Справа № 675/42/24
Провадження № 1-в/675/22/2024
У Х В А Л А

"13" березня 2024 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі колегії суддів: головуючого - судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника установи ОСОБА_6 , засудженого ОСОБА_7 , захисника адвоката ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку,

в с т а н о в и в :

Засуджений ОСОБА_7 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з клопотанням, яке в подальшому неодноразово уточнював, про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку.

ОСОБА_7 зазначає, що він засуджений за сфальсифікованими доказами. Стверджує, що бажає вступити до лав Збройних Сил України з метою захисту України від загарбників, а тому його слід негайно звільнити від відбування призначеного йому покарання. Вказує, що юридичною підставою для його звільнення є Конституція України, ст.ст. 537, 539 КПК України, ст.ст. 81, 82 КК України та всі інші існуючі на даний час закони України.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Представник установи ОСОБА_6 при вирішенні клопотання поклався на розсуд суду.

Заслухавши пояснення засудженого, його захисника, представника установи, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

Згідно з приписами п.п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений за вироком апеляційного суду Хмельницької області від 04 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2014 року, за ст.ст. 115 ч. 2 п.п. «1, 6, 12» КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю, крім житла.

Оскільки у клопотанні ОСОБА_7 наявні посилання на ст. 81, 82 КК України, суд розглянув можливість застосування до нього пільг, передбачених вказаними нормами матеріального права.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

У відповідності до положень ч.ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5 затверджено «Порядок визначення ступеня виправлення засудженого».

Цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України, а також інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, для визначення ступеня виправлення засудженого.

Необхідною умовою застосування положень статті 82 КК України є те, що засуджений став на шлях виправлення, про що, зокрема, може свідчити дотримання засудженим правил внутрішнього розпорядку, беззаперечне виконання законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутність порушень дисципліни, зайняття трудовою діяльністю, добросовісне відношення до трудових обов`язків.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 17 постанови від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», судам, зокрема, слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

При цьому висновок суду повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про поведінку засудженого і ставлення його до праці за весь час відбування покарання.

Як вбачається із наданої адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» характеристики на ОСОБА_7 станом на 07 лютого 2024 року, ОСОБА_7 стверджує, що має бажання працювати, але за поведінкою особи чи з інших джерел інформації зрозуміло, що це не відповідає дійсності. Засуджений вчиняє дії, пов`язані з погрозами або насильством. Бувають прояви неадекватної до ситуації поведінки. У залежності від ситуації може завдати шкоду окремим дорослим особам, засудженим, собі, персоналу. Легко піддається впливу прокримінального або антисоціального оточення. Підтримує зв`язки із рідними та близькими. Не бере на себе відповідальності за вчинені дії, не усвідомлює наслідки вчиненого правопорушення для потерпілої особи. Негативно ставиться до працівників органів та установ виконання покарань. За час відбування покарання неодноразово притягувався до дисциплінарної відповідальності, усі стягнення погашені, заохочень не має. Посягав на права і свободи, честь і гідність персоналу, що виражається у нетактовній поведінці до представників адміністрації установи. У взаємовідносинах із іншими засудженими конфліктний, на критику реагує агресивно. Не утримує у чистоті та порядку спальне місце та приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. Свідомо не виконує передбачені законом вимоги персоналу установи та публічно демонструє зневажливе ставлення до них.

Також зі змісту витягу з протоколу № 18 від 14 вересня 2023 року вбачається, що комісією установи, в якій відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 , вказано, що засуджений не став на шлях виправлення та не може бути представлений до заміни покарання на підставі ст. 82 КК України.

У матеріалах провадження наявний висновок щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 , у якому зазначено, що із урахуванням аналізу критеріїв оцінки виправлення засудженого, характеристики під час відбування покарання, психологічної характеристики засудженого, підсумкової оцінки ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та результатів індивідуальної програми соціально-виховної роботи засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Загальна кількість балів засудженого становить 32.

Індивідуальний план виправлення та ресоціалізації засудженим до суду не подано.

Слід зазначити, що призначення більш м`якого покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправлення засудженого і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Головною передумовою для застосування до особи більш м`якого покарання є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт того, що засуджений став на шлях виправлення.

Судом установлено, що у поведінці засудженого ОСОБА_7 мають місце незначні позитивні тенденції у виправленні, оскільки він непогашених стягнень не має, однак вищевказані обставини на час розгляду клопотання останнього не доводять, що він став на шлях виправлення та невідбута частина призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена строковим покаранням.

Також матеріали провадження не містять переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали подальше відбування покарання засудженим ОСОБА_7 в установі виконання покарань.

Згідно з ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої, правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням не є обов`язковим, а залежить від наявності переконання суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку суду, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого. За період відбування покарання ОСОБА_7 заохочень не мав, а підтримання соціально-корисних зв`язків з родиною не є підставою для застосування щодо засудженого пільги - заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Отже, строк відбутого засудженим до довічного позбавлення волі покарання є недостатнім, а тому його заміна на даний час не сприятиме виправленню ОСОБА_7 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України.

Обговорюючи питання можливості застосування до ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання на підставі ст. 81 КК України, суд виходить із наступного.

За змістом п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Таким чином, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Водночас відповідно до встановленого чинним законодавством порядку без вирішення питання про попередню заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Із матеріалів справи встановлено, що відносно ОСОБА_7 після нормативного врегулювання державною порядку застосування ст.ст. 81, 82 КК України до такої категорії засуджених не вирішувалося питання щодо заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням.

Тому законні підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого на даний час відсутні.

Також слід зазначити, що зі змісту поданого ОСОБА_7 клопотання вбачається, що засуджений фактично не погоджується із вироком апеляційного суду Хмельницької області від 04 листопада 2013 року, вказує, що його засуджено за сфальсифікованими доказами.

Суд констатує, що ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2014 року вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 04 листопада 2013 року щодо ОСОБА_7 було залишено без змін. Отже, судом касаційної інстанції при перегляді постановленого щодо засудженого вироку було підтверджено законність його засудження та призначеного йому покарання.

Натомість, у даному випадку Ізяславський районний суд Хмельницької області не вправі переглядати (ревізувати) судові рішення, які набрали законної сили. Такими повноваження положення ст. 537 КПК України суд не наділяють.

Щодо наміру засудженого ОСОБА_7 вступити до Збройних Сил України для проходження військової служби, як на підставу звільнення його від відбування покарання, слід зазначити наступне.

Розділ IX-1 КПК України доповнено ст. 616 згідно із Законом № 2125-IX від 15 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку скасування запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або його зміни з інших підстав».

Згідно ч. 1 ст. 616 КПК України у разі введення в Україні або окремих її місцевостях воєнного стану, здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та/або інших держав проти України підозрюваний, обвинувачений, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, крім тих, які підозрюються у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, а також злочинів, передбачених статтями 115, 146-147, 152-156, 186, 187, 189, 255, 255-1, 257, 258-262, 305-321, 330, 335-337, 401-414, 426-433, 436, 437-442 Кримінального кодексу України, має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином з 22 березня 2022 року офіційно визначено порядок звернення з клопотанням про скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та встановлені відповідні обмеження щодо можливості скористуватись таким правом.

Разом з тим, у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком апеляційного суду Хмельницької області від 04 листопада 2013 року ОСОБА_7 набув статусу засудженого, а тому попереднє ув`язнення у розумінні положень ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчилося з моменту набрання вироком законної сили. Відтак відсутні підстави для застосування до ОСОБА_7 вимог ст. 616 КПК України. Окрім того, застосуванню вимог ст. 616 КПК України до ОСОБА_7 перешкоджали б і обмеження за вчиненими злочинами, які містить ч. 1 ст. 616 КПК України.

Таким чином, клопотання ОСОБА_7 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_2