ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6514/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/383/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.307 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/383/24 за перевіривши матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 серпня 2024 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ч. 7 ст. 72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано строк цілодобового домашнього арешту з 16.02.2021 року (з моменту застосування щодо нього ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16.02.2021 року у справі №607/1929/21 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту) по 23.04.2021 року (по дату закінчення строку дії вказаного запобіжного заходу у відповідності до ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25.03.2021 року у справі №607/4968/21), з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.02.2021 року у справі № 607/2085/21 у даному кримінальному провадженні після набрання вироком законної сили.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах місці та часі у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечних психотропних речовин.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , в порушення вимог ст.7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15.02.1995 року, при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, місці та часі, незаконно придбав кристалоподібну речовину білого кольору, яка містить 4-ММС (4-метилметкатинон), який відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою в перерахунку на діючу речовину 0.1357 грама та почав її зберігати з метою збуту.

15.07.2019 року о 20 год. 35 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_1 , маючи в наявності заздалегідь придбану кристалоподібну речовину білого кольору, яка містить 4-ММС (4-метилметкатинон), який відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, масою в перерахунку на діючу речовину 0.1357 грама, незаконно збув її ОСОБА_9 (анкетні дані змінено), за що отримав від останньої грошові кошти в сумі 1000 гривень.

Згідно зі ст. ст. 2, 7 Закону України "Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори" від 15.02.1995 року та Таблиці № 1 Списку № 2 Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 року, 4-ММС (4-метилметкатинон) відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вирок суду скасувати та визнати його не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.307 КК України, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в його діях складу злочину.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що контрольна закупка була фактично підбурюванням до вчинення інкримінованого йому діяння.

Зазначає, що початок кримінального провадження і подальше санкціонування контрольної закупки мало проводитись за наявності у правоохоронців об`єктивної підозри, що особа займається злочинною діяльністю. У протилежному випадку, відсутність таких об`єктивних даних свідчить про провокацію. Вказує, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б підтвердили об`єктивні підозри причетності ОСОБА_7 до злочинної діяльності або схильності скоїти кримінальне правопорушення до проведення контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 15 липня 2019 року.

Стверджує, що матеріали оперативно-розшукової діяльності, як підстава для внесення відомостей до ЄРДР та проведення оперативної закупівлі, стороні захисту не відкривалися та в суді до матеріалів не долучалися.

Зазначає, що в матеріалах кримінального провадження не міститься заяв від ОСОБА_9 , про те що обвинувачений здійснював продаж наркотиків, а провадження не було розпочате на підставі її заяви. Вважає, що правоохоронні органи штучно створили ситуацію, щоб спонукати його до вчинення злочину з власної ініціативи встановивши контакт зі ним.

Вказує, що під час допиту ОСОБА_9 , повідомила, що до проведення оперативної закупки, вона з ним безпосередньо не була знайома і перша телефонувала до нього, щоб придбати наркотики, він до неї не дзвонив, допитували її лише один раз, після проведення контрольної закупки. На запитання сторони захисту скільки разів вона телефонувала до обвинуваченого з прохання продати їй речовину, обіг якої заборонено, чіткої відповіді надати не змогла.

Зазначає, що під час допиту свідок ОСОБА_10 підтвердив, що ОСОБА_9 поновлювала пропозицію, незважаючи на попередню відмову, та наполягала, вчиняючи тиск.

Стверджує, що погодився на прохання ОСОБА_9 , лише на п`ятий чи шостий її дзвінок, мали місце повторні пропозиції, незважаючи на початкову його відмову.

Звертає увагу, що ОСОБА_9 була ініціатором зустрічі з ним що остання підтвердила під час її допиту, та вказала на запитання захисту, що вона не знає чи відбулася б зустріч, якби вона не телефонувала.

Вважає, що дії органів правопорядку не носили пасивного характеру, зокрема, ОСОБА_9 підтвердила, що перед контрольною закупкою, правоохоронці проводили їй інструктаж.

