Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/689/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.09.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні дистанційно в режимі відеоконференції м. Кропивницькому матеріали контрольного провадження за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.09.2024, якою ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продовжено строк тримання під вартою до 02 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № №0000061 від 01.04.2022 по обвинуваченню ОСОБА_10 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.5 ст.255 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.2 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 04 вересня 2024 року суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 на 60 днів, до 02 листопада 2024 року, включно, без визначення застави.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції врахував, що в даному кримінальному провадженні відносно обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було обрано та продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою. Кримінальне правопорушення, в якому обвинувачуються ОСОБА_10 та ОСОБА_9 відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Разом з цим судом враховано, що обвинувачені раніше неодноразово притягувались до кримінальної відповідальності на шлях виправлення не стали. Дані кримінальні правопорушення вчинили під час відбування покарання у виправній установі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить змінити вказану ухвалу суду та обрати відносно його підзахисного запобіжний захід у виді не цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що його підзахисний по даному кримінальному провадженню більше 2-х років перебуває під вартою, більшість судових засідань фактично були відкладені через невизначеність прокуратури з доказовою базою, та неявкою усіх учасників (сторін) кримінального провадження через що сама справа з незалежних від суду та обвинуваченого підстав залишається невирішеною.

Вважає, що наявне обвинувачення на даний час перестало само по собі бути підставою для позбавлення ОСОБА_10 свободи. Окрім цього стороною обвинувачення при розгляді питання доцільності продовження обвинуваченому тримання під вартою (з урахуванням наявних характеризуючи даних на ОСОБА_10 , а також стану здоров`я останнього яке погіршилось в зв`язку з його тривалим перебуванням в ізоляції, а також неможливості проведення в умовах СІЗО належного медичного обстеження та подальшого лікування) не доведено, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ним своїх процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З урахуванням наявності у обвинуваченого постійного місця проживання, зважаючи на стан здоров`я, позитивні данні, тривалий строк перебування обвинуваченого під вартою без вирішення справи по суті, вважає, що його підзахисному необхідно змінити запобіжний захід на більш м`який, а саме на запобіжний захід у вигляді не цілодобового домашнього арешту, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду та обрати відносно його підзахисного запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що в попередні рази захист здебільшого залишав розгляд клопотання на розсуд суду, мотивовано це було тим, що обвинувачений ОСОБА_9 , відбував покарання за попереднім вироком. Однак, на даний момент обставини справи змінились, а саме: строк відбування покарання ОСОБА_9 , закінчився 06.02.2024 року, а тому цей аргумент сторони обвинувачення втрачає свою силу.

Стосовно ризиків, передбачених ст. 177 КПК України зазначив наступне: ОСОБА_9 , жодним чином не перешкоджав, а ні досудовому розслідуванню, а ні судовому розгляду, будь-яким чином вплинути чи спотворити докази не має можливості, оскільки останні знаходяться у розпорядженні сторони обвинувачення та суду. Впливати на свідків ОСОБА_9 , в умовах СІЗО, де перебувають останні, може з більшим результатом, а ніж будучи на волі, відокремленим від них. При цьому слід звернути увагу, що за весь час перебування обвинуваченого ОСОБА_9 , в умовах СІЗО, поряд зі свідками, сторона обвинувачення не здобула жодного доказу спливу на останніх.

Крім цього, вказав на характеризуючі дані обвинуваченого, а саме ОСОБА_9 , має постійне місце проживання, що співпадає з місцем його реєстрації, має стійкі соціальні зв`язки у вигляді батьків похилого віку та мололітньої дитини. Хворіє на ряд інфекційних хвороб (ВІЛ інфекція з 2017 року, вірусний гепатит «С», туберкульоз легенів з 2001 року) та потребує лікування, яке не можу бути йому надане в умовах СІЗО.

Саме тому вважає, що відсутні будь-які ризики які вказують на необхідність триманням ОСОБА_9 , під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційних скарг та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти їх задоволення, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З наданих до апеляційного суду матеріалів убачається, що в провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда знаходиться кримінальне провадження №0000061 від 01.04.2022 за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.5 ст.255 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченихч.2 ст.27 ч.4 ст.28 ч.3 ст.307, ч.2 ст.255 КК України.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.07.2024 обвинуваченим, зокрема ОСОБА_10 та ОСОБА_9 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 06.09.2024, включно, без визначення застави.

В судовому засіданні, яке відбулось 04.09.2024, суд за клопотанням прокурора продовжив обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 запобіжний захід - тримання під вартою на 60 днів до 02 листопада 2024 року, включно, без визначення застави.

Питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , суд першої інстанції визнав, що прокурором доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою.

Також, районним судом враховані обставини, передбачені ст.178 КПК України, а саме тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у кримінальних правопорушеннях, у вчиненні яких вони обвинувачуються, міцність соціальних зв`язків обвинувачених.

Зокрема враховано, що ОСОБА_10 не одружений, не має на утриманні малолітніх та/або неповнолітніх дітей, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, не працює, що свідчить про відсутність у нього постійного джерела доходу. Раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності. Обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, санкція яких передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, а також від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна. Дані кримінальні правопорушення ОСОБА_10 вчинив під час відбування покарання у виправній установі.

Також судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_9 не одружений, не має на утриманні малолітніх та/або неповнолітніх дітей, що свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, не працює, що свідчить про відсутність у нього постійного джерела доходу. Раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, однак на шлях виправлення не став. Обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, санкція яких передбачають покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна, а також від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Дані кримінальні правопорушення ОСОБА_9 вчинив під час відбування покарання у виправній установі.

Оцінивши ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України та обставини визначені ст. 178 КПК України в сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинувачених під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинувачених, не встановлено, а тому висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків є обґрунтований.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи обставини вчинення злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , дані про їх особу, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів зауважує, що апеляційні доводи захисників про недоведеність ризиків є безпідставними, оскільки не спростовують висновок суду першої інстанції, а окрім того кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у цьому кримінальному провадженні в майбутньому, про що судом наведено відповідні мотиви в оскаржуваному рішенні.

Даних щодо неможливості перебування обвинувачених в умовах слідчого ізолятора, стороною захисту суду не надано, а тому наразі вказане не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.

Апеляційні доводи захисника про те, що ОСОБА_9 , має постійне місце проживання, що співпадає з місцем його реєстрації, має стійкі соціальні зв`язки у вигляді батьків похилого віку та мололітньої дитини не приймаються апеляційним судом, оскільки належного підтвердження цих обставин суду не було надано, а окрім того не спростовують висновок суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України

З огляду на обґрунтування апеляційних скарг сторони захисту, наявна необхідність наголосити на тому, що запобіжні заходи застосовуються в тих випадках, коли особа ще не визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення (діє принцип презумпції невинуватості коли особа є невинуватою). Застосування запобіжного заходу не розцінюється як покарання, а вважається тільки певними обмеженнями особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилаються в апеляційних скаргах захисники, апеляційний суд не вбачає, а тому ухвалу суду першої інстанції, залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги захисника - адвоката ОСОБА_7 та захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 04.09.2024, якою ОСОБА_10 та ОСОБА_11 продовжено строк тримання під вартою до 02 листопада 2024 року включно, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4