САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/952/24
Провадження № 1-кп/726/89/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2024 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001018 від 03.03.2024 року,

по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Середнє, Ужгородського району, Закарпатської області, рома за національністю, громадянина України, без реєстрації, жителя АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК не судимого, що перебуває в цивільному шлюбі, що має на утриманні троє малолітніх дітей, не працюючого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Стороною обвинувачення, згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи відповідно до постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22, що набрала законної сили 10.10.2022 року, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років, без оплатного вилучення транспортного засобу, умисно та систематично, достовірно знаючи про наявність даного рішення суду, та, будучи ознайомлений із ним, з метою його невиконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами та їх об`єднаннями на всій території України, починаючи з вересня 2022 року по 2.03.2024 рік систематично керував транспортними засобами, а саме:

згідно з постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.03.2023 року у справі №720/652/23, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст 126, ч.2 ст.130 КУпАП, за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та на якого накладено остаточне адміністративне стягнення із застосуванням ч.3 ст.30 КУпАП у виді адміністративного арешту 10 діб з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 13 років 3 місяці і 8 днів без оплатного вилучення транспортного засобу;

крім цього був притягнений до відповідальності постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 року у справі №726/1566/23, що набрала законної сили 21.08.2023 року, згідно якої визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн. 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років без оплатного вилучення транспортного засобу;

окрім цього був притягнений до відповідальності постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 року у справі №720/1567/23, що набрала законної сили 21.08.2023 року, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст 126 КУпАП, за керування транспортним засобом, особою що позбавлена такого права та на якого накладено адміністративне у виді штрафу у розмірі 40800 грн. 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу;

також, 2.03.2024 року о 10 годин 22 хвилини в АДРЕСА_2 ОСОБА_4 керував автомобілем «Ваз 21114» реєстраційний номер НОМЕР_1 , де був зупинений працівниками поліції ГУНП в Чернівецькій області за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч 1 ст. 121-3 КУпАП.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_4 достовірно знаючи про наявність рішення суду, яким його позбавлено права керування транспортним засобом строком на 10 років, діючи умисно, починаючи з вересня 2022 року по 2.03.2024 рік, систематично керував транспортними засобами, чим вчиняв умисні дії, спрямовані на умисне невиконання постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22.Діяння ОСОБА_4 кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Положення статей 62, 129 Конституції України та статей 7,17, 22 КПК України визначають основними засадами судочинства у кримінальних справах зокрема, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін, свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Обвинувачення не може грунтуватися на припущеннях. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, та пояснив, що він є представником ромської національності, має дружину і трьох дітей 13,10 та 7 років, яких він вимушений утримувати, у зв`язку з чим керував транспортним засобом. Йому відомо, що він не має право на водіння транспортним засобом, оскільки ніколи не отримував посвідчення водія, крім цього в нього немає і ніколи не було паспорта громадянина України, тільки свідоцтво про народження. Просить його не карати, більше такого не вчинить.

На обґрунтування винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, сторона обвинувачення посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.

Так, відповідно до постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22, що набрала законної сили 10.10.2022 року, ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років без оплатного вилучення транспортного засобу, на підставі ч.3 ст.30 КУпАП до стягнення у виді позбавлення права керування на 10 років приєднано невідбуті частини додаткових стягнень у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Остаточно призначено додаткове стягнення у виді позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років 9 місяці і 18 днів.

Судом встановлено, що 13.08.2022 року о 22 год. 23 хв. в АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_4 керував автомобілем «ВАЗ - 2102», державний номерний знак НОМЕР_2 в стані алкогольного сп`яніння. До суду особа, що притягається до відповідальності, не з`явився, повідомлявся про розгляд справи за адресою: АДРЕСА_1 , про причини неявки не повідомляв. (а.с.39).

Згідно з постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.03.2023 року у справі №726/652/23, що набрала законної сили 10.04.2023 року, визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст 126, ч.2 ст.130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді адміністративного арешту 10 діб з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки без оплатного вилучення транспортного засобу, на підставі ч.3 ст.30 КУпАП до стягнення у виді позбавлення права керування приєднано невідбуті частини додаткових стягнень у виді позбавлення права керування транспортними засобами і остаточно призначено додаткове стягнення у виді позбавленням права керування транспортними засобами на строк 13 років 3 місяці і 8 днів.

