Номер провадження: 11-сс/813/1131/24
Справа № 522/1975/24 1-кс/522/3672/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2024 року в кримінальному провадженні №0000020 від 17.01.2024 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.109, ч.2 ст.110, ч.2 ст.436-2 КК України,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та накладено арешт на майно, вилучене 22.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000020, в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 (адреса проживання ОСОБА_10 ), а саме на: смартфон Apple Iphone, сірого кольору; зовнішній жорсткий диск WD s/n: НОМЕР_1 ; стартовий пакет Київстар на номер НОМЕР_2 ; стартовий пакет НОМЕР_3 на номер НОМЕР_4 ; сім-картка Life № НОМЕР_5 ; аркуш паперу у клітинку з рукописним надписом «НОМЕР_7» та сім-карткою № НОМЕР_6 ; флеш-накопичувач «СИБУР», зеленого кольору; флеш-накопичувач Sandisk cruzer blade, червоного кольору; флеш-накопичувач Goodram 8GB; флеш-накопичувач SP 32Gb; флеш-накопичувач Verbatim, чорного кольору; флеш-накопичувач Transcend з надписом «Академия продуктивных и эффективных технологий»; флеш-накопичувач з карткою пам`яті micro SD 32GB; ноутбук Sony s|/n: 00632 з адаптером; смартфон Apple Iphone 12 Pro.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що прокурором в клопотанні конкретно вказаний перелік майна, на яке належить накласти арешт, а також до нього додані документи, якими він обґрунтовує його вимоги.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді представник власника майна звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, а майно повернути власнику або його представнику.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат зазначає наступне:

- клопотання прокурора та ухвала слідчого судді не містить обґрунтування стосовно того, які конкретні відомості та сліди містить вилучене майно, та яким чином воно може бути використане, як знаряддя вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.109, ч.2 ст.110, ч.2 ст.436-2 КК України;

- в клопотанні, а також долучених до нього матеріалах не зазначено, що вилучене майно належить ОСОБА_8 , при цьому воно не є знаряддям вчинення злочинів та не містить на собі сліди злочинів, здобуте ОСОБА_8 у законний спосіб та є його законною власністю;

- єдиним посилання прокурора на можливість причетність вилученого майна до кримінального правопорушення, є замовна стаття з Інтернет-ресурсу;

- звертає увагу, що на протязі майже чотирьох місяців вилучене майном не оглянуте.

ОСОБА_8 у судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подавав, однак представлений адвокатом, який не заперечував проти розгляду апеляційної скарги за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача; представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи клопотання та апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна - це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів судової справи, слідчим відділом УСБУ в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000020 від 17.01.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.109, ч.2 ст.110, ч.2 ст.436-2 КК України.

Відповідно до клопотання прокурора, на території м. Одеси та Одеської області діє група осіб, з метою насильницької зміни, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади, а також зміни меж території державного кордону України, публічного розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення таких дій, в тому числі поширюють матеріали, які виправдовують та заперечують збройну агресію Російської Федерації проти України, а також глорифікують осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України.

На теперішній час у матеріалах провадження наявна інформація про те, що до вищезазначених обставин можливо причетний громадянин України ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зокрема входить до агентурної мережі спеціальних служб російської федерації, яка діє на території України та здійснює розвідувально-підривну діяльність.

За наявними даними, ОСОБА_8 контактує з невстановленими співробітниками спеціальних служб та правоохоронних органів т.зв. днр/лнр, а також іншими особами, дії яких направлені на шкоду інтересів Держави, а саме провокування антигромадських проявів з боку певних верств населення використовуючи штучні приводи щодо нібито дискримінаційної політики держави по відношенню до національних меншин, а також кризові явища, які спровоковані збройною агресією росії проти України.

З оскарженої ухвали вбачається, що майно, на яке просив накласти арешт прокурор у клопотанні, було вилучено 22.03.2024 року в ході досудового розслідування в кримінальному проваджені №0000020 від 17.01.2024 року, за місцем проживання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, в клопотанні прокурор зазначив, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, для збереження його в якості речових доказів та можливості використання в подальшому досудовому розслідуванні, в тому числі проведення детального огляду майна та дослідження іншим чином.

