Дата документу 13.05.2024 Справа № 314/2693/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/2693/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/356/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2024 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Привільне Вільнянського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не працюючий, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у вигляді 7 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 10990 гривень, моральну шкоду в розмірі 600 000 гривень, витрати на правову допомогу в розмірі 20 000 гривень, а всього 630 990 гривень.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вільнянського районного суду Запорізької області від 31 серпня 2022 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

28 серпня 2022 року, приблизно о 21.30 годині, ОСОБА_7 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, що прилягає до домоволодіння АДРЕСА_3 , маючи раптово виниклий умисел, направлений на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, кулаком правої руки наніс ОСОБА_11 один удар в ділянку підборіддя, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми, яка виразилась крововиливами під м`які мозкові оболонки головного мозку, ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану набряку головного мозку, та яка перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті, що згідно з висновком експерта № 230 від 10.10.2022 року є небезпечною для життя та є такою, що призвела до смерті, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, в результаті чого ОСОБА_11 помер на місці події.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним та необґрунтованим.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що сторона захисту наголошувала на необхідності відмежування тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, від вбивства з необережності.

Так, згідно обставин справи, що не оспорюються учасниками провадження, у конфлікті з боку потерпілих приймало участь 5 чоловік, які перебували у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно з поясненнями свідка ОСОБА_12 (який на момент події був неповнолітнім) та обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 вийшли із домоволодіння та почали пред`являти ОСОБА_12 незрозумілі претензії. При цьому, ОСОБА_7 відійшов від домоволодіння на певну відстань та вступати у конфлікт не планував.

При винесенні вироку суд взагалі не надав оцінку показанням свідка ОСОБА_12 , а саме його поясненням з приводу того, що до нього ОСОБА_13 було застосовано ніж і ОСОБА_12 крикнув, щоб той убрав ніж, а також судом не надано в цій частині оцінку протоколу проведення слідчого експерименту за участю неповнолітнього свідка ОСОБА_12 .

Натомість, суд віддав перевагу показанням свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_9 та ОСОБА_14 , які на момент події перебували у стані алкогольного сп`яніння, пов`язані між собою родинними, дружніми стосунками, спільними інтересами та зацікавлені у результаті вирішення кримінального провадження.

Вказує, що надані суду показання ОСОБА_12 підтверджуються відеозаписом та протоколом проведення слідчого експерименту за його участю, його законного представника та соціального педагога та повністю узгоджуються з показаннями обвинуваченого.

Зазначає, що ОСОБА_7 втрутився у конфлікт лише після того, як почув зі слів ОСОБА_12 , що у ОСОБА_13 ніж, яким останній погрожував тоді ще неповнолітньому ОСОБА_12 , все це відбувалось швидко, в умовах недостатнього освітлення, тому ОСОБА_7 сприйняв загрозу стосовно ОСОБА_12 як реальну, хоч і сам не бачив у темряві ножа, але чув як ОСОБА_12 кричав, щоб Толік убрав ніж.

За таких обставин, вважає, що ОСОБА_7 діяв в умовах виключно уявної оборони (група осіб-нападників, озброєна особа), за що повинна наставати відповідальність виключно за заподіяння шкоди через необережність, тобто за ч. 1 ст. 119 КК України.

Вважає, що під час судового розгляду не здобуто достатніх та переконливих доказів вини його підзахисного у спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, що потягло смерть потерпілого. Усі без виключення свідки, а також потерпіла пояснили, що ОСОБА_7 завдав один удар, після чого відбіг. Зазначене достеменно свідчить про відсутність умислу на настання саме таких негативних наслідків. Удар завдано кулаком, без застосування зброї або інших предметів з високою травматичною властивістю.

Судом не спростовано доводи сторони захисту щодо відсутності умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, а також не спростовано доводи того, що ОСОБА_7 діяв у стані уявної оборони, що виключає кваліфікацію його дій за умисне кримінальне правопорушення.

Крім того, судом зроблено посилання на те, що особа в обстановці, що склалася, не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковість свого припущення щодо реальності суспільно небезпечного посягання, але перевищила межі захисту, який потрібно було застосувати, її дії мають розцінюватись як перевищення меж необхідної оборони. Коли ж особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального посягання, її дії кваліфікуються як заподіяння шкоди через необережність.

Просить вирок суду змінити, кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 119 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України.