Судом встановлено, що 13.03.2023 року о 23 год. 34 хв. в АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_4 , будучи позбавленим права керування, діючи повторно протягом року, керував автомобілем «ВАЗ - 21011», державний номерний знак НОМЕР_3 в стані алкогольного сп`яніння. В судовому засіданні ОСОБА_4 вину у вчинення правопорушень визнав. (а.с.40).

Згідно із постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 року у справі №726/1566/23, що набрала законної сили 21.08.2023 року, ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 51000 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Судом встановлено, що 29.06.2023 року о 22 год. 02 хв. в АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_4 керував автомобілем «ВАЗ - 2101», державний номерний знак НОМЕР_3 в стані алкогольного сп`яніння. До суду особа, що притягається до відповідальності, не з`явився, повідомлявся про розгляд справи за адресою: АДРЕСА_3 , про причини неявки не повідомляв. (а.с.42).

Згідно із постановою Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 року у справі №726/1567/23, що набрала законної сили 21.08.2023 року, ОСОБА_4 визнаний винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.5 ст 126, КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 40800 грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на 10 років без оплатного вилучення транспортного засобу з позбавленням права керування транспортними засобами на 5 років без оплатного вилучення транспортного засобу.

Судом встановлено, що 29.06.2023 року о 22 год. 02 хв. в АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_4 керував автомобілем «ВАЗ - 2101», державний номерний знак НОМЕР_3 без посвідчення водія, повторно протягом року. До суду особа, що притягається до відповідальності, не з`явився, повідомлявся про розгляд справи за адресою: АДРЕСА_3 , про причини неявки не повідомляв. (а.с.43).

Згідно копії постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії НОМЕР_4 від 2.03.2024 року вбачається, що о 10 годин 22 хвилини в місті Чернівці по вулиці Хотинській, 43 ОСОБА_4 керував автомобілем «Ваз 21114» реєстраційний номер НОМЕР_1 , де був зупинений працівниками поліції ГУНП в Чернівецькій області та притягнений до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч 1 ст. 121-3 КУпАП, а саме за керування транспортним засобом із забрудненими номерними знаками та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1190 грн. (а.с.15).

Згідно протоколу огляду місця події від 2.03.2024 року та фото таблицею до нього вбачається, що об 11 годин 38 хвилин в АДРЕСА_2 на території парковки знаходиться автомобіль «ВАЗ 21114» реєстраційний номер НОМЕР_1 , біля якого перебуває водій ОСОБА_4 (а.с.10-13)

Згідно висновку Чернівецького обласного наркологічного диспансеру від 2.03.2024 року, ОСОБА_4 не перебував в стані алкогольного сп`яніння. (а.с.20)

Згідно із відомостями, що містяться у інтегрованій інформаційно-пошуковій системі Міністерства внутрішніх справ України «АРМОР», на обвинуваченого ОСОБА_4 працівниками поліції складались протоколи та виносились постанови у зв`язку з скоєнням адміністративних правопорушень, з 01.01.2022 року по 26.03.2024 рік за різними статтями КУпАП 25 разів. (а.с.17-19).

Згідно з довідкою ОКНП «Чернівецького обласного наркологічного диспансеру» від 12.03.2024 року № 597 ОСОБА_4 зареєстрований в Чернівецькому обласному наркологічному диспансері з 29.11.2018 року з діагнозом «розлади психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю. Гостра інтоксикація» 31.08.2020 року відмова від мед огляду, не лікувався. (а.с.34).

Суд, проаналізувавши та оцінивши надані сторонами кримінального провадження докази з точки зору їх належності, допустимості і достатності для прийняття відповідного процесуального рішення, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, приходить до наступних висновків.

Згідно до вимог ст.370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

У ч.1ст.2 КК України визначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Обов`язковими елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єктивна сторона злочину та суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є кримінальним правопорушенням.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.382 КК, є умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, і означає повне його ігнорування. Об`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення також проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активній протидії його виконанню.

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст.382 КК, може бути фізична особа не на користь якої ухвалено рішення суду та яку зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Таким чином, особа, яку позбавлено права керування транспортними засобами, зобов`язана утриматися від керування транспортними засобами протягом визначеного судом строку.

Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративне правопорушення - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За вчинення адміністративного правопорушення до особи застосовується адміністративне стягнення, одним із видів якого є позбавлення спеціального права, зокрема, права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Статтею 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Отже, позбавлення спеціального права, зокрема, права керування транспортними засобами, одночасно припиняє реалізацію вказаного права особою, до якої застосовано цей вид адміністративного стягнення.

Суд, призначаючи адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обмежує його таке право на певний строк, що призводить як до формального, так і до реального унеможливлення керування транспортними засобами.

Згідно доктрини адміністративного права суть кожного адміністративного стягнення полягає у застосуванні певних правообмежень безпосередньо до особи, яка вчинила адміністративне правопорушення (принцип персональної відповідальності). І в цьому відношенні безпосереднім виконавцем судового рішення про позбавлення права керувати транспортними засобами є особа, яка вчинила адміністративне правопорушення.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі №464/4690/20.

Відповідно до положень ч.2 ст.30 КУпАП слідує, що, позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

Відповідно до положень ч.3 ст.30 КУпАП якщо особою, позбавленою права керування транспортним засобом, до закінчення строку дії такого стягнення вчинено нове адміністративне правопорушення, за яке застосовано стягнення у виді позбавлення права керування транспортним засобом, до стягнення за вчинення нового адміністративного правопорушення приєднується невідбута частина стягнення. При цьому загальний строк позбавлення права керування транспортним засобом може перевищувати гранично допустимий строк, передбачений частиною другою цієї статті.

Відповідно до п.2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 року №340 (в редакції постанови КМУ від 20.05.2009 року №511), особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі-посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

За змістом ч.1 ст.317 КУпАП постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції.

Згідно із п.12 Розділу ХІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015року №1395, у разі надходження постанови суду про позбавлення водія права керування транспортним засобом, якщо посвідчення водія не вилучено, уповноважена особа відповідного підрозділу поліції у триденний строк надсилає за місцем проживання (перебування) особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення про позбавлення права керування, у якому зазначає реквізити винесеної судом постанови, а також інформацію про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія. Якщо водій, посвідчення якого підлягає вилученню, не з`являється протягом місячного строку, дані про серію та номер посвідчення водія вносяться уповноваженою особою підрозділу поліції до автоматизованого обліку.

У випадку виявлення посвідчення водія, яке підлягає вилученню, працівник поліції складає акт вилучення посвідчення водія із зазначенням підстав такого вилучення. Акт складається у двох примірниках, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Частиною 1 статті 317 КУПАП визначено, що постанови про позбавлення права керування транспортними засобами виконуються посадовими особами органів Національної поліції, зазначеними у пунктах 2-4 частини другої статті 222 КУПАП, а не самими особами, яких позбавлено такого права.

Тобто, за даних обставин, суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, можуть бути особи, які внаслідок свого службового становища зобов`язані та мають реальну можливість виконати постанову суду про позбавлення водія права керування транспортними засобам.

Частиною 1 статті 317-1 КУПАП встановлений порядок виконання постанови про позбавлення права керування транспортними засобами, яке здійснюється шляхом вилучення посвідчення водія на строк позбавлення права керування транспортними засобами та внесення до єдиної інформаційної системи МВС України відомостей про позбавлення права керування транспортними засобами на строк, визначений постановою, та про вилучення посвідчення водія.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі №708/40/18 викладено правовий висновок, який зводиться до того, що згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права керувати транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.

У площині фактичних обставин даного кримінального провадження постає питання стосовно балансу двох основоположних принципів верховенства права: 1) принципу правової визначеності, який серед іншого, передбачає, що у будь - якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути постановлено під сумнів, і є обов`язковим для виконання (принцип res judicata), та 2) справедливості, як основоположного принципу регулювання суспільних відносин.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення Іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість судового рішення, згідно зіст.129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.

