УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 443/1900/23

провадження № 51-4563ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Жидачівського районного суду Львівської області від 19 березня

2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року

у кримінальному провадженні № 0000632 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Дашава Стрийського району Львівської області, жителя

АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 118 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Жидачівського районного суду Львівської області від 19 березня

2024 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та долі речових доказів

у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 21 липня 2023 року приблизно о 23:00, перебуваючи у приміщенні будинку

АДРЕСА_2 , який належить родині ОСОБА_6,

у стані необхідної оборони, викликаної суспільно небезпечними діяннями ОСОБА_6 , а саме завданням ударів кулаками в обличчя та по тулубу ОСОБА_5 , внаслідок яких останній отримав легкі тілесні ушкодження, діючи умисно, з мотивів захисту своїх охоронюваних законом прав та інтересів та припинення суспільно небезпечного посягання ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, не оцінивши небезпечності посягання та обстановки захисту, перевищуючи межі необхідної оборони, оскільки захист явно не відповідав характеру нападу, схопив кухонний ніж, який лежав на столі, та завдав ним один удар ОСОБА_6 в грудну клітку зліва

в серце, спричинивши тілесне ушкодження, від якого останній помер на місці.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, порушує питання про зміну оскаржених судових рішень шляхом пом`якшення призначеного його підзахисному покарання.

Стверджує, що ОСОБА_5 призначено надто суворе покарання без урахування усіх обставин вчинення кримінального правопорушення, а також норм закону України

про кримінальну відповідальність та правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду, щодо призначення покарання.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи захисника щодо суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та можливості його пом`якшення колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання,

яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував конкретні обставини справи, тяжкість заподіяних наслідків, спосіб вчинення кримінального правопорушення, мету та мотив вказаного діяння, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, який раніше не судимий,

на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, відсутність скарг за місцем проживання, а також відсутність пом`якшуючих покарання обставин та обставину,

що обтяжує покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши всі обставини справи у їх сукупності суд, виходячи із цілей та принципів права, справедливості й достатності обраного покарання, загальних засад судочинства, дійшов висновку, що ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статі, за якою кваліфіковано його дії, а саме на строк 2 роки.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою, у тому числі його захисника ОСОБА_4 , доводи якої стосувались саме призначеного покарання, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як убачається з ухвали, апеляційний суд, перевіряючи доводи сторони захисту про неврахування судом під час призначення покарання обставин,

що пом`якшують покарання, а саме повного визнання обвинуваченим вини, щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, а також вчинення такого

при перевищенні меж необхідної оборони, вказав на їх безпідставність з огляду

на наступне.

Як вказав суд, під час досудового розслідування, згідно обвинувального акту, у цьому кримінальному провадженні не було встановлено обставин, які пом`якшують ОСОБА_5 покарання.

Також колегія суддів вказала на те, що за змістом вироку місцевого суду обвинувачений ОСОБА_5 , дії якого органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК, у судовому засіданні фактично визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ст.118 КК. Тобто відсутні підстави вважати, що місцевий суд

не врахував факт визнання обвинуваченим вини за ст.118 КК.

Даних про те, що обвинувачений щиро розкаявся у скоєному, що проявляється не лише у готовності нести покарання, але передбачає і вчинення інших дій, зокрема, вибачення перед потерпілими, осуд своєї поведінки, тощо, як зазначив суд, що у цьому випадку

не вбачається; також відсутні дані, які б свідчили про те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю злочину.

Крім того, колегія суддів зауважила, що вчинення злочину при перевищенні меж необхідної оборони не може бути враховано у цьому випадку як обставина,

яка пом`якшує покарання, оскільки така обставина врахована при кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118 КК.

Крім цього, як підсумував суд у рішенні, покарання, призначене ОСОБА_5 , визначене

в межах кримінального закону, відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Отже, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржених судових рішень внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності його пом`якшення.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскаржених судових рішень, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Жидачівського районного суду Львівської області

від 19 березня 2024 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 серпня

2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3