Також просить повторно допитати свідка ОСОБА_12 та дослідити протокол проведення слідчого експерименту за його участі.

Вислухавши позицію обвинуваченого та його захисника з приводу заявленого клопотання, які його підтримали, прокурора, яка заперечувала проти задоволення клопотання, представника потерпілої, який не заперечував проти його задоволення, колегія суддів зазначає наступне.

Так, у відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Верховний Суд у своїй постанові від 10 червня 2020 року у справі № 712/2341/15-к (провадження № 51-6364км19) зазначив, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Враховуючи, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду, то відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

У даному кримінальному провадженні вказаний у клопотанні захисником протокол проведення слідчого експерименту за участі ОСОБА_12 був досліджений судом першої інстанції, а свідок ОСОБА_12 допитаний в судовому засіданні, його показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції.

Фактів неповного або з порушеннями дослідження судом першої інстанції обставин кримінального провадження в клопотанні захисником не наведено, і доводи його клопотання фактично зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

За таких обставин колегія суддів прийняла рішення про відмову в задоволенні клопотання захисника, оскільки визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження доказів захисник в обґрунтування клопотання не зазначив.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 представник потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вироку суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Наголошував на тому, що обвинувачений діяв в стані уявної оборони, намагаючись врятувати неповнолітнього ОСОБА_12 , настання смерті потерпілого не бажав, бойовими мистецтвами не володіє. Вважає, що смерть потерпілого настала через нещасний випадок.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу без доповнень та просив задовольнити.

Прокурор вважав вирок законним, обґрунтованим та просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_10 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України вважав вірною. Вважав, що дії обвинуваченого, локалізація тілесного ушкодження свідчать саме про умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Наголошував на тому, що обвинувачений був знайомий із потерпілим, знав що він значно вище та важче потерпілого. Обвинувачений міг усвідомлювати та усвідомлював наслідки завдання удару з такою силою, сам визнав, що удар задав на упередження. Заперечував з приводу доводів сторони щодо застосування ОСОБА_13 ножа, оскільки вусі інші учасники події ножа на бачили, а сам ОСОБА_12 в суді з приводу застосування відносно нього ОСОБА_13 ножа не надав чіткої відповіді був він, чи ні. Також вказав, що обвинувачений шкоду, завдану злочином не відшкодував та не намагався її відшкодувати.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора та представника потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що встановлені та визнані судом першої інстанції доведеними обставини з приводу події кримінального правопорушення, зокрема часу, місця та безпосередньо факту нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень, наслідків від вчинення кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілого в апеляційній скарзі не оспорюються, а її доводи зводяться виключно до того, що ОСОБА_7 не мав умислу на заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, через які настала смерть потерпілого.

Враховуючи, що сторона захисту не оспорює в апеляційній скарзі зазначені вище обставини, то суд апеляційної інстанції переглядає оскаржуваний вирок в частині висновків суду та доводів апеляційної скарги щодо того, чи мав обвинувачений умисел на заподіяння ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

Перевіривши оскаржуваний вирок в межах апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, правильно встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме фактично показаннями самого обвинуваченого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково та показав, що коли він та ОСОБА_12 йшли повз домоволодіння АДРЕСА_3 , з вказаного подвір`я вийшов ОСОБА_13 , висловивши їм претензію з приводу того, що вони ходять вулицею. На це ОСОБА_12 відповів, що наразі комендантської години ще немає і вони можуть ходити де хочуть. У відповідь ОСОБА_13 крикнув їм, щоб вони зачекали. ОСОБА_12 залишилися на місці, а він трохи відійшов подалі. Оскільки на дворі було темно, не було освітлення, він не бачив, як відбувалися події, тільки чув, що з будинку повиходили люди та щось кричали один на одного. Потім ОСОБА_12 крикнув: « ОСОБА_15 , убери ніж!», і він пішов на допомогу. Підійшовши ближче, він побачив, як в його сторону рухається ОСОБА_11 , при цьому останній нічого не говорив, жодної загрози не становив, однак знаючи, що ОСОБА_11 може вести себе агресивно, він вирішив діяти на випередження і одразу наніс ОСОБА_11 один удар кулаком правої руки в підборіддя. Після цього удару ОСОБА_11 відступив назад, він відбіг, а ОСОБА_12 також побіг за ним.