Як установлено уст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Разом із цим, винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами може зобов`язувати особу утримуватися від вчинення таких дій лише в тому випадку, якщо вона вправі була вчиняти їх до набрання чинності таким судовим рішенням.

Відтак, набрання законної сили постановою суду про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на особу, яка не має такого спеціального права, само по собі не може мати вирішального значення для висновку про наявність у діянні особи ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки відповідна постанова суду безсумнівно не призводить до правообмежень особи у керуванні транспортними засобами на певний строк.

При цьому реальне унеможливлення керування такою особою транспортними засобами витікає не з факту набрання постановою суду законної сили, а з того, що особа апріорі взагалі не має такого права.

Протилежний підхід до правозастосування призвів би до того, що особа, на яку безпідставно було накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в подальшому могла б бути піддана кримінальному переслідуванню за ч.1 ст.382 КК України за невиконання такої постанови, що суперечить завданням кримінального судочинства та таким його фундаментальним засадам, як верховенство права, законність та справедливість.

На користь такого висновку свідчить також і практика Європейського суду з прав людини.

У п.113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Підсумовуючи викладене, слід відзначити, що за розглядуваної кримінально правової ситуації діяння особи містять ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, за наявності в сукупності таких обставин:

1)особа на час винесення постанови суду про застосування до неї адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами має таке спеціальне право, що підтверджується наявністю у неї посвідчення водія;

2)набрання постановою суду про застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами законної сили;

3)умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, що полягає у здійсненні особою керування транспортними засобами впродовж визначеного судом строку.

Існування першої із означених обставин, на думку суду, має суттєве та домінуюче значення в контексті достатності підстав для висновку про наявність в діянні особи ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

З огляду на викладене необхідно дійти висновку, що невиконання особою, яка не мала права керування транспортними засобами, постанови суду, що набрала законної сили, про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення такого спеціального права, не утворює складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Крім того, відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).

Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Стороною обвинувачення, згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи відповідно до постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22, позбавлений права керування транспортними засобами на 10 років, умисно та систематично, достовірно знаючи про наявність даного рішення суду, та, будучи ознайомлений із ним, з метою його невиконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, починаючи з вересня 2022 року по 2.03.2024 рік, а саме: 13.03.23 року (справа №726/652/23), 29.06.23 року(справа №726/1566/23, справа №726/1567/23) та 2.03.24 року(постанова серії БАД 459548), систематично керував транспортними засобами.

Судом встановлено, що обвинувачення в частині того, що ОСОБА_4 достовірно знав про наявність рішення суду від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22, та, був ознайомлений із ним не знайшло свого підтвердження. В матеріалах справи відсутні докази того, що постанова Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022 року у справі №726/1205/22, яка виносилася у відсутності правопорушника, доведена до відома ОСОБА_4 .

Крім цього, відсутні докази, що зазначене рішення суду надсилалося судом до органу внутрішніх справ для виконання в частині позбавлення ОСОБА_4 права керування транспортними засобами, відповідно до п.29.41 Інструкції з діловодства у місцевих судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 року №173, а також, що у ОСОБА_4 на виконання цієї постанови суду вилучалося посвідчення водія.

Більше того, як зазначено вище, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що він ніколи не складав теоретичний та практичний іспити і не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами будь якої категорії. На спростування зазначених слів або їх підтвердження стороною обвинувачення не надано жодних доказів отримання або неотримання обвинуваченим ОСОБА_4 посвідчення водія будь-якої категорії.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 року у справі №726/1566/23, та у справі №726/1567/23, які виносилася у відсутності правопорушника, відправлялися до відома ОСОБА_4 . При цьому суд звертає увагу на те, що при розгляді зазначених адміністративних матеріалів адреса проживання правопорушника ОСОБА_4 визначена працівниками поліції, а отже і використовувалась судом для направлення повісток: АДРЕСА_3 , на відміну від встановленої в судовому засіданні адреси проживання обвинуваченого АДРЕСА_1 .

