ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Запоріжжі кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 28.04.2024р. за № 0000825, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ур. м.Запоріжжя, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2024 року приблизно о 09.40год. водій ОСОБА_5 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyоta Highlander», державний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по пр.Ювілейному від пр.Інженера Преображенського в напрямку вул.Запорозького козацтва в м.Запоріжжі.

В цей час з тротуару на нерегульований пішохідний перехід, який розташований в районі буд.№1 по пр.Ювілейному та позначений дорожнім знаком 5.38.2 «Пішохідний перехід» ПДР України і дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» ПДР України, вийшла пішохід ОСОБА_4 , яка розпочала перетин вищевказаної проїжджої частини, рухаючись справа наліво по ходу руху автомобіля «Toyоta Highlander», державний номер НОМЕР_1 .

Водій ОСОБА_5 , наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, маючи можливість своєчасно виявити пішохода ОСОБА_7 , а також маючи об`єктивну можливість уникнути наїзду на неї шляхом своєчасного застосування мір гальмування керованого ним автомобіля, відповідних заходів для зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, внаслідок чого виїхав на вказаний пішохідний перехід, де передньою лівою частиною кузова керованого ним транспортного засобу скоїв наїзд на останню.

Своїми діями ОСОБА_5 порушив вимоги п.18.1 ПДР України, а саме: «водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення водієм ОСОБА_5 вимоги п.18.1 ПДР України з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження - синець лобної ділянки, а також діагностовано тяжку черепно-мозкову травму; забій головного мозку середнього ступеню тяжкості; лінійний перелом лобної кістки з поширенням на сагітальний шов; травматичний субарахноїдальний крововилив; субдуральні геморагічні нашарування правої лобно-тім`яно-скроневої ділянки; гемосинус лівої лобної пазухи, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення визнав повністю, обставини вчинення кримінального правопорушення, як вони викладені в обвинувальному акті, підтвердив, від дослідження доказів стосовно цих обставин відмовився. Також пояснив, що він відразу надав потерпілій необхідну матеріальну допомогу, оплатив її лікування, відшкодував моральну шкоду. Він щиро кається в скоєному, просить суворо його не карати та не застосовувати до нього додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування ТЗ, оскільки він є пенсіонером, президентом ГО «Гільдія підприємців Запорізької області», займається волонтерством, надає посильну допомогу ЗСУ, для чого йому потрібен автомобіль. Просить суворо його не карати та не застосовувати до нього додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування ТЗ.

Потерпіла ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердила обставини вчинення кримінального правопорушення, як вони викладені в обвинувальному акті та про які повідомив обвинувачений, від дослідження доказів стосовно цих обставин також відмовилась. Крім того, пояснила, що після ДТП обвинувачений надав їй необхідну допомогу, повністю оплатив її лікування, відшкодував моральну шкоду. Претензій до нього вона не має. Просить суворо його не карати.

З реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що в ході досудового розслідування зібрано достатньо доказів для обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а тому визнання обвинуваченим своєї вини, на думку суду, є цілком виправданим.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення повністю, сторони не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, суд відповідно до ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким з учасників процесу не оспорюються.

Суд вважає встановленим та доведеним, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, у скоєнні якого суд визнає його винуватим.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення тяжкий злочин, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, пенсіонер за віком, одружений, має постійне місце проживання, під наглядом лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування спричиненої шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, суд не встановив.

З урахуванням викладеного, дотримуючись загальних засад призначення покарання, визначених ст.65 КК України, принципів співмірності та індивідуалізації покарання, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень покарання у вигляді позбавлення волі на мінімальний строк, який передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України, без призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом.

Також з урахуванням конкретних обставин даної справи, даних про особу обвинуваченого, суд вважає можливим на підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування основного покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом встановленого судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Суд вважає, що застосування в даному випадку до обвинуваченого іспитового строку в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених обов`язків, під загрозою реального відбування призначеного покарання у випадку порушення умов випробування, буде мати на обвинуваченого більший виховний вплив, ніж реальне відбування покарання.

Доводи захисника про можливість застосування при призначенні покарання обвинуваченому вимог ст.69 КК України суд вважає безпідставними. Судом не встановлено і стороною захисту не доведено наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Визнання обвинуваченим свої вини у вчиненні злочину, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди враховані судом під час призначення обвинуваченому покарання у мінімальному розмірі санкції ч.2 ст.286 КК України та при застосуванні ст.75 КК України.

На підставі ч.4 ст.174 КПК України вважає необхідним скасувати арешт транспортного засобу «Toyоta Highlander», державний номер НОМЕР_1 , яким в момент ДТП керував обвинувачений ОСОБА_5 та арешт на який було накладено в межах вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.04.2024 №1-кс/334/1076/2024 (ЄУН 334/3549/24). Суд вважає, що потреба в застосуванні такого заходу відпала.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому за цією статтею покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.75,76 КК України ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від відбування призначеного судом покарання у вигляді 3-х (трьох) років позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; 3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Скасувати арешт транспортного засобу «Toyоta Highlander», державний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 , який накладено ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 30.04.2024 №1-кс/334/1076/2024 (ЄУН 334/3549/24).

Речові докази - транспортний засіб «Toyоta Highlander», державний номер НОМЕР_1 , який переданий на зберігання ОСОБА_5 , - залишити йому за належністю.

Вирок суду може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, якщо вирок не було скасовано, він набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1

09.10.2024