Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-сс/4809/219/24 Головуючий у суді І-ї інстанції Юр" ОСОБА_1
Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у м. Кропивницькому Кіровоградської області апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року.

За участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року, задоволено клопотання начальника відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 04.08.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) № 0000130, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час обшуку 14.03.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

мобільний телефон «Iphone 14 Pro», серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; IMEI2: НОМЕР_3 ;

ноутбук марки «DELL», s/n НОМЕР_4 .

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що є сукупність підстав та розумних підозр вважати, що вилучені мобільний телефон Iphone 14 Pro, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; IMEI2: НОМЕР_3 ; ноутбук марки DELL, sНОМЕР_5 M2, використовувалось для вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди та можуть бути використані в якості доказів у кримінальному провадженні.

Матеріалами клопотання доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, зазначені у клопотанні речі, на які прокурор просить накласти арешт, відповідають критеріям, що передбачені ст. 98 КПК України, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, зокрема, про зв`язки між особами, причетними до вчинення злочину, а незастосування арешту майна може призвести до його втрати, пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року про накладення арешту на майно ОСОБА_6 .

Постановити нову ухвалу якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно ОСОБА_6 .

Обгрунтовує свої вимоги тим, що слідчий суддя розглянув клопотання про арешт майна без прокурора. Враховуючи приписи ст. 22 КПК України неявка прокурора в судове засідання має розцінюватись як не підтримання клопотання та не доведення необхідності арешту.

Вказує, що слідчий суддя вийшовши за межі клопотання виклав висновки, що вилучене майно слід арештувати у зв`язку з необхідністю залучення спеціаліста та необхідністю проведення експертного дослідження - тобто слідчий суддя сам почав збирати докази та відомості необхідності накладення арешту хоча у клопотанні та у постанові про визнання речовими доказами, жодного посилання на таку необхідність відсутні.

Орган досудового розслідування не довів, яке відношення вилучене майно ОСОБА_6 має значення для кримінального провадження.

Надаючи оцінку постанові від 14 березня 2024 р. про визнання предметів речовими доказами слід зазначити, що постанова не містить обґрунтування, чому вилучений мобільний телефон та ноутбук визнані речовими доказами, постанова містить тільки стандартне формулювання «що мають суттєве значення» хоча з матеріалів взагалі не вбачається зв`язок між фабулою кримінального правопорушення та ОСОБА_6 .

На даний час не було перешкод органу досудового розслідування оглянути вилучені речі та надати їм оцінку.

Заслухавши суддю-доповідача, представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали клопотання, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно із ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Пунктом 1 частини 2 вказаної норми закону, визначено, що арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, окрім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Положеннями статтей 2, 7 КПК України регламентовано, що при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно із ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що до Ленінського районного суду м. Кіровограда, від начальника відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 надійшло клопотання про арешт майна.

Клопотання обгрунтовано тим, що слідчим відділом УСБУ в Кіровоградській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000130 від 04.08.2023 за ч. 1 ст. 111-2 КК України, відомості про, яке внесено до ЄРДР на підставі повідомлення відділу КР УСБУ в Кіровоградській області, про те, що громадяни України вчиняють пособництво державі-агресору, шляхом реалізації та підтримки рішень та дій держави-агресора, а саме в проведенні діяльності, направленої на сприяння впровадження рубльової зони на тимчасово-окупованих територіях Донецької та Запорізької областей України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , причетний до пособництва державі-агресору в проведенні діяльності, пов`язаною із впровадженням рубльової зони на тимчасово-окупованих територіях Донецької, Луганської та Запорізької областей України.

До своєї протиправної діяльності ОСОБА_6 залучив жителів Кіровоградської області, які не були обізнані з його дійсними намірами.

Зокрема, громадянин ОСОБА_6 до своєї протиправної діяльності залучив громадянина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та громадянина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Так, зазначені вище громадяни не розуміючи дійсних намірів громадянина ОСОБА_6 , за грошову винагороду та за вказівкою останнього зареєструвались як ФОП та отримали POS-термінали в АТ КБ «Приватбанк» та, ймовірно, в інших банківських установах України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що в подальшому вказані POS-термінали були направлені на тимчасово окуповані території України для проведення транзакцій грошових коштів.

