ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2728/24 Справа № 216/619/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2024 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Кривому Розі в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000756 від 12.07.2022 року за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року, якою

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м.Кривий Ріг, громадянину України, із неповною середньою освітою, не одруженому, офіційно не працевлаштованому, маючому двох неповнолітніх дітей, без реєстрації постійного місця проживання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимому:

-17.12.2020 року Дзержинським районним судом м.Кривий Ріг за ч.4 ст.187, ч.2 ст.289, ч.1 ст.358, ч.1 ст.70 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на десять років із конфіскацією майна.09.02.2021 року звільнений по відбуттю покарання;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженцю м.Кривий Ріг, громадянин України, не одруженому, дітей на утриманні не маючому, офіційно не працевлаштованому, із професійно-технічною освітою, без реєстрації постійного місця проживання, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України раніше не судимому,

продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 21.09.2024 року включно;

ВСТАНОВИЛА:

в провадженні Криворізького районного суду Дніпропетровської області на розгляді перебуває кримінальне провадження №0000756 від 12.07.2022 стосовно ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.1 ст.263, ч.4 ст.187 КК України.

Ухвалою Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про заміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт; клопотання прокурора задоволено; продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 та ОСОБА_9 строком на шістдесят днів, тобто до 21 вересня 2024 року включно.

На зазначене рішення захисником адвокатом ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченим ОСОБА_10 та його захисником адвокатом ОСОБА_8 подані апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , скасувати вищевказану ухвалу суду та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. В обґрунтування своїх вимог вказує, що ухвала суду постановлена без надання юридичної оцінки ризикам, які були зазначені стороною захисту при розгляді клопотання.

Звертає увагу, що Європейським судом з прав людини за заявою ОСОБА_9 відкрито провадження щодо надмірного та безпідставного тримання останнього під вартою.

Зазначає, що свідок ОСОБА_11 зазначила, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 за адресою по інкримінованому обвинуваченню, не перебували та злочин не вчиняли.

Вказує, що матеріали провадження не містять будь-яких доказів, на підтвердження, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження. Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_9 знаходився у розшуку, впливав на свідків чи іншим чином перешкоджав кримінальному провадженню.

Наголошує на відсутність достатніх підстав для тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою. Вказує, що по даному кримінальному провадженню всі докази перебувають у володінні прокурора та суду, а тому обвинувачений ОСОБА_9 не зможе їх спотворити, знищити або сховати.

Захисник адвокат ОСОБА_8 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати, клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у виді домашнього арешту із застосуванням засобів електронного контролю, із забороною з 22-00 до 05-00 залишати визначене місце проживання. В обґрунтування своїх вимог вказує, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зав`язків з державою, у якій його переслідують. Враховуючи дані про особу ОСОБА_10 приводить до висновку про безпідставність існування такого ризику.

Вказує, що стороною обвинувачення не надано достатнього обґрунтування ризику ухилення з вказівкою на конкретні докази.

Наголошує, що ОСОБА_10 тривалий час перебуває під вартою без належного доведення стороною обвинувачення підстав продовження щодо нього виняткового запобіжного заходу, при цьому, останній позитивно характеризується, має власне житло на території Кривого Рогу.

Вказує, що стороною захисту неодноразово наголошувалось про неприпустимості такого гуртового продовження строку тримання під вартою без належного обґрунтування існування ризиків щодо кожного обвинуваченого індивідуально, а не загальними фразами щодо всіх обвинувачених разом. Однак вказані зауваження залишались без уваги, судом першої інстанції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду, застосувати до нього інший запобіжний захід, який забезпечить його належну поведінку.

Зазначає, що ризи, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України є безпідставними, надуманими та непідтвердженими жодними доказами.

Звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази його протиправної поведінки у повсякденному житті.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити та змінити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт, захисника адвоката ОСОБА_8 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просили її задовольнити та змінити обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжний захід на домашній арешт, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу місцевого суду залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні матеріали провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за таких підстав.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. Відповідно до частини 5 статті 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України, відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Окрім того,стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику суду.

Відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.1ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовується в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

ЄСПЛ наголосив, що пунктом 3 статті 5 Конвенції гарантовані загальні принципи щодо права на судовий розгляд протягом розумного строку або звільнення під час провадження. Зокрема, ЄСПЛ послався на практику застосування статті 5 Конвенції у рішення «Кудла проти Польщі» та «МакКей проти Сполученого Королівства».

