Справа № 201/860/24
Провадження № 1-кп/201/565/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000067 від 12.01.2024 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, громадянина України, який не одружений, має середньо-спеціальну освіту, офіційно не працевлаштований, утриманців не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше багаторазово судимий, востаннє 07.12.2022 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

24.02.2022 року указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався, в останнє Законом про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 08 листопада 2023 року № 3429-IX з 05 години 30 хвилин 16 листопада 2023 року строком на 90 діб.

В період дії воєнного стану, ОСОБА_3 , раніше судимий за вчинення корисливого злочину, 11.01.2024 в період часу з 19:30 по 20:00 год., перебував в санітарному вузлі четвертого поверху гуртожитку АДРЕСА_3 , де у нього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно, в умовах воєнного стану.

Так ОСОБА_3 , 11.01.2024 в період часу з 19:30 по 20:00 год., перебуваючи за вищевказаною адресою, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану, побачив Нівелір «Stark LL-12G-3D» в комплект з зарядним пристроєм та двома акумуляторними батареями, та визначив їх об`єктом свого злочинного посягання. Далі ОСОБА_3 реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, вчиняючи злочин повторно, в умовах воєнного стану, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме Нівелір «Stark LL-12G-3D» в комплект з зарядним пристроєм та двома акумуляторними батареями, вартість якого складає 5065,40 грн.

Після чого ОСОБА_3 , покинув місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, заподіявши своїми злочинними діями матеріальну шкоду ОСОБА_6 на суму 5065,40 грн.

Умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, в умовах воєнного стану, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

3.Позиція потерпілого

Потерпілий ОСОБА_6 надав до суду заяву, в якій просив провести судовий розгляд без його участі, просив покарання призначити на розсуд суду, претензій до ОСОБА_3 не має.

4. Докази, які досліджені судом

Незважаючи на визнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні вказаного кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження у наданих прокурором та досліджених в судовому засіданні доказах, а саме:

Витягом з ЄРДР по к/п № 0000067 від 12.01.2024 (т. 1 а.п. 1), який підтверджує факт внесення відомостей до ЄРДР та початок проведення досудового розслідування з відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР є протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 11.01.2024 року, згідно якого потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що 11.01.2024 ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом вільного доступу таємно викрав належний потерпілому нівелір «Stark LL-12G-3D» (т. 1 а.п. 4);

Договором про надання фінансового кредиту під заставу № DP-49.23990/0 від 11.01.2024, який підтверджує факт здачі ОСОБА_3 до ломбарду «Онікс» за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 31 нівеліра «Stark LL-12G-3D» (т.1 а.п. 23);

Скріншотом з фотографіями ОСОБА_3 і його паспорта, який зроблений касиром ломбарду «Онікс» в момент передання нівеліра «Stark LL-12G-3D» ОСОБА_3 до вказаного ломбарду (т. 1 а.п. 24);

Протоколом огляду від 12.01.2024, відповідно до якого об`єктом огляду є нівелір «Stark LL-12G-3D», який працівникам поліції у присутності понятих добровільно видав ОСОБА_7 , який працює в ломбарді «Онікс» за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 31 (т. 1 а.п. 27-34);

Розпискою потерпілого ОСОБА_6 , за якою нівелір «Stark LL-12G-3D» з зарядним пристроєм і двома батареями переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 (т.1 а.п. 35);

Висновком експерта судової товарознавчої експертизи № 159 від 15.01.2024, відповідно до якого ринкова вартість нівеліру «Stark LL-12G-3D» з зарядним пристроєм і двома батареями на 11.01.2024 складає 5065,40 грн (т. 1 а.п. 42-48);

Протоколом перегляду відеозапису від 15.01.2024, відповідно до якого встановивши компакт-диск у дисковод комп`ютера на моніторі з`являється чотири відео файли, перший відео файл: на відео з`являється зображення холу ломбарду «Онікс» за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 31, на екрані зафіксований час 11.01.2024 року о 20:12 год., при відтворенні на відео видно як в приміщення ломбарду заходить чоловік одягнений в чорну куртку та зелену шапку, та в руках тримає лазерний нівелір червоного кольору, в чоловіку присутній підозрюваний ОСОБА_3 впізнав себе, на відео чекає в черзі. Далі о 20:24 год. 11.01.2024 року ОСОБА_3 віддає до віконця касира ломбарду нівелір червоного кольору, як пояснив присутній ОСОБА_3 , це нівелір «Stark LL-12G-3D» в комплекті з зарядним пристроєм та двома акумуляторними батареями які, він вкрав у ОСОБА_6 . Після чого ОСОБА_3 отримує від касира через віконце готівкові кошти та договір та покидає приміщення ломбарду (т. 1 а.п. 76-77);

Протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2024, за змістом якого ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 відтворено обставини вчинення ним крадіжки, останнім підтверджено її вчинення при викладених вище обставинах (т. 1 а.п. 87-89);

Показами допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_3 , який визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

Судом досліджені документи, які характеризують особу:

- довідка станом на 15.01.2024 (т. 1 а.п. 53-54), про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності;

- вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2022, за якимОСОБА_3 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 2 роки (т.1 а.п. 62-64);

- довідка КП «ДБКЛ з надання психіатричної допомоги» ДМР від 18.01.2024, згідно якої ОСОБА_3 під наглядом лікаря-психіатра не перебуває (т.1 а.п. 56);

- довідка КП «ДБКЛ з надання психіатричної допомоги» ДМР від 18.01.2024, згідно якої ОСОБА_3 в реєстрі осіб з наркологічними захворюваннями не значиться (т.1 а.п. 58);

5.Оцінка Суду

При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.

Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява № 39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011 р.) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірланд проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n. 161, Series А., заява № 25). Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Аналізуючи вище перелічені докази в їх сукупності, провівши судовий розгляд в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, з точки зору достатності та взаємозв`язку, а також в сукупності з показаннями обвинуваченого, суд приходить до висновку, що вказані докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження.

На думку суду, винуватість ОСОБА_3 у кримінально-караному діянні є доведеною на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.

Так, потерпілий ОСОБА_6 повідомив, що 11.01.2024 ОСОБА_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом вільного доступу таємно викрав належний потерпілому нівелір «Stark LL-12G-3D».

Договором про надання фінансового кредиту під заставу № DP-49.23990/0 від 11.01.2024 підтверджено факт здачі ОСОБА_3 до ломбарду «Онікс» за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 31 нівеліра «Stark LL-12G-3D».

Скріншотом з фотографіями ОСОБА_3 і його паспорта, який зроблений касиром ломбарду «Онікс» в момент передання нівеліра «Stark LL-12G-3D» ОСОБА_3 до вказаного ломбарду, підтверджений факт здачі ОСОБА_3 до ломбарду «Онікс» за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 31 нівеліра «Stark LL-12G-3D».

Протоколом огляду від 12.01.2024, підтверджено знаходження нівеліра «Stark LL-12G-3D», переданого ОСОБА_3 до ломбарду, який працівникам поліції у присутності понятих добровільно видав ОСОБА_7 , який працює в ломбарді «Онікс» за адресою: м. Дніпро, пр. Гагаріна, 31.

Протоколом проведення слідчого експерименту від 19.01.2024 зафіксовано як ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_4 відтворив обставини вчинення ним крадіжки, останнім підтверджено її вчинення при викладених вище обставинах.

Визнавальними показами допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_3 , який підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

6.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Всі досліджені судом докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, тобто його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 по інкримінованому йому епізоду, який виразився у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану, кваліфікований за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, вірно.

7.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Класифікація вчиненого кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, віднесено до категорії тяжкого злочину.

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття.

При цьому, суд враховує, що щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальнувідповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого кримінального правопорушення, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого.

