Справа № 348/285/23
Провадження № 11-кп/4808/254/24
Категорія ч. 2 ст. 286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000143 за апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року, згідно з яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Пнів Івано-Франківської області, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, одруженого, на утриманні має одну малолітню дитину, офіційно не працевлаштований, який зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на 2 (два) роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_9 від відбування основного покарання звільнено з випробуванням строком на 2 (два) роки, зобов`язавши його періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задоволено частково.

Стягнуто з АТ «Страхова компанія «МЕГА-ГАРАНТ»»(ЕДРПОУ 30035289) на користь ОСОБА_7 витрати пов`язані із лікуванням в сумі 67466,34 гривень, моральну шкоду, заподіяну здоров`ю в сумі 3373,32 гривень, страхове відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності в сумі 117000 гривень, а всього 187839,66 гривень (сто вісімдесят сім тисяч вісімсот тридцять дев`ять грн 66 коп).

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 відшкодування майнової шкоди в сумі 1 666,95 гривень та моральної шкоди в сумі 146626,66 гривень, а всього 148293,61 гривень (сто сорок вісім тисяч двісті дев`яносто три грн 61коп).

В іншій частині позов залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в розмірі 13 214,60 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_9 процесуальні витрати на правничу допомогу на користь ОСОБА_7 в сумі 17000 гривень.

за участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_11 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

представника потерпілої ОСОБА_12 ,

ВСТАНОВИЛА:

Суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_9 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху, що заподіяли потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, за наступних обставин.

29 травня 2022 року приблизно 07 годині 40 хвилин, у світлу пору доби, суху погоду, водій ОСОБА_9 , керуючи автомобілем марки VolkswagenTransporter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги Н-09 сполученням «Львів-Мукачево», що в м. Надвірна по вул. Рамішвілі Івано-Франківської області у напрямку м.Львів.

Проїзна частина дороги пряма, має дві смуги для руху, по одній в кожному напрямку, які між собою поділені дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія) Правил дорожнього руху України (далі ПДР України).

У цей час, попереду, у попутному напрямку рухалася скутеристка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка виконувала маневр повороту ліворуч до АЗС «БРСМ-Нафта».

Водій ОСОБА_9 , рухаючись зі швидкістю понад 50 км/год (біля 68,5...74км/год.), що перевищує максимально-допустиму швидкість у населених пунктах, проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав в установлених межах безпечної швидкості, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи обгін попутного транспортного засобу, не переконався у безпечності виконуваного маневру, всупереч вимогам п. 1.1 ПДР України, перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, не вжив заходів для зменшення швидкості автомобіля, внаслідок чого допустив зіткнення з попутним транспортним засобом марки Honda Giorno під керуванням ОСОБА_7 .

При цьому, водій ОСОБА_9 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме:

п. 1.5., згідно якого, дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 1.10. в частині визначення поняття "небезпека для руху" - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися;

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 10.1., згідно якого, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

п. 12.1., який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.3., згідно якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

п. 12.4., відповідно до якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Розділ 34 Дорожня розмітка:

п. 1.1., у відповідності до якого лінію 1.1 перетинати забороняється.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_9 Правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода, унаслідок якої потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритої травми живота у вигляді травматичного розриву селезінки, закритої травми грудної клітки з множинними переломами ребер, тіла грудини, лівої ключиці, гемо пневмотораксом, забою легень, закритої травми грудного відділу хребта у вигляді переломів 8-го та 10-го тіл хребців, остистих воротків талі 20-го хребця без порушення функції спинного мозку, забійних ран лівої нижньої кінцівки, синців та саден обох нижніх кінцівок, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння.

Представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки та цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити в повному обсязі. Також стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілої ОСОБА_7 процесуальні витрати.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Стверджує, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбування основного покарання з випробуванням є безпідставним та явно несправедливим. Зазначає, що застосовуючи положення ст. 75 КК України та звільнивши обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував:

- характер та ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_9 злочину, який є тяжким;

- невідворотність наслідків, які настали від його вчинення, а саме: спричинення потерпілій каліцтва та непоправимої шкоди здоров`ю;

- відсутність обставин, які б пом`якшували покарання, як і відсутність обставин, які б свідчили про реальні дії обвинуваченого щодо усунення заподіяної шкоди чи відшкодування збитків;

- відсутність критичної оцінки своїх дій та намагання перекласти відповідальність на потерпілу.