У вказаних рішеннях ЄСПЛ констатував, що основною метою статті 5 Конвенції є запобігання свавільному або необґрунтованому позбавленню свободи. Безперервне тримання під вартою є виправданим лише за умови, якщо у справі наявний значний суспільний інтерес, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Конвенцією покладається обов`язок вжити заходи до забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Свершов проти України» тяжкість злочину, в якому обґрунтовано підозрюється особа, має суттєве значення, однак не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Як вбачається з наявних матеріалів та встановлено судом, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого та тяжких злочинів, за які законом України про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Виходячи із пред`явленого обвинувачення та враховуючи особу обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що існує реальний ризик, що усвідомлюючи розмір кримінального покарання, яке їм загрожує у разі визнання їх винуватим, обвинувачені можуть вдатися до втечі та переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що Криворізький районний суд Дніпропетровської області в обґрунтування прийнятого рішення про продовження щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, керувався тим, що ризики передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу в даному кримінальному провадженні, продовжують існувати.

За вказаним кримінальним провадженням відбувається судовий розгляд у суді першої інстанції та рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого прийнято під час судового розгляду справи, наразі суд перебуває на стадії дослідження доказів.

Судом апеляційної інстанції також зазначається правильність того, що при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинувачених місцевий суд керувався вимогами ст. 177 КПК України, наголосивши, що суворість покарання, яке може бути призначене, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Дніпровський апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу щодо обвинувачених є правильними, оскільки відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначених у п. 1-5 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

В оскаржуваній ухвалі суд обґрунтовано зазначив, що ризики, передбачені ч.1ст.177 КПК України до теперішнього часу існують та не зменшилися. Тобто, судом враховані: дані про особу обвинувачених, обсяг обвинувачення та самі обставини інкримінованого злочину, всі ризики, встановлені під час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, які з огляду на вказане не зменшилися та продовжують існувати.

Зважаючи на суспільний інтерес, який з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, судом цілком правильно зазначено, що запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів не передбачається можливим.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд врахував наявність ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України, зокрема, ризику переховування від суду, а також можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ймовірність настання негативних наслідків, продовжують існувати, вони не зменшились та більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, на даному етапі, є недостатнім для запобігання вказаним ризикам, тому суд прийшов до обґрунтованого висновку доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою та неможливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить їх належну процесуальну поведінку.

Продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013 року), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що у даній конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинувачених та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч.1ст.177 КПК України.

Таким чином, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, про неможливість зміни або застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із звільненням обвинувачених із під варти.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження їх права на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України і забезпечити виконання ними своїх процесуальних обов`язків.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо врахування можливості переховуватись від органу досудового слідства та/або суду обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , оскільки, усвідомлюючи міру покарання за вчинене ними кримінальне правопорушення, останні можуть навмисно переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Поза увагою апеляційної також інстанції не залишається факт притягнення 25.02.2014 року ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності за ч.3 ст. 187 КК України.

Ризик незаконно впливу на потерпілого та свідків існує в тому об`ємі, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 обізнані щодо місця проживання, потерпілого та свідків, а тому шляхом здійснення тиску можуть перешкоджати встановленню істини у справі.

Ризиком вчинення останніми іншого кримінального правопорушення є те, що ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий за корисливі тяжкі злочини, ОСОБА_10 також раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини та злочин у сфері незаконного обігу наркотиків, хоча наразі в силу ст.89 КК України вважається не судимим, однак зазначене не нівелює характеристику даної особи та прогнозування його ймовірної поведінки.

Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. Чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, зазначені обставини лише мають бути ймовірними та вірогідними. Факт наявності доказів, які просить сторона захисту на підтвердження ризиків, нівелюють саме розуміння ризиків, та переводять їх у площину фактичних реалізованих обставин.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що застосування відносно обвинувачених запобіжного заходу, який не передбачає позбавлення волі, не забезпечить належну процесуальну поведінку останніх, оскільки обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 офіційно не працевлаштовані, не мають джерела доходу, офіційно не одружені, а тому констатує відсутність стримуючих факторів, які б нівелювали ризики, які суд наразі обґрунтовано вважає існуючими.

Також, апеляційний суд, враховуючи висновки ЄСПЛ, вважає за необхідне зазначити, що не дивлячись на те, що тяжкість злочину не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою, однак вона має суттєве значення для даного запобіжного заходу, а тому будь-які доводи з цього приводу, до уваги не приймаються, оскільки не мають законного підґрунтя.

Згідно з рішеннями ЄСПЛ у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити злочин.

При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень.

У справах «Феррарі-Браво проти Італії», «Мюррей проти Сполученого Королівства», «Чеботарь проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення.

Суд, продовжуючи дію запобіжного заходу, на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування чи продовження щодо особи запобіжного заходу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційні скарги захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2024 року, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді