Справа № 577/3515/24
Провадження № 1-кп/577/395/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000633 від 05.06.2024 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Конотоп Сумської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середня-технічна, не працюючого, не одруженого, раніше судимого 22.04.2024 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року пробаційного нагляду ,-

за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України -

В С Т А Н О В И В:

05.06.2024 року близько 12:30 год. ОСОБА_4 , який вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.04.2024 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, проходячи по АДРЕСА_2 , на узбіччі проїзної частини дороги навпроти господарства НОМЕР_1 , помітив на землі прозорий зіп- пакег з кристалічною речовиною зеленого кольору. Зрозумівши, що знайдена кристалічна речовина є психотропною речовиною, ОСОБА_4 підібрав її, таким чином, незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої обмежено, PVP, вагою 0,5416 г, яку одразу поклав до пустої пачки з під цигарок, яку в подальшому помістив до кишені нагрудної сумки та став незаконно зберігати при собі для власного вживання, без мети збуту.

Цього ж дня о 12:40 год. ОСОБА_4 , знаходився поблизу буд. АДРЕСА_2 , продовжуючи незаконно зберігати при собі психотропну речовину та своєю поведінкою привернув увагу працівників поліції Конотопського РВП ГУНП в Сумській області. Під час перевірки в ході проведеного огляду місця події у ОСОБА_4 , було вилучено зіп-пакет з кристалічною речовиною зеленого кольору, в складі якої відповідно до висновку експерта №СЕ- 19/119-24/8898-НЗРАП від 12.06.2024 міститься PVP, що згідно таблиці І списку №1 Постанови Кабінету Міністрів України № 770 від 06.05.2000 «Про затвердження Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів» є особливо небезпечною психотропною речовиною, PVP, обіг якої заборонено, масою 0,5416 г.

При цьому, вага вилученого у ОСОБА_4 , PVP, відповідно до таблиці 1, затвердженої Наказом МОЗ України від 01.08.2000 №188 «Про невеликі, великі та особливо великі розміри психотропних речовин, що знаходяться у незаконному обігу» на 0,3916 г перевищує граничну межу невеликих розмірів, встановлену для даного виду психотропних речовин.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні вказаному кримінальному правопорушенні визнав повністю, при обставинах, визначених в обвинувальному акті, вказавши, що події, а також час та спосіб скоєння ним кримінальних правопорушень, зазначені в обвинувальному акті, викладені вірно та відповідають дійсності, він їх в повному обсязі підтверджує. Щиро розкаюється у вчиненому та пояснив, що 05.06.2024 року він йшов до друга в гості. Проходячи по АДРЕСА_2 , на узбіччі дороги помітив на землі прозорий зіп- пакет з кристалічною речовиною зеленого кольору. Оскільки він раніше вживав наркотичні засоби, зрозумів, що то РVР. Підібрав зіп-пакет, поклав до кишені нагрудної сумки, щоб в подальшому вжити. Пізніше був зупинений працівниками поліції для перевірки документів. Під час перевірки документів, він добровільно видав психотропну речовину - РVР.

Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються, у суду відсутні сумніви в правильності розуміння обвинуваченим змісту цих обставин, добровільності та істинності позиції обвинуваченого.

Суд вважає доведеним долученими до обвинувального акту доказами факт вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_4 визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідженням матеріалів кримінального провадження, які характеризують особу обвинуваченого, стосуються речових доказів та судових витрат у провадженні. Крім того, судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

При цьому, з урахуванням висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22 березня 2018 року у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 2 ст. 309 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 309 КК України, незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, вчинені протягом року після засудження за цією статтею.

Така юридична оцінка дій обвинуваченого відповідає фактичним обставинам, встановленим по справі.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 65, 68 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують його покарання.

Згідно ст. 12 КК України обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення віднесене до нетяжкого злочину.

Обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Вивчаючи особу обвинуваченого ОСОБА_4 судом встановлено, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, вчинив кримінальне правопорушення під час пробаційного нагляду, водночас вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро кається у вчиненому, усвідомив свій негативний вчинок і запевнив не повторювати протиправну поведінку в майбутньому, тяжких наслідків не настало, є особою молодого віку, суд приходить до висновку, що вищенаведені обставини істотно знижують фактичну ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства.

Ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь щодо обвинуваченого ОСОБА_4 складену Конотопським міськрайонним відділом філії Державної установи «Центр пробації» в Сумській області з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, у т.ч. зазначення у ній: «беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства ( у т.ч. окремих осіб). У разі якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладання на нього обов`язків: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації та пройти курс із пробаційної програми попередження вживання психоактивних речовин.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить з положень ст. ст. 50, 65 КК України, а саме принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховує характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, його наслідки, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного кримінального правопорушення.

Також суд бере до уваги те, що ОСОБА_4 раніше судимий 22.04.2024 року Конотопським міськрайонним судом Сумської області за ч.1 ст. 309 КК України до 1 року пробаційного нагляду.

Враховуючи вищевикладене, оскільки кримінальне правопорушення було вчинено в період пробаційного нагляду, остаточне покарання слід призначити за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 72 КК України, частково приєднавши невідбуту частину покарання за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.04.2024 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за ч.1 ст. 309 КК України до 1 року пробаційного нагляду.

Вирішуючи питання виду та розміру покарання суд виходить із такого.

Відповідно до ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд умотивовуючи своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього кодексу, або перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (частини статті) Особливої частини цього кодексу за це кримінальне правопорушення. Таким чином враховуючи наявність таких пом`якшуючих обставин як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, суд доходить висновку про можливість застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 ч.1 ст. 69 КК України.

Як роз`яснено у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Покарання, призначене судом із застосуванням ст.69 КК (2341-14), не може бути нижчим від мінімальної межі відповідного виду покарання, встановленої у Загальній частині КК, тобто меншим, ніж один рік позбавлення чи обмеження волі, шість місяців виправних робіт, один місяць арешту тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було «свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»».

Отже суд, враховуючи наявність наведених вище декількох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, відомості про особу ОСОБА_4 , який вину у скоєному кримінальному правопорушенні визнав повністю, активно сприяв розкриттю злочину, дійсно щиро розкаявся, усвідомив свій негативний вчинок і запевнив не повторювати протиправну поведінку в майбутньому, тяжких наслідків не настало, є особою молодого віку 20 років, що в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дискреційність повноважень суду, яка повинна відповідати принципу верховенства права, суд вважає можливим застосувати до обвинуваченого положення ст. 69 КК України та перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 309 КК України, яке буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів, а саме покарання у виді обмеження волі, яке буде співмірним скоєному та достатнім для запобігання вчиненню нових злочинів.

На думку суду, така міра покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Цивільний позов у справі не заявлений.

Процесуальні витрати, що складаються з вартості проведених експертиз в сумі 2271,84 грн. у відповідності до ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 100, 124, 368, 370, 371, 475 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Згідно ст. 71 КК України до новопризначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 22.04.2024 року, та остаточно визначити покарання у виді 1 (одного) року 1 місяця обмеження волі.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 2271,84 грн. витрат, пов`язаних із залученням експертів (а.с. 33 ).

Речові докази по справі: зіп-пакет з психотропною речовиною PVP вагою 0,5416 г, який зберігається в камері зберігання речових доказів Конотопського РВП ГУНП в Сумській області - знищити (а.с. 34 ).

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим - в той саме строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст. 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1