Вважає, що ОСОБА_9 діяла за вказівками правоохоронців, незаконно впливала на ОСОБА_7 , схиляючи до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

Посилається на практику Європейського Суду з прав людини, згідно з якою провокацією, на противагу законному розслідування під прикриттям, є ситуація, коли задіяні агенти - працівники органів правопорядку або особи, що діють на їх прохання - не обмежуються суто пасивним розслідуванням протиправної діяльності, а здійснюють на особу певний вплив, провокуючи її скоїти правопорушення, яке вона у іншому випадку не вчинила б, з метою зафіксувати його, тобто отримати доказ і розпочати кримінальне переслідування (рішення ЄСПЛ у справі «Бурак Хун проти Туреччини» (Burak Hun v. Turkey), § 44; «Сепіл проти Туреччини» (Sepil v. Turkey), § 34), «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania [ВП], §55), а також на практику Верховного Суду у справах № 991 /722/21 від 21.11.2023 року (§103,104), №335/1916/16-к від 06.10.2021 року, №314/2926/17 від 15.09.2021 року.

Вважає, що судом не розглянуто та не надано відповіді на аргументи сторони захисту, на користь того, що мала місце провокація, не дотримано практики ВСУ та ЄСПЛ, щодо вмотивованості рішення суду.

Вказує на відсутність предмета злочину та зазначає, що на дослідження експерту у провадженні було надано сейф пакет INZ №1096893, який мав містити наркотичні речовини, які були вилучені у ОСОБА_9 після проведення оперативної закупки. Окрім того, у висновку експерта було зазначено, що об`єкт дослідження та сейф пакет INZ №1096893 після проведення експертизи були поміщені у сейф пакет №3799209. Однак 05 травня 2023 року на судовому засіданні під час огляду речового доказу, а саме сейф пакету №3799209, було з`ясовано, що у ньому міститься речовина з сейф пакету INZ №1095435, а не з сейф пакету INZ №1096893.

Зазначає, що експертом не була досліджена речовина, отримана в результаті цієї оперативної закупки, тому неможливо перевірити чи справді ОСОБА_7 продавав наркотичні засоби, а не іншу речовину, як він про це вказував під час допиту.

Обгрунтовує вимоги тим, що експерта, який надавав даний висновок не було допитано в суді першої інстанції, оскільки він більше не працює в експертній установі та не з`явився на судові засідання.

Вважає, що визнаючи висновок експерта за результатами проведення експертизи матеріалів, речовин та виробів від 28.12.2019 року № 2.1-511/19 допустимим доказом у провадженні Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області не врахував усі сумніви щодо доведеності вини ОСОБА_7 на його користь.

Стверджує, що поза розумним сумнівом за відсутності предмета злочину, наявність якого є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, а також без отриманих показів експерта, на висновку якого великою мірою ґрунтується обвинувачення не можна припустити, що він вчинив інкримінований йому злочин.

Вважає, протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії контроль особи від 14.08.2019 неналежним і недопустимим доказом, оскільки він не підтверджується безпосереднім переглядом відеозапису, що міститься на а.м.к.п. 64 т.1, оскільки в судовому засіданні неможливо було відтворити звук, щоб переконатися, що дійові особи говорять те, що зазначено у ньому.

Вказує, що суд першої інстанції погодившись з наявністю технічних несправностей звуку на відеозаписах, все ж визнав даний доказ належним і допустимим, зіславшись на стенограму розмови та покази свідка ОСОБА_9 , вважає що таким чином суд порушив вимоги щодо безпосередності дослідження доказів, оскільки стенограма не є незалежним процесуальним джерелом доказів.

Зазначає, що показання свідка ОСОБА_11 , анкетні дані якої змінено, отримані в суді першої інстанції з порушенням вимог законодавства про доступ до державної таємниці.

В обґрунтування таких доводів апелянт послався на положення статті 15 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, що беруть участь у кримінальному судочинстві», які визначають, що нерозголошення відомостей про осіб, узятих під захист, може здійснюватися шляхом: а) обмеження відомостей про особу в матеріалах перевірки (заявах, поясненнях тощо), а також протоколах слідчих дій та інших матеріалах кримінального провадження, заміни прізвища, імені, по батькові в цих документах псевдонімами за постановою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, дізнавача, прокурора або за ухвалою слідчого судді, суду про зміну анкетних даних. Ці постанови (ухвали) до матеріалів справи не приєднуються, а зберігаються окремо в органі, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження; б) проведення упізнання особи поза візуальним та аудіоспостереженням того, кого впізнають, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства; в) неоголошення будь-яким способом дійсних анкетних даних про осіб, які взяті під захист і підлягають виклику в судове засідання; г) виклику до суду цієї особи виключно через орган, який здійснює заходи безпеки; ґ) накладення тимчасової заборони на видачу відомостей про особу, взяту під захист, адресними бюро, паспортними службами, підрозділами державтоінспекції, довідковими службами АТС та іншими державними інформаційно-довідковими службами.