Так, у судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та висловлював жаль з приводу вчиненого, критично оцінив свої дії, зауважив на тому, що готовий нести відповідальність за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається.

Суд зауважує, що повернення потерпілому викраденого майна внаслідок його вилучення в ломбарді під час огляду не є добровільним відшкодуванням заподіяної шкоди та не може враховуватися судом під час призначення покарання як обставина, що його пом`якшує (постанова колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 15.06.2023 у справі № 613/527/22: https://reyestr.court.gov.ua/Review/111647884).

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід призначити обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

При цьому, суд враховує той факт, що ОСОБА_3 раніше судимий, востаннє 07.12.2022 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст.ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 2 рік, втім, перебуваючи на іспитовому строку, 11.01.2024 року він знов вчинив злочин у даному кримінальному провадженні, що свідчить про те, що звільнення від відбування покарання з випробовуванням не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, у такому випадку повторне звільнення від відбування покарання з випробовуванням є неприпустимим.

Тому відсутні підстави для застосування положень ст. 75 КК України.

Отже, відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді позбавлення волі.

Підстави для застосування положень ст. 69 КК України відсутні.

Застосування положень ст. 71 КК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України, якщо засуджений після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст. 71 КК України) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили.

При застосуванні правил ст. 71 КК України судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком.

При цьому, відповідно до п. 26 вказаної Постанови, невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати невідбуту засудженим частину будь-якого основного покарання.

Тому суд на підставі ст. 71 КК України, суд вважає необхідним до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене ОСОБА_3 за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2022 року.

Підсумок.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

8.Вирішення питання щодо цивільного позову

У даному кримінальному провадженні представником потерпілого до обвинуваченого цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, не пред`явлено.

9.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

10.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

16.01.2024 слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська до ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком дії до 14.03.2024 із визначенням застави в сумі 60 560 грн. ОСОБА_3 взято під варту в залі суду (т. 1 а.п. 84-86).

Строк запобіжного заходу на момент винесення цього вироку є діючим, застава не сплачена.

Тому строк відбування покарання ОСОБА_3 слід обчислювати з моменту фактичного затримання, а саме з 16.01.2024 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбутого покарання строк попереднього ув`язнення із вказаної дати по день набрання вироком законної сили у відповідності як один день попереднього ув`язнення рівний одному дню позбавлення волі.

Разом з цим, згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, оскільки суд дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, враховуючи вимоги п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, пункту а) ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, зокрема, рішення «Ruslan Yakovenko v. Ukraine» згідно якої обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні пункту а) ст. 5 Конвенції після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню, суд вважає, шо в даний час немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку, розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, а тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований обвинуваченому до набрання вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, заставу як альтернативний запобіжний слід скасувати.

У кримінальному провадженні є процесуальні витрати в розмірі 200,00 грн, у зв`язку із проведенням судової експертизи, які слід стягнути із обвинуваченого (т. 1 а.п. 41).

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськавід 07.12.2022 року, і остаточно призначити до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

ОСОБА_3 строк відбуття покарання обчислювати з 16.01.2024 року, зарахувавши на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбутого покарання строк попереднього ув`язнення із вказаної дати по день набрання вироком законної сили у відповідності як один день попереднього ув`язнення рівний одному дню позбавлення волі.

ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити без змін.

Заставу як альтернативний запобіжний захід у розмірі 60 560 грн скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь судового експерта ОСОБА_8 витрати на проведення судової експертизи в сумі 200,00 грн.

Цивільний позов не заявлений.

Речові докази:

- нівелір «Stark LL-12G-3D» з зарядним пристроєм і двома батареями, який переданий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 , - залишити останньому за належністю;

- оптичний диск з відеозаписом з камер відеоспостереження ломбарду «Онікс» (т. 1 а.п. 79) - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду.

Суддя ОСОБА_1