Номер провадження: 11-сс/813/1532/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.09.2024 року про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000597 від 03.09.2024 року, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Заргар, Республіки Таджикистан, громадянина Таджикистану, із середньою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України,

встановив:

Слідчим відділом ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000597 від 03.09.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

19.09.2024 року ОСОБА_6 затриманий в порядку ст.208 КПК України.

20.09.2024 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.189 КК України.

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 підозрюється в тому, що він, разом з ОСОБА_7 09.09.2024 року, приблизно о 19 год 30 хв, у період воєнного стану, діючи за попередньою змовою між собою, переслідуючи злочинний умисел, направлений на незаконне збагачення, з метою заволодіння майном потерпілого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке завідомо для них є чужим, прибули на автомобілі ОСОБА_7 марки «Lexus RX 350», державний номер НОМЕР_1 , до адреси АДРЕСА_2 , де зустрілись із потерпілим ОСОБА_8 .

В ході розмови із ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під приводом повернення боргу третій особі, почали висловлювати незаконні вимоги потерпілому щодо передачі їм грошових коштів, на які останні не мають права, в сумі 20000 доларів США.

В подальшому, ОСОБА_7 діючи за попередньою змовою із ОСОБА_6 , достеменно знаючи, що боргові зобов`язання між ними та ОСОБА_8 відсутні, погрожуючи застосуванням фізичного насильства до потерпілого у випадку невиконання ним висловлених вимог з передачі грошових коштів з метою схиляння потерпілого до вчинення необхідних дій, умисно здійснив демонстративне переміщення зі своєї сумки, наявного у нього пістолета у бік потерпілого ОСОБА_8 та наголосив на необхідності своєчасного повернення боргу в сумі 20000 доларів США.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на незаконне збагачення, з метою заволодіння майна потерпілого, 19.09.2024 приблизно о 19 годині 30 хвилин, діючи за попередньою змовою, ОСОБА_7 на належному йому автомобілі марки «Lexus RX 350», д.н.з. НОМЕР_1 , разом із ОСОБА_6 прибули до кафе «Клара Захаровна» за адресою: АДРЕСА_3 , де перебував потерпілий ОСОБА_8 .

Зустрівшись із потерпілим, ОСОБА_7 почав залякувати останнього, дістав із кишені ніж та направив його у бік потерпілого, який сприйняв загрозу його застосування як реальну.

В подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , погрожуючи застосуванням насильства потерпілому, наказали останньому піти з ними за адресою його мешкання, а саме: АДРЕСА_4 , де ОСОБА_6 разом із потерпілим пройшов в середину вищевказаної квартири, а ОСОБА_7 в цей час залишився очікувати в парадній будинку, на випадок, що в разі появи правоохоронних органів встигнути повідомити про це ОСОБА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння грошовими коштами потерпілого, ОСОБА_6 знаходячись в кв. АДРЕСА_5 , відшукав належні потерпілому ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 19000 доларів США, тим самим привласнивши їх собі.

Після цього протиправні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були припиненні працівниками правоохоронного органу.

22.09.2024 року старший слідчий СВ ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді з, погодженим прокурором Київської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_10 , клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Клопотання мотивоване наявністю обґрунтованої підозри, а також існуванням ризиків того, що підозрюваний може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді клопотання задоволено та до підозрюваного ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 17.11.2024 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення слідчий суддя послався на наявність обґрунтованої підозри та доведеність існування ризиків.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги апеляційної скарги захисник обґрунтовує наступним:

-слідчим суддею не враховано відсутність доказів, які б підтверджували існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України;

-матеріалами кримінального провадження не доведено, що підозрюваний застосував, або погрожував застосувати насильство до потерпілого, відтак слідчий суддя безпідставно не визначив підозрюваному альтернативний запобіжний захід у виді застави;

-ОСОБА_6 раніше не судимий, як на території держави свого походження, так і на території України.

Апеляційний розгляд проведено без учасників процесу, оскільки захисник та прокурор звернулися з клопотаннями про здійснення розгляду без їй участі.

Відповідно до ч.1 ст.406 КПК України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких підстав, враховуючи положення ч.4 ст.107, ч.1 ст.406 КПК апеляційний розгляд проведено у письмовому провадженні за відсутності учасників кримінального провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина 1 ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначені змістом статей 177, 178, 183 КПК.