14.03.2024 в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено: мобільний телефон Iphone 14 Pro, серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; IMEI2: НОМЕР_3 ; ноутбук марки DELL, sНОМЕР_5 M2.

Постановою слідчого від 14.03.2024 зазначене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Вилучені речі мають суттєве значення для об`єктивного, повного і всебічного проведення досудового розслідування, встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення та мають доказове значення для доведеності вини осіб, причетних до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року, задоволено клопотання начальника відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 04.08.2023 до ЄРДР № 0000130, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, про арешт майна.

Накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час обшуку 14.03.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone 14 Pro», серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; IMEI2: НОМЕР_3 ; ноутбук марки «DELL», s/n НОМЕР_4 .

Так, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Проте, слідчим суддею вказаних вимог закону не дотримано.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Вирішуючи питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно із ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що враховуючи, час з якого вилучено мобільний телефон «Iphone 14 Pro», серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; IMEI2: НОМЕР_3 ; ноутбук марки «DELL», s/n НОМЕР_4 , орган досудового розслідування мав можливість оглянути та скопіювати наявні у них відомості.

Водночас, доказове значення у цьому кримінальному провадженні мають не самі по собі матеріальні носії інформації, а наявні на них електронні файли і відомості.

Також, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , про те, що слідчий суддя вийшовши за межі клопотання зазначивши, що вилучене майно слід арештувати у зв`язку з необхідністю залучення спеціаліста та необхідністю проведення експертного дослідження, оскільки у клопотанні про арешт майна такі відомості відсутні (а.с.1-4).

До того ж, колегія суддів зауважує, що визнання майна речовим доказом не може бути безумовною підставою для накладення на майно арешту.

При цьому, у кримінальному провадженні відомості про яке внесені 04.08.2023 до ЄРДР № 0000130, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, відсутня особа, якій повідомлено про підозру.

Разом з цим, органом досудового розслідування у кримінальному проваджені не допитано власника майна, та відсутні відомості про проведення будь-яких інших слідчих дій після внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудового розслідування.

Твердження прокурора про те, що незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна призведе до втрати, зникнення, знищення чи перетворення речового доказу, у клопотанні необгрунтовано.

Належних доводів щодо настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню у разі незастосування заходів забезпечення кримінального провадження, у клопотанні також не наведено.

Будь-яких інших законних підстав визначених кримінальним процесуальним законом для арешту майна, прокурором у клопотанні не зазначено та під час апеляційного розгляду, не надано.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»).

Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.

Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»).

Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення.

При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно із п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Отже, на переконання колегії суддів, органом досудового розслідування у клопотанні про арешт майна не вказано, які саме потреби досудового розслідування задовольнятимуться завдяки арешту, в чому полягає неможливість вчинення будь-яких інших дій, щодо майна, на яке слідчий просить накласти арешт.

При цьому, яким чином незастосування цього заходу забезпечення кримінального провадження може вплинути на обмеження можливостей органу досудового розслідування у клопотанні також не наведено.

З огляду на викладене, зазначені в апеляційній скарзі доводи, знайшли підтвердження і є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що слідчий суддя при розгляді клопотання не з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді слід скасувати, а апеляційну скаргу - задовольнити.

Керуючись ст. ст. 170, 172, 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 01 квітня 2024 року, якою накладено арешт на тимчасово вилучене майно під час обшуку 14.03.2024 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: мобільний телефон «Iphone 14 Pro», серійний номер НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; IMEI2: НОМЕР_3 ; ноутбук марки «DELL», s/n НОМЕР_4 скасувати.

У задоволенні клопотання начальника відділу Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_9 у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені 04.08.2023 до ЄРДР № 0000130, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, про арешт майна, відмовити.

Вилучене майно повернути власнику ОСОБА_6 .

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4