Справа № 204 /2194/ 24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря: ОСОБА_4 ,

за участю прокурора: ОСОБА_5 ,

за участю захисника: ОСОБА_6 ,

засужденого: ОСОБА_7 ,

при розгляді у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 30.05.2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства,-

В С Т А Н О В И Л А :

До Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 30.05.2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства, в порядку ст. 537 КПК України з тих підстав, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року ОСОБА_7 було визнано винним за ч. 2 ст. 86, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193, ст. 208 КК України 1960 р. та засуджено до смертної кари - розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 30.05.2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року змінено, покарання у вигляді смертної кари замінено покаранням у вигляді довічного позбавлення волі,в решті вирок залишено без змін. Вказаними вироками він був засуджений за ст.93 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі із урахуванням змін до діючого кримінального законодавства України, просить провести вирок та ухвалу суду у відповідність з КК України, шляхом заміни незаконного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнити його з місця ув`язнення у зв`язку із фактичним відбутим ним строку покарання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 своє клопотання підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини зазначенні уклопотанні.

В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_7 - ОСОБА_6 підтримав клопотання свого підзахисного та просив його задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки воно є безпідставним та не відповідає чинному законодавству, законні підстави для заміни покарання засудженому ОСОБА_7 у вигляді довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк відсутні.

Суд, дослідивши клопотання засудженого ОСОБА_7 , матеріали справи, вислухавши позиції учасників судового розгляду, дійшов наступних висновків.

Пунктом 14 ч.1 ст. 537 КПК України, зокрема передбачено, що під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 п.1 ст. 539 цього Кодексу, в даному випадку суд, за місцем виконання вироку, має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно п.4 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.90 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків" у порядку, передбаченому ст.411 КПК України (1003-05), суди вправі вирішувати такі питання, які виникають при виконанні вироків внаслідок їх недоліків: про застосування акта амністії, якщо його застосування є обов`язковим і суд при постановленні вироку не обговорював цього питання;про звільнення з-під варти особи, засудженої умовно чи до покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або із застосуванням до неї ст.46-1 КК України (2001-05), якщо підсудний був під вартою і суд не вирішив питання про зміну запобіжного заходу; про скасування запобіжного заходу, якщо при виправданні підсудного чи засудженні його зі звільненням від покарання суд у вироку не вказав про його скасування;про зарахування попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання, якщо таке зарахування не проведено судом або допущено неточність при його обчисленні;про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмові у позові або незастосуванні конфіскації вироком ці заходи не скасовані; про застосування відстрочки виконання вироку не тільки щодо основного, але й щодо додаткового покарання, якщо рішення суду про застосування ст.46-1 КК України неконкретизоване; про виключення з акта опису майна, на яке за законом не допускається звернення стягнення, якщо у вироку не вирішено питання про це майно; про долю речових доказів, якщо її не вирішено вироком суду;про визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань; про оплату праці захисника; про долю неповнолітніх дітей засудженого, які залишилися без догляду, і передачу їх для піклування установам, родичам або іншим особам, якщо у вироку нема такого рішення;про уточнення посади чи виду діяльності, якщо при призначенні покарання (основного або додаткового) у вигляді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю допущено неточні, неконкретні формулювання;про призначення громадського вихователя неповнолітньому в разі його умовного засудження або застосування до нього міри покарання, не пов`язаної з позбавленням волі, або відстрочки виконання вироку відповідно до ст.46-1 КК України;про усунення неточностей, допущених у вироку при написанні прізвища, імені, по батькові чи інших біографічних даних засудженого, а також описок та арифметичних помилок, коли вони очевидні і виправлення їх не стосується суті вироку і не тягне погіршення становища засудженого.

Згідно з ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 2 статті 21 КПК України встановлено, що вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Згідно з ч.1 ст.533 КПК України вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Рішенням Конституційного Суду України№6-р(ІІ)/2021від 16вересня 2021року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними),частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. При цьому даним рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Положеннями статті 51 КК України довічне позбавлення волі передбачено як окремий вид покарань, що можуть бути призначені за вчинення злочинів.

Суд зазначає, що призначення такого виду покарання як довічне позбавлення волі згідно рішення Конституційного Суду України №1-рп/2011 від 26 січня 2011 року відповідає Конституції України, яка має найвищу юридичну силу порівняно з усіма іншими нормативними актами, що видаються та діють в Україні, зокрема й з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

При цьому рішенням Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року положення КК України щодо можливості призначення такого покарання, як довічне позбавлення, зокрема й за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 115 КК України, неконституційними не визнавалися.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року ОСОБА_7 засуджений за ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до виключної міри покарання - розстрілу. Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року змінено, призначене ОСОБА_7 покарання за п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93 КК України у вигляді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є особистою власністю. Вважати ОСОБА_7 засудженим за сукупністю злочинів засудженим за сукупністю злочинів, передбачених ст. ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і», 86 ч. 2, 140 ч. 2, 193 ч. 3, 142 ч. 3, 208 КК України до довічного позбавлення волі з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Згідно ухвали Верховного Суду України від 30 травня 2000 року, підставою для зміни покарання ОСОБА_7 стало, те що відповідно до Закону України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно - трудового кодексів України», яким до Кримінального кодексу України внесено зміни і доповнення - виключено статтю 24 і доповнено кодекс статтею 25-2, якою передбачено довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину. Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року набрав законної сили 30 травня 2000 року. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 29 листопада 2017 року, засудженому ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 19 грудня 1999 року покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення у межах даного провадження за період з 25 березня 1999 року по 30 травня 2000 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На даний час засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999р. положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 N 1483-III КК України 1960 року доповнено статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що «встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк»; слова «смертна кара» в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова «довічне позбавлення волі» у відповідних відмінках.

З дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року, щодо смертної кари і набранням чинності Законом України № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Згідно рішення Конституційного суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Кримінальний кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України 1960 року). Проте, законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

Конституційним Судом України зазначено, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім того, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом України від 22.02.2000 N 1483-III, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Даний висновок ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин. Таким чином, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом України 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжких злочинів. Положення КК України 1960 року із змінами, внесеними Законом України № N 1483-III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище засудженого.Тому ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_7 був змінений відповідно до вимог Закону, визначене покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Належить також звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.

З приводу заміни даного покарання більш м`яким суд зазначає, що чинним законодавством на даний час не визначено порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким, про що Конституційний Суд України вказав у своєму рішенні, зобов`язавши Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, визначене статтями 81,82 КК України, у відповідність до Конституції України та даного рішення. Це у свою чергу унеможливлює заміну призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, зокрема й покаранням у виді позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 30.05.2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

У задоволені клопотання засудженого ОСОБА_7 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.12.1999 року та ухвали Верховного суду України від 30.05.2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з моменту її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3