Таким чином, в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі сторона захисту не заперечувала факт нанесення обвинуваченим потерпілому ОСОБА_11 одного удару в підборіддя, однак не погоджувалась з наявністю у ОСОБА_7 умислу на нанесення тяжкого тілесного ушкодження, оскільки ОСОБА_7 лише намагався захистити друга від неправомірних посягань з боку інших осіб і просто не розрахував силу удару.

Отже в суді першої інстанції позиція обвинуваченого зводилась до того, що він діяв необережно, умислу на нанесення тяжких тілесних ушкоджень не мав, не бажав настання смерті потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, а не за ч. 2 ст. 121 КК України.

Разом з тим, суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо всі надані докази, прийшов до правильного висновку про неспроможність такої версії обвинуваченого та доведення в повному обсязі його вини саме в умисному нанесенні ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили його смерть, оскільки сукупність досліджених доказів дає підстави зробити лише такі висновки.

Так, потерпіла ОСОБА_9 у суді першої інстанції показала, що вона з ОСОБА_11 приїхала в гості до її матері, протягом дня їх компанія вживала спиртні напої, жодних конфліктних ситуацій не виникало. Приблизно о 21 годині ОСОБА_13 вийшов на вулицю, невдовзі він повернувся і сказав, що прийшли хлопці, хочуть поговорити. Одразу ж ОСОБА_13 та її чоловік вийшли на вулицю, а вона пішла слідом на ними. За ворота ОСОБА_11 виходив перший, після цього ОСОБА_13 . У момент, коли вона виходила з двору через хвіртку, побачила, як невідомий вискочив, наніс ОСОБА_11 удар кулаком правої руки знизу вверх в область шиї чи щелепи, точно вона сказати не може, і відразу відбіг. Оскільки на вулиці не було освітлення, вона не бачила нападника, лише в подальшому вона дізналась, що це був ОСОБА_7 , з яким вона особисто не знайома, знає його як жителя села. Після отриманого удару ОСОБА_11 похитнувся і почав падати, ОСОБА_13 його підтримав, як в подальшому ОСОБА_11 опинився на землі вона не бачила. ОСОБА_7 одразу після нанесення удару втік, а коли включили світло на подвір`ї вона побачила ОСОБА_12 , який пояснив, що приблизно за 5 хвилин до того ОСОБА_13 виходив до них і погрожував розправою.

Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що коли вони з ОСОБА_7 проходили повз будинку, де мешкає ОСОБА_13 , останній вийшов з вказаного будинку, висловив їм претензію з приводу того, що вони ходять вулицею. На що він відповів, що наразі комендантської години ще немає і вони можуть ходити де хочуть. У відповідь ОСОБА_13 крикнув їм, щоб вони зачекали, зараз він вийде побалакати. Він залишився стояти на місці, а ОСОБА_7 трохи відійшов в сторону. У цей час з двору вибігло три жінки, дві з яких схопили його за руки. ОСОБА_13 виражався нецензурно, обійшов його навкруги і наніс один удар кулаком зі спини в шию. Потім ОСОБА_13 наблизився до нього, дістав з кишені щось маленьке і блискуче, притулив до його горла так, що він відчув щось холодне і металеве, схоже на ніж, у зв`язку з чим він крикнув до ОСОБА_13 : «Убери ніж!». У цей час свідок побачив, як до нього наближається ОСОБА_7 , а з двору швидким темпом, не говорячи ні слова, виходив чоловік, який, побачивши ОСОБА_7 , швидким темпом пішов в його сторону. ОСОБА_7 наніс тому чоловікові один удар рукою в нижню частину обличчя. Після удару чоловік зробив кілька кроків назад, кілька кроків вперед і впав. А вони, скориставшись моментом, втекли, сіли в машину і поїхали.

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції показала, що до неї додому приїхала дочка ОСОБА_9 з ОСОБА_11 . Також до неї в гості зайшли ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та інші. Ввечері ОСОБА_13 вийшов з будинку, а коли повернувся сказав, що прийшла молодь з ними розбиратися. Після цього ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 вийшли на вулицю. Вона залишилась в будинку. Через деякий час ОСОБА_13 знову забіг в хату, попросив її вийти на вулицю. Виходячи, вона включила світло на подвір`ї та побачила, що ОСОБА_11 лежить на землі, а ОСОБА_9 тримає ОСОБА_12 , останній матюкався, погрожував. Вона допомогла його притримати, теж схопила за руку. У цей час всі звернули увагу, що ОСОБА_11 не рухався, не відповідав на заклики піднятися, тому вони відпустили ОСОБА_12 і почали надавати допомогу ОСОБА_11 , викликали швидку допомогу.

Свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції показала, що вона з разом з ОСОБА_13 була в гостях у ОСОБА_16 . Ввечері ОСОБА_13 вийшов у двір, а коли повернувся, сказав, що прийшли двоє хлопців, з якою метою він не знає. Після цього вона, ОСОБА_13 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 пішли на вулицю. Першим з будинку виходив ОСОБА_13 , за ним йшов ОСОБА_11 , потім вже йшла вона і ОСОБА_9 . Перед самою хвірткою ОСОБА_11 обігнав ОСОБА_13 та першим вийшов на вулицю, сказавши при цьому до ОСОБА_13 : «Не треба, я все вирішу мирним шляхом!». Як тільки ОСОБА_11 вийшов з подвір`я, останньому невідомий одразу, не говорячи ані слова, стоячи навпроти ОСОБА_11 , кулаком своєї руки наніс один удар знизу вверх в ділянку підборіддя. Після цього ОСОБА_11 зробив кілька кроків назад та впав на землю. Одразу після нанесення удару хлопець, що наніс удар, втік, а іншого хлопця за руку вхопила ОСОБА_9 . У цей час на подвір`ї будинку включилося світло і вона побачила, що хлопцем, якого схопила ОСОБА_9 був ОСОБА_12 Звернувши увагу, що після падіння ОСОБА_11 не підіймався, вона одразу кинулася надавати йому допомогу. Також пояснила, що жодного конфлікту з нападником у ОСОБА_11 не було, у цей час ніхто нікому не погрожував, не ображав, не кричав.

Свідок ОСОБА_13 у суді першої інстанції показав, що ввечері він вийшов на двір і побачив, що на вулиці стояли ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , вони кликали його вийти з двору. Він повернувся в будинок аби гукнути ОСОБА_11 вийти з ним. ОСОБА_11 вийшов і сказав: «Я побалакаю!». Віе йшов перший, але у дворі його обігнав ОСОБА_11 і першим вийшов на вулицю через хвіртку. Як тільки ОСОБА_11 вийшов, ОСОБА_7 відразу, нічого не пояснюючи, наніс ОСОБА_11 один удар кулаком правої руки знизу вверх в нижню щелепу, від якого останній зробив крок назад, майже одразу впав на землю і більше не піднімався, а ОСОБА_7 відразу втік. ОСОБА_9 встигла схопити ОСОБА_12 за руку, їй допомогла ОСОБА_16 , яка також вийшла з будинку. Після цього він наніс ОСОБА_12 удар в шию, однак ножем нікому не погрожував. Потім ОСОБА_14 гукнула всіх на допомогу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 жінки відпустили, вони пішли допомагати ОСОБА_11 , викликали швидку допомогу. Також зазначив, що перед тим, як ОСОБА_11 був нанесений удар, ніхто нікому нічого не казав, конфліктів не було. Причини нанесення ОСОБА_7 удару ОСОБА_11 йому також не відомі, жодних передумов для цього не було.

Свідок ОСОБА_17 у суді першої інстанції показала, що ввечері в будинок зайшов ОСОБА_13 , сказав, що його будуть бити. У цей момент із-за столу встав ОСОБА_11 , сказав, що жодної бійки не буде, після чого вони з ОСОБА_13 вийшли на вулицю. Вона залишилась у будинку, чула з вулиці крики, однак коли вийшла на вулицю, ОСОБА_11 вже лежав на землі.

Підстав не довіряти показанням потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 (а також свідка ОСОБА_12 , який підтвердив факт нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 одного удару рукою ОСОБА_11 у нижню частину обличчя), які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідків.

Показання вищезазначених потерпілої та свідків у суді першої інстанції є логічними та послідовними, оскільки вони переконливо повідомили про обставини вчиненого кримінального правопорушення, їх пояснення повністю узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції документами.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані сторонами інші докази, яким зробив вірну оцінку.

Так, у суді першої інстанції були досліджені документи, а саме: протокол огляду місця події від 29 серпня 2022 року, висновок експерта № 2594 від 19 вересня 2022 року (т. 1, а.с. 84-91, 123-126).