Також суд відмічає, що у матеріалах справи відсутні постанови, на які посилається сторона обвинувачення в обвинувальному висновку, а саме:, постанова Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.03.2023 року у справі №720/652/23 та постанова Садгірського районного суду міста Чернівці від 9.08.2023 року у справі №720/1567/23, натомість суду на дослідження надані постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.03.2023 року у справі №726/652/23 та постанова Садгірського районного суду м.Чернівці від 9.08.2023 року у справі №726/1567/23, які не охоплювались підозрою та обвинуваченням, отже в силу ч.2 ст.86, ч.3 ст.99 КПК України є недопустимими доказами і не можуть бути взяті судом до уваги як доказ керування транспортним засобом обвинуваченим ОСОБА_4 13.03.2023 року та 29.06.23.

Крім цього, слід зазначити, що вимоги до засвідчення копій документів встановлено: п.5.27 Національного стандарту України «Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003», затвердженого наказом Держспоживстандарту України №55 від 07 квітня 2013 року, а також розділом 10 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування та підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №10000/5 від 18 червня 2015 року, згідно яких копія набуває юридичної сили лише після її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчила копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Всупереч цьому, надана на дослідження суду, як доказ - копія постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАД 459548 від 2.03.2024 року за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч 1 ст. 121-3 КУпАП, за керування транспортним засобом із забрудненими номерними знаками, згідно якої накладено на ОСОБА_4 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1190 грн. не засвідчена в установленому законом порядку, не містить відмітки про набрання нею законної сили

Зважаючи на викладені норми процесуального закону, суд вважає, що зазначена копія постанови серії БАД 459548 від 2.03.2024 року не є належним та очевидно допустимим доказом, зважаючи на відсутність оригіналу, засвідчення його копії у невстановленому законом порядку, відсутність відомостей щодо втрати оригіналу, ненаведення способу та правових підстав отримання останнього стороною обвинувачення, а тому в силу ч.2 ст.86, ч.3 ст.99 КПК України є недопустимим доказом і не може бути взята судом до уваги як доказ керування обвинуваченим 2.03.2024 року, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі №202/1310/16-к.

За таких обставин, на думку суду, наявні підстави для визнання: постанови Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.03.2023 року у справі №726/652/23, постанови Садгірського районного суду м.Чернівці від 9.08.2023 року у справі №726/1567/23, копії постанови серії БАД 459548 від 2.03.2024 року очевидно недопустимими доказами, які не можуть бути прийняті судом до уваги та покладені в основу вироку.

Окремою підставою щодо недопустимості наданих прокурором під час судового розгляду Постанов Садгірського районного суду міста Чернівці від 29.09.2022 року, 29.03.2023 року, 9.08.2023 року, 9.08.2023 року, копії постанови про накладення адміністративного стягнення серії БАД 459548 від 2.03.2024 року, є також те, що стороною обвинувачення не підтверджено спосіб їх отримання (походження) у кримінальному провадженні. Оскільки п.5 ч.2 ст.131 КПК України передбачений вид заходів забезпечення кримінального провадження як тимчасовий доступ до речей і документів. Згідно з ч.1 ст.159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею вилучити їх (здійснити їх виїмку). Згідно ст.160 КПК України сторони кримінального провадження мають право звернутися до слідчого судді під час досудового розслідування із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу. Слідчий має право звернутися із зазначеним клопотанням за погодженням з прокурором.

В матеріалах справи відсутні докази правомірного отримання зазначених документів, як доказів.

Оцінюючи вище перелічені письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до діючого кримінально-процесуального законодавства України докази в кримінальному провадженні повинні бути належними та допустимими.

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Також, відповідно до положень ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Так, відповідно до п.2 ч.3 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При цьому, згідно з ч.2 ст.86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження щодо безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд досліджує докази, в даному випадку документи, безпосередньо, що встановлено у ст.23 КПК України.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України у справі №12-р/п 2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог Кримінально-процесуального кодексу. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення ч.3 ст.62 Конституції України, згідно з якою обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: в порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановленого законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою, тощо.