В контексті вище наведеного зазначає про те, що у разі виникнення необхідності допиту в судовому засіданні під час розгляду кримінального провадження по суті свідка, до якого застосовано такий захід забезпечення безпеки, як забезпечення конфіденційності відомостей про особу, розв`язуючи питання про визначення суду для дистанційного провадження, суд має враховувати наявність у штаті такого суду секретарів судового засідання з допуском до державної таємниці не менше ніж другої форми («цілком таємно», оскільки інформація про зміну персональних даних учасника кримінального провадження відповідає вимогам пункту 4.1.6 Зводу відомостей, що містять державну таємницю, затвердженого наказом Служби безпеки України від 23.12.2020 року № 383), а також приміщення, що відповідає вимогам режимно-секретного відділу (це можуть бути місцеві суди, які відповідають заявленим вимогам, або суди апеляційної інстанції, які в цьому випадку залучаються лише для окремих процесуальних дій).

На переконання апелянта, відкриваючи судове засідання, у якому буде брати участь особа зі зміненими анкетними даними, головуючий суддя має роз`яснити учасникам кримінального провадження, що (а) така особа буде допитана з іншого приміщення за допомогою технічних засобів; (б) особа такого учасника провадження буде перевірена секретарем судового засідання, який має допуск до державної таємниці і доступ до матеріальних носіїв секретної інформації, у яких зафіксовані справжні персональні дані такої особи; (в) такого учасника провадження буде приведено секретарем до присяги у випадках і порядку, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України; (г) аудіо-, відеозапис подій у кімнаті, з якої відбуватиметься процесуальна дія, буде зафіксовано на окремий оптичний диск, який разом з підписаною присягою особи зберігатиметься в режимно-секретному відділі вказаного суду.

Отже, на думку апелянта, відсутність аудіо-, відео фіксації подій у кімнаті, де перебуває захищено особа, суперечить вимогам ч. 5 ст. 27 КПК України, оскільки забезпечення аудіо-, відеозапису участі в процесуальній дії особи, до якої застосовано заходи безпеки, є гарантією добровільності давання показань, упізнання тощо такою особою, зберігає можливість перевірки такого учасника кримінального провадження під час перегляду рішення суду першої, апеляційної інстанцій у разі виникнення будь-яких сумнівів; підпис під присягою із зазначенням справжніх персональних даних знімає всі сумніви в належному приведенні до присяги справжнього свідка, безпосередності дослідження показань судом справжнього свідка подій тощо).

Також зазначає, що секретар судового засідання, який забезпечує участь у процесуальних діях особи, узятої під захист, за допомогою технічних засобів з іншого приміщення, перед початком процесуальної дії має ознайомитися з рішенням, яким особі змінено справжні анкетні дані, і встановити їх відповідність даним тієї особи, яка доставлена для участі в процесуальних діях; вручити пам`ятку про її права та обов`язки відповідно до процесуального статусу; привести до присяги у випадках і порядку, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України; роз`яснити такій особі, що вона не повинна відповідати на питання, що можуть зашкодити її безпеці; про проведені вищевказані дії з такою особою секретар доповідає суду до початку участі особи в процесуальних діях під час судового засідання, а також повідомляє інформацію про програмно-технічне забезпечення, яке буде використано під час проведення цієї процесуальної дії (відповідно до Типової посадової інструкції секретаря судового засідання місцевого загального суду, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 липня 2005 року № 86, і ст. 73 Кримінального процесуального кодексу України зазначені обов`язки покладаються саме на секретаря судового засідання); присутність у кімнаті, з якої процесуальну дію буде проведено дистанційно, будь-яким особам, крім учасника кримінального провадження, до якого застосовано заходи безпеки, та секретаря, заборонена.

Вказує, що співробітник органу, який забезпечує доставлення особи до суду, з якого відбуватиметься участь у процесуальних діях за допомогою технічних засобів, зобов`язаний перевірити дійсність допуску до державної таємниці відповідного секретаря за встановленою формою, наявність у секретаря доступу до матеріальних носіїв інформації, що містять відомості про справжні дані особи, до якої застосовано заходи забезпечення безпеки (згідно з ч. 4 ст. 517 Кримінального процесуального кодексу України рішення про надання доступу до конкретної таємної інформації та її матеріальних носіїв ухвалюються у формі наказу або письмового розпорядження керівником органу досудового розслідування, прокурором); після цього оперативний співробітник зобов`язаний надати секретарю, що забезпечуватиме проведення процесуальної дії, вказані матеріальні носії секретної інформації для встановлення особи, що буде брати участь у процесуальних діях у суді.