Апеляційний суд не може не погодитись з тим, що вилучене майно, з огляду на кваліфікацію кримінального правопорушення може бути піддане проведенню ряду експертних досліджень за постановою слідчого, оскільки не можна виключати обставини, за яких таке майно у разі його повернення може бути втрачене.

Доводи представника власника майна, що долученими до клопотання прокурора матеріалами не встановлено власника вилученого за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд оцінює критично, з огляду на те, що відповідно до матеріалів судової справи за адресою АДРЕСА_1 , дійсно проживав ОСОБА_8 , який був присутнім під час проведення обшуку.

Відомостей про те, що в даному помешканні проживають інші особи, яким може належати вилучене майно, матеріали провадження не містять.

Більш того, навпаки в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_7 акцентовано увагу на тому, що це саме це вилучене майно здобуте ОСОБА_8 у законний спосіб та є його законною власністю. Очевидним фактом є і те, що адвокат ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, як представник власника вилученого майна, який має право відповідно до положень КПК оскаржити ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно, оскільки в протилежному випадку не мав би на це права.

З огляду на вищевикладене, підстав вважати, що вилучене майно за адресою фактичного мешкання ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 не належить останньому, у колегії суддів відсутні.

Водночас апеляційний суд вважає слушними доводи представника власника майна щодо відсутності відомостей про те, чи оглянуте на даний час вилучене у ОСОБА_8 майно.

Вказані доводи представника власника майна прокурором не спростовані, оскільки прокурор у судовому засіданні апеляційного суду не дав відповіді на питання стосовно того, чи оглянуто на даний час вилучене майно і якими є результати огляду, і це не зважаючи на те, що з моменту вилучення майна минуло майже п`ять місяців.

Зазначені обставини, зокрема відсутність розуміння у слідчого та прокурора, через п`ять місяців після вилучення майна, наявності підстав вважати, що вилучене майно містить у собі будь-які відомості про доказове значення інформації, яка зберігається у вилучених речах, вказують на можливий неналежний рівень здійснення досудового розслідування та відсутність достатнього забезпечення процесуального контролю прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному провадженні, що не відповідає приписам ст.ст. 2, 7, 36 КПК та, на переконання колегії суддів, потребує відповідного реагування суду з метою забезпечення виконання вимог ст.28 КПК.

З урахуванням правової позиції, викладеної в постанові Об`єднаної палати ККС у складі Верховного Суду від 14.06.2021 року (справа №686/9636/18), апеляційний суд, керуючись положеннями ст.ст. 369, 418 КПК, вважає за необхідне довести до відома керівника Одеської обласної прокуратури та начальника СВ УСБУ в Одеській області на необхідність перевірки наведених представником власника майна обставин та вжиття дієвих заходів для забезпечення належного досудового розслідування та підтримання публічного обвинувачення прокурорами-процесуальними керівниками в даному кримінальному провадженні.

Водночас, колегія суддів, з урахуванням правової кваліфікації даного кримінального провадження та тим завданням які поставлені перед органом досудового розслідування та прокуратурою, на даний час не вбачає підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності на вилучені речі завданням кримінального провадження. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом не встановлено та апелянтом не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу апелянта, що питання про доцільність подальшого арешту на вилучене майно буде перевірено під час досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник цього майна або його представник, вправі ініціювати питання про повернення майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК, наклав арешт на вищевказане майно, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника, та забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянтів щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати непереконливими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2024, якою накладено арешт на тимчасово вилучене майно у кримінальному провадженні №0000020, яке вилучене 22.03.2024 року в ході проведення обшуку житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 (адреса проживання ОСОБА_8 ), перелік якого міститься в клопотанні прокурора - залишити без змін.

Довести до відома керівника Одеської обласної прокуратури та начальника СВ УСБУ в Одеській області про необхідність вжиття дієвих заходів для забезпечення належного здійснення досудового розслідування та процесуального контролю прокурорами-процесуальними керівниками в кримінальному провадженні №0000020 від 17.01.2024 року та забезпечення виконання положень ст.28 КПК України.

Копію ухвали надіслати на адресу керівника Одеської обласної прокуратури та начальника СВ УСБУ в Одеській області.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4