Вказані документи не містять інформації про обставини, які підлягають перевірці в суді апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 404 КПК України, оскільки вони підтверджують проведення огляду безпосередньо в домоволодінні АДРЕСА_3 (яке не є місцем вчинення злочину); факт проведення експертизи сигарет та недопалків, виявлених на місці події.

Всі обставини, доведені вказаними вище доказами, стороною захисту не оспорюються.

Разом з тим, з протоколу огляду місця події від 29 серпня 2022 року, фототаблиці та відеозапису до нього вбачається, що об`єктом огляду є відкрита ділянка місцевості поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 , де було виявлено труп ОСОБА_18 .. При огляді трупу в центральній частині підборіддя виявлене садно невизначеної форми розміром приблизно 3х4 см, а також у кута ока зліва невизначеної форми синюшно-фіолетовий синець розміром приблизно 2х3 см. Інших ушкоджень в умовах огляду не виявлено (т. 1, а.с. 74-81).

З висновку експерта № 230 від 10 жовтня 2022 року вбачається, що причиною смерті ОСОБА_11 стала внутрішньочерепна травма, яка виразилась крововиливами під м`які мозкові оболонки головного мозку та ускладнилась розвитком його набряку, який і став безпосередньою причиною смерті.

Крім зазначеної вище внутрішньочерепної травми, інших будь-яких тілесних ушкоджень виявлено не було.

Внутрішньочерепна травма у ОСОБА_11 , яка ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану набряку головного мозку як небезпечна для життя, та як така, що призвела до смерті мала ознаки тяжкого тілесного ушкодження, перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Внутрішньочерепна травма у ОСОБА_11 утворилась за механізмом тупої травми та могла утворитись в результаті, як одного, так і в результаті сукупності двох травматичних впливів твердим тупим предметом, які припали в ділянку підборіддя та лівого ока.

Не виключається можливість утворення одного з ушкоджень на обличчі ОСОБА_11 при однократному падінні його з вертикального (чи близького до нього) положення та ударом обличчям об поверхню. Можливість утворення внутрішньочерепної травми у ОСОБА_11 при вказаному механізмі травмування виключена (т. 1, а.с. 161-164).

Крім того, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст. 356 КПК України допитав в судовому засіданні експерта ОСОБА_19 , яка підтвердила достовірність зробленого нею висновку № 230 від 10 жовтня 2022 року щодо механізму спричинення тілесних ушкоджень потерпілому та пояснила, що у ОСОБА_11 було виявлено 2 тілесних ушкодження: на підборідді та в області лівого ока. Тілесне ушкодження у вигляді внутрішньочерепної травми могло утворитися як від одного травматичного впливу, так і від двох, шляхом нанесення удару в будь-яку область голови. Однак крововилив під м`які мозкові оболонки свідчить про удар значної сили, тоді як синець біля ока виник внаслідок незначного травматичного впливу. Допускає, що тілесне ушкодження в області лівого ока могло утворитися в результаті падіння, тоді як щодо внутрішньочерепної травми дуже малоймовірно її виникнення внаслідок падіння, судово-медичною експертизою така можливість виключена.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що судом першої інстанції шляхом проведення допиту судового експерта повністю усунуто сумніви в повноті проведеної нею експертизи і відповідно вказаними поясненнями експерта повністю спростовуються доводи апеляційної скарги з приводу необережної форми вини обвинуваченого.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 7 вересня 2022 року та відеозапису до нього вбачається, як ОСОБА_7 продемонстрував обставини конфлікту та скоєного ним кримінального правопорушення. У ході проведення даної слідчої дії ОСОБА_7 надав пояснення, які є аналогічними показанням, наданим ним під час допиту в суді першої інстанції, у тому числі підтвердив, що наніс ОСОБА_11 один удар кулаком правої руки в ділянку нижньої щелепи (т. 1, а.с. 142-148).

З висновку експерта № 06-Д від 10 жовтня 2022 року вбачається, що за даними "Стенограми протоколу проведення слідчого експерименту" встановлено, що характер травмуючого предмету (рука людини (кулак), часткова локалізація зони травматичного впливу (ділянка підборіддя) та часткова кількість (1) частково відповідають висновкам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 . При проведенні слідчого експерименту ОСОБА_7 не надає пояснень, яким чином ОСОБА_11 було спричинено тілесне ушкодження в ділянці лівого ока (т. 1, а.с. 151-157).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 7 вересня 2022 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_12 продемонстрував обставини конфлікту та скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення. У ході проведення даної слідчої (розшукової) дії свідок ОСОБА_12 надав пояснення, які є аналогічними показанням, наданим ним під час допиту в суді першої інстанції, у тому числі підтвердив, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 один удар в область підборіддя (т. 1, а.с. 158-164).

