній скарзі невідповідності в показаннях обвинуваченого та потерпілого в судовому засіданні в суді першої інстанції, є несуттєвими, не впливають на висновки суду, викладені вище, оскільки не суперечать один одному в частині відтворення обстановки та подій, а стосуються лише зазначення приводу, під яким потерпілий передав телефон до рук обвинуваченого.

Отже судом першої інстанції правильно встановлено, що обвинувачений вчиняв дії на користь третьої особи свого товариша ОСОБА_10 , маючи на меті лише допомогу останньому, перед вчиненням правопорушення чув розмови про існування боргу, наявність якого не заперечував і сам потерпілий при їх спілкуванні, обвинувачений обіцяв повернути телефон після повернення боргу, після заволодіння телефоном передав його ОСОБА_10 .

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду першої інстанції щодо кваліфікації дій обвинуваченого повністю відповідають встановленим судом обставинам справи, ґрунтуються на ретельно досліджених та всебічно оцінених доказах у їх сукупності відповідно до вимог ст.94 КПК України.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам ст.ст.370, 374 цього Кодексу, є законним та обґрунтованим.

Покарання ОСОБА_8 призначено у відповідності до ст. 65 КК України.

За таких обставин колегія суддів констатує, що вирок суду є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни за доводами апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.404, 405,406, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 06 червня 2024 року у відношенні ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий- Судді: