Дата документу 10.10.2024 Справа № 333/140/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/895/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/140/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.4 ст.186 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченої ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1 ),

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 24.11.2022 року приблизно о 15 годині 10 хвилин, знаходячись поблизу відділення «Ощадбанку» по АДРЕСА_2 , маючи прямий умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, діючи умисно, в умовах воєнного стану, з корисливих мотивів, перебуваючи у стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, підійшла до потерпілої ОСОБА_10 та під приводом здійснення дзвінка попросила належний останній мобільний телефон марки «SAMSUNG» вартістю 2 540,00 грн, із влаштованою сім картою мобільного оператора «Київстар», яка матеріальної цінності для потерпілої не несе, не маючи наміру його повертати. Отримавши від потерпілої зазначений мобільний телефон, ОСОБА_8 почала втікати з місця злочину, не реагуючи на заклики потерпілої зупинитись та повернути викрадене майно, чим спричинила потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 2 540,00 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.4 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану. Їй призначено покарання у виді 7 років позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачена просила вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, змінивши їй запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона була безпідставно засуджена за ч.4 ст.186 КК, оскільки ніякої крадіжки не було, а потерпіла сама дала їй свій телефон. Під час досудового розслідування вона в телефонному режимі повідомляла слідчого про зміну адреси і сама з`явилася до суду. Прокурор безпідставно зазначила, що на її утриманні немає неповнолітніх дітей, в той час як на її утриманні перебувають троє неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею. Також вона планує одружитися. Крім того, зазначила, що до неї з боку правоохоронних органів було застосовано фізичну силу і під цим тиском вона не витримала та підписала папери, які їй були надані. Також просила врахувати, що потерпіла пояснювала про те, що ніякого грабежу не було і що в той час, коли вона йшла віддавати телефон потерпілій, її зупинили співробітники поліції для перевірки документів та інкримінували їй вчинення злочину, якого вона не вчиняла.

В своїй апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити.

Аргументуючи свою позицію захисник зазначив, що жоден із досліджених доказів не свідчить про вчинення обвинуваченою інкримінованого їй злочину. Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки стороною обвинувачення не надано достовірних доказів, які би у своїй сукупності та взаємозв`язку були би достатніми для прийняття рішення про доведеність факту інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченої та її захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги поданих апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; прокурора, яка заперечила проти скарг та просила залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок районного суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.4 ст.186 КК кримінального правопорушення було зроблено з додержанням ст.23 КПК на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст.94 зазначеного Кодексу.

Так, свого висновку про винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у відкритому викраденні чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показів допитаних в судовому засіданні потерпілої та свідків, а також на підставі аналізу наданих стороною обвинувачення письмових доказів.

Зокрема суд обґрунтовано врахував покази потерпілої ОСОБА_10 , яка під час допиту в судовому засіданні пояснила, що 24.11.2022 року приблизно 15-20 год. - 15-30 год. вона чекала на мати біля відділення «Ощадбанку» по вул.Чумаченка м.Запоріжжі. Коли мати вийшла з банку, до них підійшла заплакана жінка та попросила телефон, для того щоб подзвонити. Спочатку вона сама намагалась набрати номер телефону, але щось не виходило. Після вона дала в руки телефон обвинуваченій, щоб остання сама набрала номер. Як тільки обвинувачена взяла телефон у руки, то відразу ж почала віддалятись від них та у подальшому почала бігти від них з телефоном у двір буд. АДРЕСА_2 . Вони їй кричали, щоб остання повернула телефон, але все було марно, обвинувачена швидко зникла з поля зору. Телефон їй повернули співробітники поліції, спроби зі сторони ОСОБА_8 повернути їй телефон не було.

Під час досудового розслідування потерпіла впізнала ОСОБА_8 як особу, яка відкрито заволоділа її мобільним телефоном, що зафіксовано у протоколі відповідної слідчої дії від 24.11.2022 року.

Також суд обґрунтовано зважив і на покази свідка ОСОБА_11 , яка підтвердила ту обставину, що 24.11.2022 року до неї і її доньки по вул.Чумаченко підійшла молода дівчина, яка попросила подзвонити та назвала номер. Її донька намагалась набрати номер на своєму телефоні та не змогла. Тоді невідома дівчина попросила сама набрати, донька дала їй телефон у руки. Вони стояли біля аптеки поряд з аркою, дівчина показала на машину та сказала, що то машина її чоловіка, після чого пішла до машини з телефоном і побігла через арку у двір будинку по АДРЕСА_2 . Коли вони почали бігти за обвинуваченою, то кричали, щоб остання повернула телефон. Також зазначила, що в залі суду перебуває саме та дівчина, яка викрала телефон.

Допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 надали покази про те, що під час чергування ними було отримано повідомлення про вчинення грабежу по АДРЕСА_2 , після чого близька 16-30 год ними біля будинку АДРЕСА_3 було виявлено чоловіка і жінку, при цьому жінка підходила під надане орієнтування. Під час перевірки документів, у сумці жінки було помічено мобільний телефон в червоному чохлі, який був схожий за описом з викраденим телефоном.

На переконання колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні показання потерпілої та свідків отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраним доказам та є конкретними. Тому суд першої інстанції не мав підстав не довіряти потерпілій та свідкам, а їхні показання в силу ст.84 КПК є процесуальними джерелами доказів, які правомірно було покладено в основу вироку. Крім того, потерпіла та свідки раніше не були знайомі з обвинуваченою, а тому підстав обмовляти обвинувачену з їх боку встановлено не було.

Проаналізувавши покази потерпілої та свідка ОСОБА_11 у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами у провадженні, суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до версії обвинуваченої про те, що вона мала намір повернути потерпілій мобільний телефон. Адже потерпіла та свідок ОСОБА_11 впевнено та беззаперечно зазначили про те, що після того як мобільний телефон потерпілої опинився в руках обвинуваченої, остання одразу почала віддалятися від них, а в подальшому почала бігти, не реагуючи на заклики повернути телефон. Обвинувачену було виявлено через 45 хвилин співробітниками поліції локаційно в іншому місці, ніж було вчинено злочин. Викрадений телефон було вилучено із сумочки обвинуваченої.

Відтак поведінка обвинуваченої після того, як мобільний телефон потерпілої опинився у неї в руках (втеча з місця злочину разом з телефоном незважаючи на заклики зупинитися), а також зупинення обвинуваченої працівниками поліції і виявлення у неї мобільного телефону потерпілої поза розумним сумнівом свідчить про вчинення обвинуваченою відкритого викрадення чужого майна.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано поставився критично до показів свідка ОСОБА_14 про те, що обвинувачена нібито йшла повернути мобільний телефон потерпілій. Адже свідок не був очевидцем подій, які є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні, а про них йому відомо лише зі слів самої обвинуваченої.

Отже належним чином перевіривши показання обвинуваченої про те, що вона не вчиняла відкритого викрадення мобільного телефону потерпілої, про що йдеться в апеляційній скарзі обвинуваченої, суд першої інстанції обґрунтовано визнав ці показання неприйнятними, оскільки вони суперечать дослідженим доказам.

Враховуючи наведене, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено обставин, які б були підставами для сумніву в законності й обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 і кваліфікації її дій.

З цих же підстав колегія суддів визнає такими, що не є прийнятними доводи сторони захисту в апеляційних скаргах про недоведеність винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченої про те, що до неї було застосовано фізичну силу з боку правоохоронних органів, в результаті чого вона була вимушена підписати документи, які їй було надано, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, матеріали кримінального провадження не містять в собі даних про те, що під час досудового розслідування ОСОБА_8 , яка була забезпечена захисником, зверталася до уповноважених органів із заявою про застосування до неї фізичного або психологічного насильства працівниками правоохоронних органів. Сторона захисту відомостей про оскарження ОСОБА_8 у встановленому законом порядку дій службових осіб правоохоронних органів також не надала. Крім того, надані сторонами та досліджені у судовому засіданні документи, оформлені під час досудового розслідування, також не містять заяв чи повідомлень ОСОБА_8 про протиправні дії працівників поліції. Під час судового розгляду ОСОБА_8 ні в письмовій формі ні в усній також не зазначала про застосування до неї будь-якого насильства та відповідно не вказувала конкретних осіб, які застосовували такий фізичний чи психологічний тиск. Також ОСОБА_8 під час здійснення судового розгляду клопотань щодо вчинення судом дій, передбачених ч.6 ст.206 КПК, не заявляла.

Більш того, колегія суддів констатує, що в основу вироку не покладено жодного доказу, який би ґрунтувався на показаннях, отриманих від ОСОБА_8 під час досудового розслідування (протокол її допиту чи слідчого експерименту за її участі, тощо) чи на відомостях отриманих з процесуальних документів, які були підписані обвинуваченою.

Під час апеляційного розгляду обвинувачена також не змогла зазначити яке конкретно насилля до неї було застосовано, з чого воно складалось, якими саме особами і за яких обставин. Не зазначила обвинувачена і конкретних процесуальних документів, які нібито були нею підписані під фізичним тиском, пояснивши лише, що вся справа сфальсифікована.

Отже доводи апеляційної скарги обвинуваченої в цій частині є неінформативними, не знайшли свого підтвердження, а відтак визнаються колегією суддів безпідставними.

До заперечень апеляційної скарги обвинуваченої стосовно того, що потерпіла надала покази про те, що ніякого грабежу по відношенню до неї не було, колегія суддів ставиться критично. При цьому судова колегія виходить з того, що з технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, встановлено, що потерпіла, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів та будучи приведеною до присяги, надала саме ті покази, які зазначені судом у мотивувальній частині вироку.

Отже, підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що в апеляційних скаргах сторони захисту не наведено переконливих аргументів на спростування висновків районного суду, а тому відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в них.

Покарання обвинуваченій ОСОБА_8 призначено у відповідності до вимог ст.65 КК з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, який за законом віднесено до тяжких злочинів; даних про особу обвинуваченої, яка раніше в силу ст.89 КК не судима, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працює. Врахував суд і обставину, що обтяжує покарання - вчинення злочину в стані алкогольного та наркотичного сп`яніння, а також відсутність пом`якшуючих покарання обставин і призначив покарання, яке є достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому колегія суддів не встановила підстав вважати призначене обвинуваченій покарання явно несправедливим через суворість, оскільки воно призначено судом у розмірі, що є мінімально можливим за санкцією ч.4 ст.186 КК.

Що стосується тверджень обвинуваченої про те, що на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, то, виходячи з наявної у справі інформації, обвинувачена позбавлена батьківських прав по відношенню до однієї дитини. Друга дитина обвинуваченої перебуває на обліку дітей, які опинилися у складних життєвих обставинах, а третя дитина обвинуваченої на час воєнного стану виїхала разом з бабусею до м.Суми, що належним чином було враховано судом першої інстанції.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції належним чином вмотивований і відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, а тому відсутні передбачені ст.409 КПК підстави для його скасування, як того вимагала сторона захисту в апеляційних скаргах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 лютого 2024 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4