Номер провадження: 11-кп/813/265/24
Справа № 523/2678/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 , змінену обвинуваченим ОСОБА_10 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27.09.2022 року в кримінальному провадженні №0000507 від 26.07.2018 року щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого одну неповнолітню дитину, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначене покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

Виконання вироку в частині вилучення посвідчення водія та позбавлення ОСОБА_10 права керувати транспортними засобами покладено на Управління патрульної поліції в Одеській області.

Вироком суду застосовано до ОСОБА_10 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Відповідно до п.1, 2, 3 ч.5 ст.194 КПК України на ОСОБА_10 покладено наступні обов`язки: прибути до відділення поліції №1 Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області за першою вимогою; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду; повідомити суд про зміну свого місця проживання.

Вироком суду визначено після набрання вироком законної сили, змінити ОСОБА_10 запобіжній захід на тримання під вартою, взявши його під варту та конвоювати для подальшого відбування покарання в місця позбавлення волі - в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Виконання вироку у даній частині покладено на відділення поліції №1 Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області за місцем проживання засудженого та ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Строк відбування покарання ОСОБА_10 обчислюється з моменту його фактичного затримання та взяття під варту відповідно діючого законодавства.

Вироком суду частково задоволено уточнений цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_12 , діючого в інтересах потерпілої ОСОБА_13 пред`явленого до обвинуваченого ОСОБА_10 про відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_8 завданого матеріального збитку у розмірі 67722 грн., моральної шкоди у розмірі 500000 грн., а також майнової шкоди у сумі 200000 грн., а саме цивільний позов в частині відшкодування матеріальної шкоди залишено без розгляду; позовні вимоги про відшкодування морального збитку задоволено частково, та стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 моральний збиток у розмірі 100000 грн.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Судом першої інстанції ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

26.06.2018 року, о 11:44 год., ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Mercedes-Benz 609D» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ходова частина якого, а саме передні колеса, задні праві колеса та заднє ліве внутрішнє колесо мали невідповідність п.п.31.1, 31.4, 31.4.5а), б) ПДР України, що виразилося у недостатній висоті малюнка протектора шин, а висота малюнка шини протектора зовнішнього правого колеса мала оголені ділянки корду колеса з частковим пошкодженням цього корду, рухаючись при достатній видимості по сухому дорожньому покриттю автодороги «Об`їзд міста Одеси», де організований двосторонній рух і проїзна частина має по одній смузі руху в протилежних напрямках, що розділені суцільною лінією дорожньою розмітки, з боку вул. Лиманна в напрямку вул. Соляна у м. Одесі, порушуючи у сукупності вимоги п.п. 10.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України, а саме діючи самовпевнено, будучи неуважним, не врахувавши зміну дорожньої обстановки під час здійснення маневру перестроювання, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, а також особливості вантажу, який він перевозив, наближаючись до розташованого ліворуч за ходом руху будинку АДРЕСА_2 , де в попутному напрямку рухався щільний потік автомобілів, швидкість руху яких була меншою ніж швидкість руху керованого ним автомобілю, не впорався з керованим ним транспортним засобом, змінивши напрямок руху ліворуч, перетнув суцільну лінію - горизонтальну дорожню розмітку 1.1 ПДР України, виїхавши на ліве узбіччя, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди відповідно висновку судово-медичної експертизи за №50 (422) від 21.07.2018 року потерпіла ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми у вигляді саден голови, крововиливів в м`які тканини голови, переломів кісток черепу, крововиливу під м`які мозкові оболонки, забою мозку, закритої травми тулуба у вигляді переломів правих ребер, крововиливів під плевру воріт легенів, закритих переломів кісток таза, крижи, садна верхніх кінцівок, сині нижніх кінцівок, крововиливів м`які тканини ніжних кінцівок.

Смерть ОСОБА_14 знаходиться у прямому причинному зв`язку з закритою черепно-мозковою травмою у вигляді переломів кісток черепа, забою мозку, крововиливів під оболонками мозку, отриманими в результаті ДТП, що призвело до набряку мозку та настання смерті.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_10 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_11 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпіла ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких:

- потерпіла ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій, просила скасувати вирок в частині призначеного покарання та в частині визначення розміру стягнення моральної шкоди та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки, та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 моральну шкоду в розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) грн.

В обґрунтування апеляційних вимог потерпіла вказувала, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Потерпіла також зазначила про неврахування судом першої інстанції тієї обставини, що обвинувачений не визнав свою вину, не розкаявся у скоєному, не сприяв слідству у розкритті кримінального правопорушення, не виконав зобов`язання щодо повного відшкодування шкоди, а також в повній мірі не враховано даних про особу обвинуваченого.

Крім того, потерпіла зазначила, що судом першої інстанції необґрунтовано прийняте рішення про часткове задоволення її цивільного позову.

- захисник ОСОБА_11 просив вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 в суді та вичерпанням можливостей їх отримати.

Захисник вказує на те, що судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, та відсутністю доказів, що підтверджували б порушення обвинуваченим ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

До початку апеляційного розгляду, захисником подано заперечення на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_8 , в яких просить залишити її без задоволення.

Крім того, до початку апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_8 звернулась до апеляційного суду із заявою про відмову від поданої нею апеляційної скарги, яку підтримала в судовому засіданні апеляційного суду.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.05.2024 року прийнято відмову потерпілої ОСОБА_8 від апеляційної скарги на вирок місцевого суду від 27.09.2022 року та закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою потерпілої.

Крім того, до початку апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_10 разом із новим захисником ОСОБА_9 подали заяву про зміну та доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , поданої в інтересах обвинуваченого, просять вирок змінити, визнати обвинуваченого ОСОБА_10 винуватим за ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки. На підставі ст.75 КК України просять звільнити ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки, із покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

У зміненій апеляційній скарзі сторона захисту не оспорює фактичні обставини вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікацію дій, зазначає про повне визнання вини обвинуваченим за ч.2 ст.286 КК України, його щире каяття та шкодування про вчинене. Також сторона захисту зазначає, що ОСОБА_10 повністю визнає цивільний позов потерпілої та здійснив відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_8 .

До вказаної заяви стороною захисту долучено розписку потерпілої ОСОБА_8 від 23.09.2023 року про часткове відшкодування завданої їй шкоди, спричиненого внаслідок ДТП 26.06.2018 року, в результаті якої загинула її мати ОСОБА_14 .

Також до заяви долучено заяву обвинуваченого ОСОБА_10 про беззаперечне визнання ним вини у скоєному кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.286 КК України (з`явлення із зізнанням).

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 підтримав вимоги зміненої ним апеляційної скарги, при цьому зазначив, що не підтримує вимоги апеляційної скарги його попереднього захисника ОСОБА_11 .

Захисник ОСОБА_9 підтримав думку обвинуваченого ОСОБА_10 .

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності представника потерпілої адвоката ОСОБА_15 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду не подавала. Потерпіла ОСОБА_8 вважала можливим здійснювати розгляд за відсутності її представника.

Представник цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «Еталон» в судове засідання також не з`явився, причин неявки суду не повідомив, із клопотаннями про відкладення не звертався.

Апеляційний розгляд проведено також за відсутності захисника ОСОБА_11 , який в апеляційній скарзі просить розгляд проводити без його участі. Більш того, на даний час захист обвинуваченого здійснює вже інший захисник ОСОБА_9 .

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника ОСОБА_9 , які підтримали змінену апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 ; прокурора, який заперечував проти задоволення зміненої апеляційної скарги; потерпілу, яка підтримала змінену апеляційну скаргу та вважала можливим її задовольнити; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскільки обвинувачений ОСОБА_10 змінив вимоги апеляційної скарги, в яких не оспорює доведеність його вини та кваліфікацію дій, звернувся із заявою про беззаперечне визнання своєї вини за ч.2 ст.286 КК України, яку підтвердив у судовому засіданні апеляційного суду, тому з урахуванням вказаних обставин, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорюються, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду лише в межах зміненої апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи зміненої апеляційної скарги стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення обвинуваченому покарання, із застосуванням положень ст. 75 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі із позбавленням права керування транспортними засобами.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона захисту порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, суспільну небезпеку вчиненого діяння, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів; відсутність обставин, що пом`якшують покарання, передбачені ст.66 КК України, та обставин, що обтяжують покарання, передбачені ст.67 КК України; не визнання вини обвинуваченим ОСОБА_10 , відсутність каяття, його особисте ставлення до вчиненого діяння, часткове відшкодування завданого збитку; а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який має постійне місце реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, має родину та неповнолітню дитину. Врахувавши думку прокурора та потерпілої, місцевий суд дійшов висновку, що покарання у виді позбавлення волі є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину з призначенням йому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Оцінюючи доводи сторони захисту про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України в редакції закону, що діяла станом на день скоєння кримінального правопорушення, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При вирішенні питання щодо можливості чи неможливості застосування ст.75 КК України призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 колегія судді враховує, обставини, тяжкість та характер вчиненого ним кримінального правопорушення.

З оскарженого вироку вбачається, що 26.06.2018 року ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz 609D» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги Правил дорожнього руху України, виїхав на узбіччя, де допустив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , яка отримала тілесні ушкодження, що призвели до її смерті.

Колегія суддів враховує, що в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_10 визнав свою вину у скоєнні інкримінованого злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України, вказав про своє щире каяття у вчиненому та частково відшкодував шкоду потерпілій.

Визнання вини обвинуваченим може бути на будь-якій стадії кримінального провадження.

Разом із тим, аналізуючи обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, поведінку під час вчинення кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування кримінального провадження, розгляду справи в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду, колегією суддів не встановлено щирості каяття обвинуваченого у вчиненому кримінально протиправному діянні.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції не визнавав свою вину у скоєнні злочину, хоча й не заперечував факту наїзду ним на ОСОБА_14 . Обвинувачений вказав про добровільну виплату потерпілій 1850 доларів США та заперечував проти задоволення цивільного позову потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_8 в місцевому суді підтвердила, що обвинуваченим ОСОБА_10 лише частково відшкодував завдану шкоду внаслідок ДТП, від якого загинула її матір, однак зазначила, що в подальшому ніякої компенсації обвинувачений не здійснював, тільки обіцяв, тому матеріальна шкода залишились невідшкодованою. Потерпіла вважала за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_10 найсуворіше покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами.

Не визнавав свою вину обвинувачений ОСОБА_10 на стадії звернення з апеляційною скаргою (з урахуванням вимог апеляційної скарги сторони захисту), зокрема просив вирок скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК, у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведеності його вини у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, наполягаючи на його невинуватості у скоєнні інкримінованого злочину. Не визнавав свою вину обвинувачений в запереченні сторони захисту на апеляційну скаргу потерпілої (а.п.144-153 т.3).

Про визнання своєї вини обвинувачений ОСОБА_10 заявив лише в апеляційному суді 27.09.2023 року, звернувшись із заявою разом з новим захисником ОСОБА_9 про зміну та доповнення апеляційних вимог.

Також апеляційний суд звертає увагу, що основну суму відшкодування у розмірі 5750 доларів США обвинувачений ОСОБА_10 сплатив потерпілій ОСОБА_8 лише 23.09.2023 року, тобто більше ніж через п?ять років після скоєної ним дорожнього транспортної пригоди (26.06.2018 року), внаслідок якої загинула матір потерпілої. Даний факт підтверджується розпискою потерпілої ОСОБА_8 від 23.09.2023 року.

Більш того, з розписки потерпілої вбачається, що залишок невідшкодованої їй шкоди обвинуваченим ОСОБА_10 складає 400 доларів США. В ході апеляційного розгляду стороною захисту не надано суду доказів про повне відшкодування обвинуваченим шкоди потерпілій ОСОБА_8 .

Оцінюючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_10 не продемонстрував дійсної щирості його каяття, оскільки відшкодування шкоди здійснював 24.09.2019 року, 29.12.2019 року, 02.11.2020 року, 26.02.2021 року на суму 1000, 500, 200, 150 доларів США відповідно, а всього 1850 доларів США, а в подальшому відсторонився від усунення негативних наслідків свого діяння. В подальшому, обвинувачений ОСОБА_10 почав визнавати свою вину та здійснювати активні дії, спрямовані на відшкодування шкоди потерпілій вже після ухвалення щодо нього обвинувального вироку, яким він засуджений до реального позбавлення волі, тобто після ознайомлення із апеляційною скаргою потерпілої, в якій вона просила призначити йому більш суворе покарання та збільшити суму стягнення моральної шкоди. Вказані обставини свідчать про відсутність щирості каяття обвинуваченого ОСОБА_10 ..

Колегія суддів звертає увагу, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження та в особистому ставленні обвинуваченого, що апеляційним судом встановлено не було.

Окрім того, бажання обвинуваченого виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, не знайшло повноцінно своє відображення в матеріалах кримінального провадження, а каяття обвинуваченого не можна визнати щирим, справжнім.

Тобто поведінка обвинуваченого ОСОБА_10 як суді першої інстанції, так і на стадії апеляційного розгляду, не свідчить про його щирий жаль, осуд своїх дій та усвідомлення грубого порушення ним Правил дорожнього руху, що спричинили загибель людини.

З огляду на викладене, колегія суддів критично відноситься до доводів сторони захисту про можливість врахування при призначенні обвинуваченому покарання у якості пом`якшуючих обставин, передбачених ст.66 КК України, у виді щирого каяття та з`явлення із зізнанням.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_10 раніше не визнавав свою вину, оскільки був юридично необізнаною людиною та постійно відчував страх, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування та судового розгляду інтереси обвинуваченого представляли адвокати, які є фахівцями у галузі права, тобто обвинуваченому було забезпечено право на захист та надання правової допомоги, тому посилання на юридичну необізнаність не може бути виправдуванням для не визнання вини обвинуваченим.

Таким чином, з урахування обставин кримінального провадження, поведінки обвинуваченого та його відношення до скоєного, позицію обвинуваченого щодо визнання вини на стадії апеляційного розгляду, колегія суддів розцінює як його спробу уникнути реального покарання за скоєне кримінальне правопорушення, яке призначене місцевим судом.

Апеляційний суд враховує, що під час апеляційного розгляду потерпіла ОСОБА_8 вважала можливим задовольнити змінену апеляційну скаргу сторони захисту, із призначенням обвинуваченому покарання із іспитовим строком.

Однак, згідно практики Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченим, позиція потерпілих має враховуватись, однак не є ключовою.

Звільнення від відбування покарання з випробуванням особи за скоєння тяжкого злочину, що спричинило смерть людини, на думку колегії суддів, не буде достатнім для виправлення ОСОБА_10 та не сприятиме запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень іншими особами та породить в них відчуття безкарності, впевненість в тому, що скоєння тяжких злочинів, не матиме наслідком реального покарання.

За таких обставин доводи сторони захисту про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_10 без ізоляції від суспільства є безпідставними, оскільки останній грубо порушив Правила дорожнього руху України, що спричинило смерть людини, а тому призначення покарання із випробуванням, із встановленням іспитового строку, з великою вірогідністю не змінить його ставлення до вчиненого.

Встановлені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , та встановлене під час апеляційного розгляд визнання вини та часткове відшкодування шкоди потерпілій, є недостатніми для застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає, що з врахуванням обставин скоєного кримінального правопорушення, тяжкості злочину та його наслідків, призначення обвинуваченому ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України покарання із застосуванням ст.75 КК України, яке просить призначити сторона захисту є недостатнім для виправлення обвинуваченого та явно несправедливим внаслідок надмірної його м`якості.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

Також колегія суддів визнає обґрунтованим призначення обвинуваченому ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з таких підстав.

Апеляційним судом враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що обвинувачений ОСОБА_10 допустив грубі порушення Правил дорожнього руху, що спричинили смерть людини.

Колегія суддів враховує, що в матеріалах кримінального провадження відсутні документи на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_10 працює, та його професійна діяльність пов`язана з керуванням транспортними засобами, а керування автомобілем є його єдиним джерелом отримання доходів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_10 зазіхає на суспільну складову безпечного життя та здоров`я, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя та здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування чи зміни вироку, апеляційним судом не встановлено.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому змінена апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 , змінену обвинуваченим ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 27.09.2022 року, яким ОСОБА_10 , засуджений за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4