Відповідно до вимог ст.177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст.178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали встановлено, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, врахував суспільно-небезпечний характер, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, які дають підстави вважати, що підозрюваний, перебуваючи на свободі, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду, вчинити незаконний вплив на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення

З викладеного вбачається, що слідчий суддя, приймаючи рішення про доцільність застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, апеляційний суд зазначає таке.

Згідно ч.5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п.48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, відповідно до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній початковій стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати остаточну оцінку допустимості та належності доказів, а також їх сукупності для висновку про винуватість особи, або її невинуватість, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою відповідно до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до статей 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті пред`явленого обвинувачення.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, зокрема: протокол допиту потерпілого ОСОБА_8 ; протокол огляду місця події за адресою: АДРЕСА_4 від 19.09.2024; протокол додаткового допиту потерпілого ОСОБА_8 від 19.09.2024; протокол обшуку автомобіля марки «Lexus RX 350», білого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 ; протокол обшуку місця мешкання підозрюваного ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , протокол затримання ОСОБА_6 , порядку ст.208 КПК України та інші докази у їх сукупності, здобуті у ході досудового розслідування кримінального провадження, вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний ОСОБА_6 дійсно ймовірно вчинив інкримінований йому злочин.

Дослідивши долучені до клопотання слідчого докази, апеляційний суд дійшов висновку, що підстав передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими не встановлено та стороною захисту щодо існування таких підстав відомостей не надано.

Колегія суддів звертає увагу, що при розгляді клопотання слідчого про обрання щодо підозрюваного запобіжного заходу, ні слідчий суддя, ні суд апеляційної інстанції не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки триває досудове розслідування кримінального правопорушення, та відповідно до статей 89, 94 КПК оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, та оцінки кожного доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального судового рішення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Так, підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені пунктами 1, 2, 3 ч.1 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, доводи сторони захисту про відсутність ризику переховування підозрюваного, апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_6 на даний час обґрунтованого підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає реальне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_6 , розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Існування вказаного ризику підтверджується і тим, що ОСОБА_6 є громадянином Республіки Таджикистан, а отже в умовах воєнного стану, він має можливість безперешкодно залишити територію України та уникнути кримінального переслідування.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Також колегія суддів погоджується із доведеністю існування ризику можливого незаконного впливу підозрюваного на свідків та потерпілого у кримінальному провадженні (п.3 ч.1 ст.177 КПК).

Оцінюючи наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК, апеляційний суд враховує встановлену процесуальним законом процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими, свідками у кримінальному провадженні, відповідно до частин 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

У випадку застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній матиме можливість здійснювати вплив на потерпілого та свідків, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що буде перешкоджати кримінальному провадженню.

Апеляційний суд також враховує, що підозрюваному відоме місце проживання потерпілого ОСОБА_8 , а показання вказаного потерпілого мають вирішальне значення для правильного встановлення всі обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Враховуючи ту обставину, що матеріали судового провадження не містять даних про наявність у ОСОБА_6 постійного офіційного місця роботи, апеляційний суд вважає доведеним ризик, що перебуваючи на свободі останній може продовжити вчиняти нові злочини.

Разом з тим, посилання слідчого судді в ухвалі щодо існування ризику можливого знищення або спотворення будь-якої із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення та перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню іншим чином, які не зазначені в клопотанні слідчого, не свідчить про незаконність ухвали слідчого судді, оскільки доведеними є інші ризики.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді щодо не визначення підозрюваному застави в якості альтернативного запобіжного заходу, оскільки інкримінований йому злочин був вчинений із погрозою застосування фізичного насилля до потерпілого, і таке рішення відповідає приписам п.1 ч.4 ст.183 КПК.

Доводи сторони захисту про можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту, апеляційний суд визнає необґрунтованими, оскільки такий запобіжний захід, з великою вірогідністю може виявитись нездатним гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного та не дасть змогу контролювати його місце знаходження.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду також не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування підозрюваного під вартою.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність передбачених ч.2 ст.183 КПК обставин, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання підозрюваного під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.199 КПК.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні особливо тяжкого злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують тримання підозрюваного під вартою.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів сторони захисту стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.09.2024 року, якою в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000597 від 03.09.2024 року до підозрюваного ОСОБА_6 застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою до 17 листопада 2024 року, без визначення розміру застави залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4