З висновку експерта № 07-Д від 10 жовтня 2022 року вбачається, що за даними "Стенограми протоколу проведення слідчого експерименту" встановлено, що характер травмуючого предмету (рука людини), часткова локалізація зони травматичного впливу (ділянка підборіддя) та часткова кількість (1) частково відповідають висновкам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 . При проведенні слідчого експерименту свідок ОСОБА_12 не надає пояснень, яким чином ОСОБА_11 було спричинено тілесне ушкодження в ділянці лівого ока (т. 1, а.с. 167-172).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 9 вересня 2022 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_13 детально продемонстрував, за яких обставин у відношенні ОСОБА_11 було вчинено кримінальне правопорушення. У ході проведення даної слідчої (розшукової) дії свідок надав пояснення, які є аналогічними показанням, наданим ним під час допиту в суді першої інстанції, у тому числі підтвердив, що ОСОБА_7 , мовчки, нічого не пояснюючи, наніс ОСОБА_11 один удар кулаком правої руки знизу догори в ділянку підборіддя, від чого останній майже одразу впав та більше не підіймався (т. 1, а.с. 173-178).

З протоколу проведення слідчого експерименту від 9 вересня 2022 року та відеозапису до нього вбачається, як свідок ОСОБА_14 детально продемонструвала, за яких обставин у відношенні ОСОБА_11 було вчинено кримінальне правопорушення. У ході проведення даної слідчої (розшукової) дії свідок надала пояснення, які є аналогічними показанням, наданим нею під час допиту в суді першої інстанції, у тому числі підтвердила, що ОСОБА_7 , одразу, не говорячи ні слова, наніс ОСОБА_11 один удар кулаком правої руки знизу догори в ділянку підборіддя, від чого останній впав на землю (т. 1, а.с. 179-184).

З висновку експерта № 08-Д від 10 жовтня 2022 року вбачається, що за даними "Стенограми протоколу проведення слідчого експерименту" встановлено, що характер травмуючого предмету (рука людини), часткова локалізація зони травматичного впливу (ділянка підборіддя) та часткова кількість (1) частково відповідають висновкам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 . При проведенні слідчого експерименту свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 не надають пояснень, яким чином ОСОБА_11 було спричинено тілесне ушкодження в ділянці лівого ока (т. 1, а.с. 188-194).

За таких обставин, суд першої інстанції, вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності і в сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 саме умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, які в подальшому призвели до його смерті, і підстави для визнання дій обвинуваченого такими, що полягали у вбивстві ОСОБА_11 через необережність, у суду першої інстанції були відсутні.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що вищенаведеними дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги з приводу того, що визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції не врахував відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження його вини і не взяв до уваги докази його невинуватості.

Так, з мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції вірно та об`єктивно оцінивши всі докази, в тому числі і надані стороною захисту, прийшов до висновку про неспроможність позиції захисту та зазначив підстави, з яких він приймає до уваги докази сторони обвинувачення та критично оцінює позицію захисту.

З приводу доводів апеляційних скарг в частині того, що дії ОСОБА_7 були невірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України, тоді як правильною кваліфікація вчиненого ним злочину повинна бути за ч. 1 ст. 119 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про таке.

Умисне тяжке тілесне ушкодження характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти таку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК України).

Відповідальність за ч. 2 ст. 121 КК України за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, наступає за умови, що заподіяне потерпілому тілесне ушкодження було тяжким і стало причиною його смерті.

Особливістю складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно, при цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Якщо ж таке усвідомлення відсутнє, вчинене слід кваліфікувати як вбивство з необережності.

Розмежування цих складів злочинів за ч. 2 ст. 121 КК України та ст. 119 КК України здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною. Зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Специфіка вбивства з необережності полягає у його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року «Про судові практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи», у випадках, коли смерть потерпілого настала від ушкодження, одержаного при падінні від поштовху чи удару, якщо винний не бажав чи свідомо не припускав настання таких наслідків, дії винного залежно від змісту суб`єктивної сторони злочину можуть кваліфікуватися як вбивство через необережність чи як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

При цьому, злочин кваліфікується за ч. 2 ст. 121 КК України у випадку, коли до заподіяння тяжкого тілесного ушкодження особа ставиться умисно, а до настання наслідків у виді смерті потерпілого - необережно. Якщо ж навіть заподіяння такого ушкодження умислом особи не охоплюється, вчинене слід кваліфікувати як вбивство через необережність.