З огляду на викладене у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 достовірно знав про наявність рішення суду, яким його позбавлено права керування транспортними засобами строком на 10 років, та умисно її не виконував, що, в свою чергу, свідчить про недоведеність стороною обвинувачення поза розумним сумнівом наявності в діянні обвинуваченого ознак суб`єктивної сторони складу означеного кримінального правопорушення.

Відтак, в діянні ОСОБА_4 відсутні ознаки об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Надаючи оцінку сумісності висунутого ОСОБА_4 обвинувачення в сенсі дотримання гарантій, передбачених у ст.4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд виходить із наступного.

Статтею ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має при собі відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки (ч.1), особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч.2), або особою, стосовно якої встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами (ч.3), або особою, позбавленою права керування транспортними засобами (ч.4), або особою, яка повторно протягом року вчинила порушення, передбачені частинами другою - четвертою цієї статті (ч.5).

Отже, в законодавстві чітко визначена пряма норма, за якою особа несе відповідальність за керування транспортним засобом у разі позбавлення такої особи права керування транспортними засобами це адміністративна відповідальність, що передбачено ст. 126 КУпАП, яка і охоплює у своєму змісті невиконання постанови суду про позбавлення права керування транспортним засобом.

Тому, на переконання суду, діяння ОСОБА_4 не підлягають додатковій кваліфікації за ч. 1 ст. 382 КК України та кримінальній відповідальності зі цією нормою Закону.

Визнання ОСОБА_4 своєї вини суд розцінює помилковим, що пов`язаний із неналежною юридичною обізнаністю.

Отже, суд дійшов висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки керування ОСОБА_4 , який був за рішенням суду позбавлений права керувати транспортними засобами, утворює склад адміністративного правопорушення,передбаченого ст.126 КУпАП, і такі його дії перебувають поза межами об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки його об`єктивною стороною є умисне невиконання судового рішення, що полягає у невжитті особою, до якої звернуто його виконання, покладених на неї законом або цим рішенням обов`язків вчинити відповідні дії.

Суд зауважує, що за змістом правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019 року у справі №612/712/16-к, для констатації порушення ст.4 Протоколу №7 до Конвенції достатньо, серед іншого, щоб оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася в значній мірі тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення. Тобто, порушення ст.4 Протоколу №7 до Конвенції буде мати місце і в тому випадку, якщо пред`явлене обвинувачення, крім наведених вище фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, буде ґрунтуватися і на інших фактах, які не становлять істотної більшості у порівнянні із попередніми.

Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Лучанінова проти України»(Luchaninova v. Ukraine, рішення від 9червня 2011 року, заява №16347/02), слід дійти висновку, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст.126 КУпАП, з огляду на загальний характер викладених у ній законодавчих положень, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених санкціями окремих її частин, є «кримінальним» для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приписами ч.2 ст.9 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.8 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, окрім іншого, повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту.

Згідно із ст.253 КУпАП якщо при розгляді справи орган (посадова особа) прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування.

В свою чергу постанови у справі про адміністративне правопорушення не були оскаржені чи скасовані, провадження не були припинені, що потягло за собою притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності після накладення на нього адміністративних стягнень за значну частину одних і тих же діянь.

У рішенні Великої Палати ЄСПЛ у справі Mihalache v. Romania від 8 липня 2019 року вказано, що обидва провадження щодо заявника мали місце одне після іншого і ні в який час не здійснювалися паралельно. Таким чином, ці провадження не поєднувалися інтегрованим чином, щоб утворити узгоджену цілісність, пов`язуючи дублюючі один одного провадження «досить тісно по суті і в часі», щоб зробити їх сумісними з критерієм«bis»за змістом статті 4 Протоколу №7.

