ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/5475/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1980/24 Суддя доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2024 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Забавне Ізюмського району Харківської області, громадянина України, маючого не повну середню освіту, не працюючого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ОСОБА_10 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 09.07.2007 Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.162 КК України із застосуванням ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на іспитовий строк на 2 роки;

- 06.07.2009 Комінтернівським районним судом м.Харкова за ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст.ст.70, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

- 04.10.2012 Харківським районним судом Харківської області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.162 КК України із застосуванням ч.4 ст.70, ч.3 ст.72 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць та штрафу 850,00 гривень;

- 24.07.2014 Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.15 ч.2 ст.186, ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць;

- 05.11.2018 Зміївським районним судом Харківської області за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років;

- 17.02.2021 Харківським районним судом Харківської області за ч.3 ст.185, ч. 3 ст. 186 КК України із застосуванням ч.1 ст.70, ч.4 ст.70 КК України, ч.5 ст.72 КК України (в редакції закону №838-VIII від 26 листопада 2015 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 10 (десять) місяців, звільнений 22.03.2021 за відбуття призначеного строку покарання,

Визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 185 КК України та призначено покарання у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі встановлено рахувати 26 травня 2021 року, зарахувавши в строк покарання строк попереднього ув`язнення відповідно до вимог частини 5 статті 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

.

Як установив суд, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи раніше засуджений Зміївським районним судом Харківської області 05 листопада 2018 року за частиною 3 статті 186 КК України до 5 років позбавлення волі на шлях виправлення не став та вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності, за наступних обставин.

30.03.2021 року у денний час доби близько 14:00, більш точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись корисливим мотивом, з умислом направленим на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, попередньо переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан зі сторони заднього подвір`я вказаного домоволодіння, тим самим незаконно проник на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , потрапивши до подвір`я побачив біля будинку у коморі складені металеві вироби, а саме: металеві оцинковані труби та металеві оцинковані карнизи та взяв звідти: металеву оцинковану трубу, довжиною 1,86 м., діаметром 15 см. товщиною металу - 0,3 мм., вартість якої згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 54 від 07.04.2021 склала 157 грн. 00 коп., оцинковану металеву трубу, довжиною 2,04 м., діаметром 11 см. товщиною металу - 0,3 мм., вартість якої згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 54 від 07.04.2021 склала 147 грн. 00 коп., металевий оцинкований карниз, довжиною 2 м., шир. 5 см. товщиною металу - 0,2 мм., вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 54 від 07.04.2021 склав 64 грн. 80 коп., металевий оцинкований карниз, довжиною 1,22 м., шир. 3 см. товщиною металу - 0,2 мм., вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 54 від 07.04.2021 склав 64 грн. 80 коп. пройшовши далі у подвір`ї вказаного домоволодіння побачив мідну проволоку, яка знаходилась біля бетонозмішувача за будинком вказаного домоволодіння, яка згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 54 від 07.04.2021 склала за 1 кг брухту мідної проволоки 175 грн 00 коп., тобто загальна вартість 2 кг 160 г. брухту мідної проволоки склала 378 грн.00 коп.

В подальшому ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 782 грн. 80 коп.

Умисні дії ОСОБА_7 , кваліфіковані, як кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у сховище та інше приміщення.

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засуджений Зміївським районним судом Харківської області 05 листопада 2018 року до 5 років позбавлення волі за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України, засуджений Зміївським районним судом Харківської області 17 лютого 2021 року до 7 років 10 місяців позбавлення волі за вчинення кримінальних правопорушень передбачених частиною 3 статті 186, частиною 3 статті 185, частиною 1 статті 70 КК України, звільнений 22 березня 2021 року за відбуттям строку покарання, на шлях виправлення не став та знову скоїв злочин за наступних обставин.

09.04.2021 року у вечірній час доби близько 19:00, більш точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , маючи намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, попередньо переконавшись, що за їх діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, перелізши через деревяний паркан, проникли на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_12 , побачивши відкрите вікно у будинок ОСОБА_7 потрапив до будинку та побачив на кухні у глиняній банці золоту обручку 585 метричної проби, вагою 3,2 грами, вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 78 від 19.05.2021 склала 2893 грн. 73 коп., та яка належить потерпілому ОСОБА_12 , взявши її він виліз через вікно та разом з ОСОБА_9 взяли металеву лавку, яка виконана з алюмінієвих бильць у кількості 2 шт., вартість яких згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 78 від 19.05.2021 склала 345 грн. 00 коп. та які належить потерпілому ОСОБА_12 та алюмінієвий лист загальною вагою 37 кг., вартість якого згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 78 від 19.05.2021 склала 1276 грн. 50 коп. та який належить потерпілому ОСОБА_12 , таким чином викравши відповідне майно.

У подальшому, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення злочину з викраденим майном зникли, розпорядившись ним на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 4515 грн. 23 коп.

Умисні дії ОСОБА_7 , кваліфіковані, як кримінальне правопорушення, передбачене частиною 3 статті 185 КК України, а саме таємне викрадення чужого майна (крадіжці), вчинене повторно та за попередньою змовою групою осіб, поєднане із проникненням у житло.

В своїх апеляційних скаргах захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 просять оскаржуваний вирок змінити та пом`якшити призначене покарання із застосуванням положень ст.ст. 66, 69 КК України.