Як убачається з досліджених у суді першої інстанції експертиз щодо встановлення механізму та локалізації тілесних ушкоджень, потерпілому ОСОБА_11 було завдано один удар в ділянку підборіддя, саме від якого утворилась внутрішньочерепна травма, яка виразилась крововиливами під м`які мозкові оболонки головного мозку, ускладнилась розвитком небезпечного для життя стану набряку головного мозку, яка знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та в даному випадку викликала смерть потерпілого.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, між обвинуваченим ОСОБА_7 та потерпілим ОСОБА_11 безпосередньо до нанесення удару конфліктів взагалі не було, за твердженням самого обвинуваченого потерпілий не становив йому жодної загрози, не висловлював в його бік жодних погроз, потерпілий взагалі не брав участі в конфлікті, а лише виходив з двору домоволодіння та наблизився до обвинуваченого, який безпричинно, мовчки, без жодних пояснень, завдав ОСОБА_11 один цілеспрямований удар значної сили в підборіддя, від чого останній майже одразу впав на землю та більше не підіймався.

Вказане повністю підтверджується як показаннями самого обвинуваченого, так і показаннями потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , а також змістом протоколів проведення слідчих експериментів за їх участі, висновком експерта № 230 від 10 жовтня 2022 року та поясненнями судово-медичного експерта ОСОБА_19 .

Причому, експерт ОСОБА_19 категорично зазначила, що внутрішньочерепна травма утворилась саме від удару в ділянку підборіддя, а можливість її утворення від падіння та удару обличчям об поверхню виключається.

Сам обвинувачений пояснював, що він наніс потерпілому удар кулаком «на випередження», коли останній тільки вийшов з двору домоволодіння, жодних погроз потерпілий йому не виказував.

Враховуючи характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, спосіб нанесення, тяжкість та локалізацію тілесного ушкодження, яке потерпілому завдано у життєво важливий орган голову, а також поведінку обвинуваченого, який одразу після нанесення удару втік з місця вчинення злочину, допомоги потерпілому не надав, швидку не викликав, - усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав умисел на заподіяння потерпілому ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень, але необережно ставився до настання наслідків у вигляді його смерті.

Достовірно розуміючи, що він має суттєву фізичну перевагу над ОСОБА_11 , ОСОБА_7 умисно та цілеспрямовано наніс йому один удар значної сили в область підборіддя, безпосередніми наслідками якого стало тілесне ушкодження, яке вже саме по собі було тяжким та спричинило його смерть.

На підставі наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, суд першої інстанції правильно встановив, що характер дій ОСОБА_7 свідчив про спрямованість його умислу на спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, і жодних обставин, що дають підстави для кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 119 КК України як вбивство, вчинене через необережність, колегія суддів не вбачає.

Безпідставними також є й доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 удару потерпілому з метою захисту ОСОБА_20 від протиправних посягань потерпілого.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань, встановлене ч. 3 ст. 27 Конституції України.

Відповідно до абз. 2, 3 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До того ж, стан необхідної оборони існує протягом суспільного небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільного небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

З огляду на ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи чи умисним заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Разом з тим, слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.

При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковість свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Якщо ж особа в обстановці, що склалася, не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковість свого припущення щодо реальності суспільно небезпечного посягання, але перевищила межі захисту, який потрібно було застосувати, її дії мають розцінюватись як перевищення меж необхідної оборони. У такому разі кримінальна відповідальність можлива лише за статтями 118 і 124 КК. Коли ж особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати відсутність реального посягання, її дії кваліфікуються як заподіяння шкоди через необережність.

Суд першої інстанції, ретельно перевіривши зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.

При цьому, суд констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і з цією позицією суд апеляційної інстанції повністю погоджується.