Вирішуючи питання про те, чи ці провадження (про декілька адміністративних правопорушень та кримінальне) стосовно ОСОБА_4 досить тісно пов`язані між собою по суті і в часі, щоб утворити узгоджену цілісність у межах єдиної інтегрованої системи, що не суперечить ст.4 Протоколу №7, суд ураховує, що ні КПК України, ні КУпАП не містять положень, які б дозволили об`єднати провадження щодо злочину та адміністративного правопорушення, або певною мірою узгодити процедури збирання та оцінки доказів, ухвалення рішення та призначення покарання.

Крім того, стягнення, передбачене ст. 126 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі від двадцяти п`яти до двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, не є специфічним для цих конкретних діянь. Названий вид стягнення широко застосовується у санкціях інших статей КУпАП.

Так само при призначенні покарання в межах кримінального провадження судом жодним чином не може бути врахований факт накладення на ОСОБА_4 штрафів у справах про адміністративне правопорушення.

Відтак, ні з точки зору змісту національного законодавства, ні з огляду на обставини цього конкретного кримінального провадження, не можна переконливо стверджувати, що накладення адміністративних стягнень за частинами 1, 2, 4 ст.126 КУпАП, та подальше притягнення до кримінальної відповідальності переважно за цими ж фактами за ч.1 ст. 382 КК України є необхідним для задоволення різних суспільних цілей і пов`язано з накладенням «специфічного адміністративного стягнення» для цих конкретних діянь, яке відрізняється від «суворості кримінального права».

З огляду на викладене неможливо дійти висновку, що провадження у справах про адміністративні правопорушення та дане кримінальне провадження мали достатньо тісний зв`язок між собою як за суттю, так і в часі, щоб розглядати їх як складову частину інтегральної схеми санкцій відповідно до законодавства України в розумінні критеріїв, викладених у рішенні ЄСПЛ у справі«А та Б проти Норвегії»(A and B v. Norway, рішення 15 листопада 2016 року, заяви № 24130/11 і №29758/11), а юридичні заходи та наслідки правового реагування на суспільно небезпечну поведінку ОСОБА_4 є для нього передбачуваними та пропорційними.

Таким чином, висунуте ОСОБА_4 обвинувачення, на думку суду, є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу № 7.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно доч.1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості підозрюваного чи обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Водночас, визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 року у справі №487/4245/18.

Крім цього, суд звертає увагу, що органом досудового розслідування не було перевірено психічний стан здоров`я ОСОБА_4 .

У матеріалах справи наявна довідка ОКНП «Чернівецького обласного наркологічного диспансеру» від 12.03.2024 року № 597, згідно якої ОСОБА_4 зареєстрований в Чернівецькому обласному наркологічному диспансері з 29.11.2018 року з діагнозом «розлади психіки та поведінки, внаслідок вживання алкоголю. Гостра інтоксикація» (а.с.34).

Згідно п.3 ч.2 ст. 242 КПК України, слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.

З`ясування даного питання необхідно для визначення осудності ОСОБА_4 , можливості сприйняття ним інформації, усвідомлення скоєного та керування власною поведінкою, можливістю надавати звіт своїм діям.

Згідно з вимогами ч.1 ст.373КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Таким чином, в ході судового розгляду за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий стороною обвинувачення доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, не знайшло свого підтвердження, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст.62 Конституції України, виправдати ОСОБА_4 за відсутності в його діянні складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Речові докази та процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись п.2 ч.1 ст.284, ст.ст.349,368,369,370,371,ч.1 ст.373,ст.ст.374, 376 КПК України, суд ,-Зважаючи на викладені норми процесуального закону, суд вважає, що зазначена копія постанови серії БАД 459548 від 2.03.2024 року не є належним та очевидно допустимим доказом, зважаючи на відсутність оригіналу, засвідчення його копії у невстановленому законом порядку, відсутність відомостей щодо втрати оригіналу, ненаведення способу та правових підстав отримання останнього стороною обвинувачення, а тому в силу ч.2 ст.86, ч.3 ст.99 КПК України є недопустимим доказом і не може бути взята судом до уваги як доказ керування обвинуваченим 2.03.2024 року, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі №202/1310/16-к.

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати невинуватим та виправдати за відсутності в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Чернівецького апеляційного суду через Садгірський районний суд міста Чернівці протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддяОСОБА_1