Вказує, що не відповідають дійсності деякі дані стосовно особи обвинуваченого ОСОБА_9 , які суд визнав встановленими та врахував при прийнятті судового рішення, зокрема щодо стану здоров`я обвинуваченого, адже дані щодо його діагнозів не є актуальними, оскільки мали місце ще в 2018 році. З 2020 року і по даний час ОСОБА_9 не є особою з інвалідністю. Недостовірним є зазначення і врахування судом, ніби, проживання обвинуваченого в складних матеріально - побутових умовах та відсутності офіційного працевлаштування ОСОБА_9 . 3 25 листопада 2022 року ОСОБА_9 зареєстрований як фізична особа - підприємець за видом діяльності 45.20 «Технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів», що підтверджував сам обвинувачений та вбачається з офіційних публічних даних. Відповідно джерелом його доходу є кошти від здійснення господарської діяльності, про що повідомляв обвинувачений в судовому засіданні. Отримання ним пенсійних виплат є додатковим джерелом його доходів.

На його думку апелянта, невірним є і вирішення судом цивільного позову в частині визначення та поділу розміру матеріальної і моральної шкоди, що підлягала стягненню з обвинуваченого ОСОБА_9 в користь потерпілої ОСОБА_7 , що пов`язано з невірним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Крім того, в порушення вимог ст.ст. 124, 118, 91 КПК України, суд безпідставно зменшив розмір процесуальних витрат на правову допомогу, понесених потерпілою ОСОБА_7 в рамках даного кримінального провадження, обсяг яких підтверджено документально.

Обвинувачений ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , де просить залишити її без задоволення, а оскаржений вирок без змін.

Зазначає, що вироком суду призначено покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, тобто судом першої інстанції правильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, а така підстава як не правильне застосування закону про кримінальну відповідальність, яка вказана в апеляційній скарзі є надуманою та необґрунтованою. Стверджує, що при призначенні покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст.ст. 50, 65, 66, 67 КПК України, оскільки врахував:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, хоча він є тяжким, однак вчинений по необережності,

- дані про особу, що вперше притягується до кримінальної відповідальності, матеріальне положення сім`ї обвинуваченого, що у нього на утриманні знаходиться неповнолітня дитина, а дружина зайнята доглядом неповнолітньої дитини, стан здоров`я, що на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_9 був інвалідом 3 групи в результаті отриманої травми в якості потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді і на даний час проходить медичну комісію щодо продовження групи інвалідності, що затягується в зв`язку з воєнним часом;

- обставини, при яких було вчинено кримінальне правопорушення, що у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди також є вина потерпілої ОСОБА_7 . Остання керуючи скутером перед початком здійснення маневру повороту ліворуч, в порушення п. 10.1 ПДР України, не впевнившись в тому, що її майбутній маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почала виконувати маневр повороту ліворуч, чим створила небезпеку для руху для руху автомобіля під керуванням ОСОБА_9 , що також стало причиною настання дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначає, що на даний час ним повністю відшкодовано державні витрати пов`язані з проведенням судових експертиз про що долучено квитанцію №68921108 до матеріалів провадження. Крім того, потерпілій ОСОБА_7 перераховано 10 000 грн моральної шкоди та в подальшому якнайшвидше старатиметься перерахувати іншу частину коштів.

Вважає, що суд об`єктивно і всесторонньо досліди обставини і причини настання даної ДПТ і прийшов до правильного висновку, що показання потерпілої спрямовані на висвітлення своєї поведінки з вигідної їй позиції з метою покладення всієї відповідальності за наслідки кримінального правопорушення на іншого учасника ДТП, тобто на ОСОБА_9 . Наголошує, що визнав себе винним частково у скоєнні кримінального правопорушення в судовому засіданні, оскільки вважав, що в настанні ДТП винна також і потерпіла ОСОБА_7 , про що давав пояснення суду.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_13 просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, та заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

- потерпіла ОСОБА_7 та її представник ОСОБА_12 просили призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки та цивільний позов задовольнити в повному обсязі;

- прокурор вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що в їх задоволенні необхідно відмовити, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини скоєного ОСОБА_9 , доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюються і апеляційним судом не перевіряються.

Представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 оскаржує вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання та в частині вирішення цивільних позовів, тому суду апеляційної інстанції перевіряє оскаржений вирок в цій частині.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вказаних вище вимог закону, та при визначенні ОСОБА_9 покарання було належним чином враховано обставини, на які посилається представник потерпілої адвокат ОСОБА_8 .

Суд першої інстанції, як і зазначено у вироку, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст. 3 Конституції України «Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю».

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , належним чином врахував ті фактичні обставини кримінального правопорушення, на які посилається апелянт.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, при визначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , належним чином врахував відомості, які характеризують його особу, в тому числі поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд апеляційної інстанції вважає, що враховуючи ступінь тяжкості, обставини цього злочину, його наслідки у виді тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 із застосуванням ст. 75 КК України - звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням.

При цьому, суд першої інстанції мотивував таке рішення та зазначив, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства та навів для цього підстави.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що виходячи із конкретних обставин та тяжкості кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , відсутності обставин, що пом`якшують покарання, та обставин, які обтяжують покарання, враховуючи думку учасників судового провадження, інших обставин по кримінальному провадженню, звільнення його від відбування основного покарання з випробуванням строком на два роки з покладенням відповідних обов`язків передбачених ст. 76 КК України та призначення додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_9 є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

При цьому, колегія суддів зауважує, що такий висновок правильно зроблений з урахуванням дій обох водіїв: ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вказаній ДТП, та з урахуванням того, що дії потерпілої також не відповідали вимогам ПДР. Крім того, потерпіла ОСОБА_7 керувала транспортним засобом взагалі не маючи посвідчення водія.

Призначення більш суворого основного покарання, як просить представник потерпілої не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині цивільного позову, то колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 56, 62 Конституції України фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

За приписами ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами та доповненнями, згідно з якими розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуючи характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілих, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, при визначенні розміру моральної шкоди.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральної шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю.

Суд першої інстанції стягнув з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 відшкодування майнової шкоди в сумі 1 666,95 гривень та моральної шкоди в сумі 146626,66 гривень, тобто всього 148293,61 гривень (сто сорок вісім тисяч двісті дев`яносто три грн 61коп).

Суд апеляційної інстанції вважає, що обставини, на які посилається представник потерпілої з достатньою повнотою враховано судом першої інстанції при визначенні розмірів відшкодування шкоди.

Зокрема, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 . враховано, що вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення за формою вини є необережним, характер та обсяг фізичних, душевних та психічних страждань потерпілої ОСОБА_7 , завданих внаслідок кримінального правопорушення, характер немайнових втрат - порушення нормальних життєвих зв`язків, тривалість немайнових втрат, враховуючи майновий і сімейний стан обвинуваченого, його стан здоров`я.

При цьому, колегія суддів вважає, що такий висновок про розмір відшкодування правильно зроблений з урахуванням порушення ПДР обома водіями, та з урахуванням того, що потерпіла ОСОБА_7 керувала транспортним засобом взагалі не маючи посвідчення водія.

Оцінюючи доводи апелянта в частині відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілій ОСОБА_7 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що розмір стягнутих сум відповідає характеру, глибині та ступеню моральних страждань потерпілої.

При цьому, на думку суду апеляційної інстанції, розмір відшкодування моральної шкоди визначено з врахуванням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , зокрема про його майновий стан та стан здоров`я, які є в матеріалах провадження.

Суд апеляційної інстанції вважає, що виходячи з вимог розумності, виваженості і справедливості, враховуючи характер правопорушення, конкретні обставини кримінального провадження, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_9 , даних про його особу, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, розміри відшкодування шкоди судом першої інстанції визначено правильно.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 КПК України, витрати на правову допомогу несе в тому числі цивільний відповідач.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Щодо витрат потерпілої на правову допомогу колегія суддів вважає, що така сума підтверджується відповідними документами та узгоджується з обсягом наданої правової допомоги, та є пропорційною і справедливою. Висновки суду з цього питання є належним чином вмотивованими.

За таких обставин, наведене є підставою для відмови в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 .

За таких обставин, вирок суду першої інстанції необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 04 березня 2024 року щодо ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, обвинуваченим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5