Стверджує, що вказаних вимог процесуального законодавства при допиті свідка ОСОБА_9 суд першої інстанції не дотримався, так як ані суддя, ані секретар судового засідання не мали допуску до державної таємниці, а інших секретарів судового засідання, які мали допуск до державної таємниці, до вказаного кримінального провадження залучено не було. Зазначає, що згідно з письмовою відповіддю Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.04.2024 року №4.3/102/2024 на запит адвоката ОСОБА_12 , станом на 06.02.2023 року суддя ОСОБА_1 та секретар судового засідання ОСОБА_13 не мали допуску до державної таємниці.

Таким чином, вважає, що показання свідка ОСОБА_9 є недопустимим доказом у даному кримінальному провадженні, оскільки Суд може обґрунтовуватисвої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений змінив апеляційні вимоги, повністю визнав вину у скоєному кримінальному правопорушенні, щиро розкаявся та просив застосувати до нього положення ст.ст.69,75 КК України, посилаючись на те, що він є не судимою особою, має інвалідність 3 групи з дитинства, постійне місце проживання, за яким скарги на нього не надходили, на його утриманні перебувають матір похилого віку та перестаріла бабуся, за якими, окрім нього, немає кому здійснювати догляд, на диспансерних обліках не перебуває, мав місце один епізод збуту психотропної речовини, у незначній кількості та під контролем правоохоронних органів.

Відповідно до вимог ч. 1,3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю- доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали змінену апеляцію, прокурора, який щодо її задоволення не заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах зміненої апеляційної скарги.

Так, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, винуватості ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину є правильними оскільки ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності та взаємозв`язку, яким суд дав належну правову оцінку, визнавши їх належними, допустимими та достатніми та які в апеляції не оспорюються.

Дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України кваліфіковано правильно, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини.

Переглядаючи вирок місцевого суду щодо призначеного ОСОБА_7 покарання колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності в момент спричинення та даним про особу винного. При призначенні покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 69 КК передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Згідно з приписами ст. 75 КК (у відповідній редакції), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі місцевий суд виходив з тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином та даних про його особу, а саме того, що він є не судимим, має постійне місце проживання та зареєстрації не працює, є особою з інвалідністю ІІІ групи, за зареєстрованим місцем проживання скарг на нього не надходило, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не встановив обставин, які пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Однак, колегія суддів вважає що з врахуванням позиції обвинуваченого, висловленої у суді апеляційної інстанції , зваживши на те що мав місце один епізод збуту психоропної речовини, у незначній кількості та під контролем органу досудового розслідування, з врахуванням кількох обставин, які пом`якшують його покарання - визнання вини, наявності тяжкого хронічного захворювання з дитинства, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого та відсутність обтяжуючих його покарання обставин, даних про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та нарколога не перебуває, є особою молодого віку, наявність у нього постійного місця проживання, за яким скарги на нього не надходили, а також необхідність здійснювати догляд за матірю та бабусею похилого віку, з якими він зареєстрований та проживає, приходить до висновку про можливість призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК основного покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією статті, за якою його засуджено, у виді позбавлення волі на строк 5 років.

При цьому, врахувавши дані про особу ОСОБА_7 , який є несудимим, інвалідом, ненастання шкідливих наслідків від його діяльності в звязку з вилученням правохоронним органами психотропної речовини, колегія суддів прийшла до висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і, що до нього можуть бути застосовані положення статей 75, 76 КК та його слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку.

У зв`язку з наведеним, у відповідності до положень ст. 77 КК додаткове покарання у виді конфіскації майна не підлягає застосуванню до обвинуваченого.

На думку колегії суддів вказане покарання є необхідним і достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 й попередження вчинення нових злочинів.

Отже, змінену апеляцію обвинуваченого слід задовольнити, вирок місцевого суду щодо нього - змінити в частині призначеного покарання у з звязкку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості скоєного ним правопорушення через суворість.

Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Змінену апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24.06.2021 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ч.1 ст.69 КК України до покарання в виді 5(пяти) років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 3(три) роки.

У відповідності до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: 1) періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; 3)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно з ч.4 ст.76 КК України нагляд за ОСОБА_7 покласти на уповноважений орган з питань пробації за місцем його проживання.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців .

Головуючий

Судді