Вказують, що обвинувачений свою вину визнав, шкодує про вчинене, шкода відшкодована в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину на стадії досудового розслідування, претензій з боку потерпілих немає, має міцні соціальні зв`язки, неповнолітнього сина.

Апелянти вважають, що вказане є підставою для застосування положень ст. 69 КК України.

Захисник ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилася, була повідомлена про час та місце судового розгляду належним чином.

Обвинуваченому ОСОБА_7 також була надіслана інформація щодо часу та місця судового розгляду, пам`ятка про права та обов`язки обвинуваченого та ухвала про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою захисника.

Жодних клопотань від обвинуваченого про бажання приймати участь у судовому засіданні на адресу суду апеляційної інстанції не надходило.

За таких обставин, враховуючи що апелянти ставлять питання про покращення становища обвинуваченого, колегія суддів вирішила за можливе проводити судовий розгляд за відсутності сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка заперечувала проти апеляційних скарг, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, при цьому оскаржуваний вирок належить змінити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому відповідно до ч.2 ст.404 КПК України Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Поряд із цим, відповідно до ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, яким ст.51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, відповідно до вказаного Закону, дрібної крадіжкою, за яке передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, вартість майна якої на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу України визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2023 року становить 2684 гривень, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян складає 1342 гривень на 2023 рік, а два неоподаткованих мінімумів (ч.2 ст. 51 КУпАП) становить 2684 гривень.

Таким чином, з 09 серпня 2024 року кримінальна відповідальність за скоєння крадіжки, вчиненої у 2023 році, настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, встановлений статтею 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2684 гривні.

Згідно із встановленим судом першої інстанції обвинуваченням, ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні 30.03.2021 року кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), поєднаному з проникненням у житло. Своїми діями обвинувачений завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 782 гривень 80 копійок.

Таким чином, вартість викраденого ОСОБА_7 майна становила 782 гривень 80 копійок, тобто є меншою за розміром, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положення Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а тому його дії на даний час не утворюють кримінально-караного діяння, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у зв`язку із декриміналізацією діяння.

Разом із цим, зважаючи на спосіб вчинення крадіжки за вищезазначеним епізодом, а саме вчинення її з проникненням до житла, колегія суддів вважає, що вказані дії обвинуваченого утворюють склад кримінального правопорушення , передбаченого ч.1 ст.162 КК України, з наступних підстав.

З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд, відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікації дій за ч.4 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому перекваліфікація дій обвинуваченого покращує становище обвинуваченого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, не вдаючись до оцінки та/або переоцінки доказів.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 30.03.2021 року у денний час доби близько 14:00, більш точного часу в ході проведення досудового розслідування не встановлено, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись корисливим мотивом, з умислом направленим на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, попередньо переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, переліз через паркан зі сторони заднього подвір`я вказаного домоволодіння, тим самим незаконно проник на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , де заволодів майном потерпілого. ОСОБА_11 на загальну суму 782 грн. 80 коп.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_7 визнав фактичні обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення і не заперечував факту проникнення в житло з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлював, що житло, до якого він проник, перебуває у користуванні чужої особи.

У зв`язку з викладеним, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 за епізодом крадіжки майна у ОСОБА_11 з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

При призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України, колегія суддів враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомості про особу обвинуваченого, який аніше неодноразово судимий, має неповну середню освіту, не одружений, офіційно не працює, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, за час мешкання зарекомендовав себе з негативної сторони, зловживає спиртними напоями, порушує громадський порядок.

Відповідно до ст.66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому, колегія суддів визнає щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом апеляційної інстанції не встановлено.

За таких обставин, з урахуванням вимог статей 50, 65 КК України та фактичних обставин вчинення кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому необхідно призначити покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Що стосується доводів сторони захисту стосовно необхідності пом`якшення ОСОБА_7 призначеного покарання за ч.3 ст. 185 КК України, колегя суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст.65 КК України та п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції зазначених вимог дотримався.

Так, судом враховано тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, , конкретні обставини справи, відомості про особу обвинуваченого, які наведені вище.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, судом першої інстанції встановлено щире каяття.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

З огляду на вказані обставини суд першої інстанції дійшов до цілком обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання за ч.3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям.

Таке рішення суду першої інстанції є обгрунтованим.

Призначене судом покарання як за видом так і за розміром відповідає меті покарання.

Крім того, усі обставини, на які в апеляційних скаргах посилається захисник та обвинувачений, як на підставу для призначення менш суворого покарання, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Оскільки в решті вирок суду першої інстанції залишається без змін, у тому числі в частині призначення покарання обвинуваченому за ч.3 ст.185 КК України, остаточне покарання ОСОБА_7 належить призначити за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Саме таке покарання, на думку колегії, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України, та, у відповідності до ст. 65 КК України, достатнім для виправлення обвинуваченого і запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування норм ст.ст. 69, 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Харківського районного суду Харківської області від 11 липня 2024 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_9 змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 за епізодом вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_11 від 30.03.2021 року з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.162 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за епізодом від 09.04.2021 року у цьому кримінальному провадженні - за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. ст. 162 КК України та ч.3 ст. 185 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 у покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

В решті оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді