УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2024 року

м. Київ

справа № 272/408/19

провадження № 51-1649ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Андрушівського районного суду Житомирської області від 28 червня 2022 року ОСОБА_5 визнано винним за ч. 1 ст. 263 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з часу затримання в порядку виконання вироку.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

За обставин, детально викладених у вироку суду, ОСОБА_5 , будучи директором Державного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» із використанням підлеглого працівника та наданих йому в оперативне управління складських приміщень Державного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь» прийняв на зберігання вибухові речовини без передбаченого законом дозволу, та забезпечив їх подальше зберігання в приміщенні складу «Т-128» Державного підприємства «Житомирський ремонтний завод радіотехнічного обладнання «Промінь», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту їх виявлення 27 квітня 2018 року правоохоронними органами.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року вирок Андрушівського районного суду Житомирської області від 28 червня 2022 року стосовно ОСОБА_5 змінено в частині призначеного покарання.

Призначено ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавленні волі на строк 3 роки 6 місяців.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і у порядку, передбаченому ст. 76 КК виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність судом апеляційної інстанції, що, на його переконання, призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, а тому просить скасувати ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На думку сторони обвинувачення, апеляційний суд застосував стосовно ОСОБА_5 закон, який не підлягав застосуванню, а саме приписи ст. 75 КК. Вважає, що колегія суддів не в повній мірі врахувала обставини справи, зокрема ступінь суспільної небезпеки вчиненого засудженим злочину та дані про особу винного, зокрема те, що він не визнав вину, не сприяв органу досудового розслідування у розкритті злочину та не почував провину у вчиненому. Вказує, що апеляційний суд, ухвалюючи рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, належним чином не обґрунтував та не навів мотивів із яких він дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі, з огляду на конкретні обставини цього кримінального провадження.

Мотиви Суду

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги прокурора, додане до неї судове рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Ухвала апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 та висновок судів щодо доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Доводи прокурора зводяться до незгоди із застосуванням до ОСОБА_5 . інституту звільнення від відбування покарання, проте Суд вважає їх необґрунтованими з таких міркувань.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Так, під час призначення покарання ОСОБА_5 місцевий суд врахував ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК належить до тяжких злочинів, ставлення винного до скоєного, дані про особу засудженого, який раніше не судимий, на обліку психіатра не перебуває, характеристику, надану Новоівницькою сільською радою Андрушівського району, Житомирської області, де він зареєстрований та на території якої працював і характеризується позитивно.

В ході призначення покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції не встановив обставин, які б пом`якшували та обтяжували його покарання.

Зважаючи на сукупність вказаних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення засудженого не можливе без ізоляції від суспільства, а тому йому слід призначити покарання за ч. 1 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, тобто ближче до мінімальної межі санкції інкримінованої йому частини цієї статті.

Проте суд апеляційної інстанції, діючи в межах дискреційних повноважень, дійшов переконання про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування ним покарання, а тому застосував до засудженого інститут звільнення від відбування покарання, з чим не погоджується прокурор у поданій касаційній скарзі.

Положеннями ст. 75 КК передбачено, зокрема, що у разі, якщо суд (крім випадків, передбачених цим Кодексом) під час призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Тобто, окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст. 75 КК застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.

Наведених положень закону України про кримінальну відповідальність апеляційний суд дотримався.

Так, аргументуючи доцільність застосування звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції не погодився з місцевим судом про те, що йому слід відбувати покарання реально. При цьому колегія суддів, врахувавши тяжкість вчиненого злочину, одночасно взявши до уваги дані про особу винуватого, його поведінку до скоєного, позитивну характеристику та інші обставини кримінального провадження, дійшла вмотивованого висновку про звільнення від відбування призначеного покарання.

З таким висновком погоджується й суд касаційної інстанції та не вбачає переконливих підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно

несправедливим, з урахуванням застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік на підставі ст. 75 КК.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є законною, вмотивованою і обґрунтованою.

Вагомих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні засудженому покарання та справедливість призначеного ОСОБА_5 заходу примусу, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Враховуючи зазначене, з касаційної скарги та наданої до неї копії судового рішення вбачається, що підстав для її задоволення, скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції немає, у зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 18 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3