Суд першої інстанції навів переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому колегія суддів визнає його правильним та вважає доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений діяв у стані уявної оборони такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, показання потерпілої, свідків та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що факт вчинення потерпілим ОСОБА_11 дій, які могли б бути розцінені ОСОБА_7 як посягання на охоронювані законом права та інтереси обвинуваченого чи свідка ОСОБА_12 , а також створення реальної загрози заподіяння шкоди, не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим, підстави для виникнення стану як необхідної, так і уявної оборони, у обвинуваченого були відсутні.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він хоча і не визнав своєї вини у вчиненні злочину, зазначаючи що умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень не мав, однак не заперечував того, що все ж таки саме ним були спричинені поранення ОСОБА_11 , але це було зроблено в порядку самозахисту та захисту свідка ОСОБА_12 .

Разом з тим, жоден зі свідків не повідомляв про те, що потерпілий наносив ОСОБА_7 чи ОСОБА_12 які-небудь тілесні ушкодження, обвинувачений на підтвердження цього жодних доказів не надав, не заявляв клопотань про допит інших свідків, яким був би відомий такий факт протиправних дій потерпілого.

Колегія суддів критично оцінює доводи сторони захисту з приводу того, що обвинувачений наніс удар потерпілому з метою захисту неповнолітнього ОСОБА_12 , якому нібито свідок ОСОБА_13 погрожував ножем, оскільки згідно встановлених судом обставин, які ніким не оспорюються, відразу після нанесення удару потерпілому обвинувачений залишив місце події. Тобто по-перше обвинувачений завдав удару не тій особі, яка нібито погрожувала його другу, а по-друге жоден зі свідків не повідомив, що після нанесення вказаного удару обвинувачений поцікавився долею свого друга. З огляду на такі обставини є повністю нелогічними дії обвинуваченого в разі, якщо б він дійсно намагався врятувати свого друга.

За таких обставин, колегія суддів критично оцінює таку версію обвинуваченого, і вважає, що його показання є лише позицією захисту, яка має на меті уникнення від кримінальної відповідальності за вчинення тяжкого злочину, та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів, оскільки показання обвинуваченого не тільки не підтверджуються показаннями потерпілої та свідків, а й навпаки, повністю спростовуються ними.

Разом з тим колегія суддів враховує, що нанесення потерпілому цілеспрямованого удару в підборіддя при відсутності будь-яких активних дій з боку потерпілого, свідчить виключно про бажання нанести йому тілесні ушкодження, а не про перебування в стані необхідної чи уявної оборони.

З огляду на фактичні обставини справи вбачається, що обвинувачений наніс потерпілому удар раптово та безпричинно, жодних неправомірних дій по відношенню до обвинуваченого чи свідка ОСОБА_12 потерпілий не вчиняв, що у сукупності свідчить про відсутність реальної загрози з боку потерпілого.

Додатково мету дій ОСОБА_7 підтверджують і його дії після вчинення злочину, а саме те, що він миттєво залишив місце вчинення злочину та не надав і не намагався надати потерпілому допомогу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що в даному випадку взагалі не відбувалося такого посягання, яке б викликало у того, хто захищається (чи захищає), невідкладну необхідність у заподіянні тому, хто посягає, шкоди здоров`ю, необхідної для негайного відвернення чи припинення посягання та вважає, що обставини даної справи не давали підстав для висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, яке б виправдало заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті.

З огляду на фактичні обставини справи та наявні у справі докази не встановлено, від якого саме суспільно небезпечного посягання або реальної загрози такого посягання захищався обвинувачений шляхом заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

З досліджених судом доказів є очевидним, що обвинувачений, об`єктивно не перебуваючи у стані необхідної чи уявної оборони умисно, не маючи будь-якого приводу, заподіяв потерпілому ОСОБА_11 умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких настала його смерть.

З огляду на вищенаведені докази та обставини, що ними підтверджуються, колегія суддів вважає об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_21 у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Інші доводи апеляційної скарги щодо наявності сумнівів з приводу доведеності вини ОСОБА_7 є безпідставними та спростовуються наведеними доказами.

Доводам обвинуваченого у вироку обґрунтовано наведено критичну оцінку, оскільки позиція захисту має на меті уникнення від кримінальної відповідальності та повністю спростовується сукупністю досліджених належних та допустимих доказів.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, то суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, та прийшов до обґрунтованого висновку, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді 7 років позбавлення волі, і підстави для призначення йому більш м`якого покарання відсутні.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Вільнянського районного суду Запорізької області від 14 липня 2023 року відносно ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4