Справа № 750/3047/23 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/343/24
Категорія - ч. 1 ст. 115 КК України. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження:

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000850 від 24 листопада 2020 року за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 січня 2024 року,

щодо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Красноармійськ Саратовської області російської федерації, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, останнє відоме місце проживання в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України,

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 засуджений:

- за ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону, який діяв на час вчинення даного кримінального правопорушення) до п`ятнадцяти років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 408 КК України до п`яти років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначене покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання обчислюється з моменту фактичного затримання ОСОБА_8 у порядку виконання вироку.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 3 775,60 грн. процесуальних витрат на залучення експерта.

Питання про долю речових доказів вирішене відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судом визнано доведеним, що громадянин України ОСОБА_8 станом на березень 2014 року проходив військову службу за контрактом у 47 полку спеціального призначення « ІНФОРМАЦІЯ_2 » внутрішніх військ МВС України (військова частина НОМЕР_1 ), яка до 29.03.2014 дислокувалась в с. Краснокам`янка Феодосійського району Автономної Республіки Крим, на посаді стрільця першої роти у військовому званні «сержант».

Згідно вимог ст.ст. 11, 16, 119 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України сержант ОСОБА_8 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), знати та виконувати свої службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги Статутів Збройних Сил України, бути зразком високої культури, скромності й витримки, не допускати порушень громадського порядку та негідних вчинків, виконуючи службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Разом з цим, стрілець першої роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_8 , умисно вчинив державну зраду, перейшов на бік військових формувань російської федерації, які фактично віроломно захопили територію Автономної Республіки Крим України з її інфраструктурою, установами, організаціями, військовим частинами тощо, здійснивши дезертирство, та надав іноземній державі російській федерації, і її збройним силам допомогу у проведенні підривної діяльності проти України, а саме, надав допомогу у захопленні військових об`єктів Збройних Сил України, формуванні на території Автономної Республіки Крим України військових формувань іноземної держави та її державних органів, підприємств, боєготовності цих військових формувань, забезпеченні їх належного функціонування та життєдіяльності.

З цією метою сержант ОСОБА_8 , будучи громадянином України, військовослужбовцем Внутрішній військ МВС України, нехтуючи вищевказаними вимогами Конституції і законів України, Військовою присягою, достовірно знаючи про незаконність дій з приєднання території Автономної Республіки Крим до складу російської федерації, перебуваючи в с. Краснокам`янка Феодосійського району Автономної Республіки Крим, наприкінці березня 2014 року з метою переходу з лав Внутрішній військ МВС України до військових формувань країни-агресора внутрішніх військ мвс росії, звернувся до представників внутрішніх військ мвс росії з клопотанням про прийняття його на військову службу.

ОСОБА_8 був прийнятий на військову службу та зарахований до списків особового складу внутрішніх військ мвс росії, а саме до 144 спеціального моторизованого полку внутрішніх військ мвс росії НОМЕР_2 окремої бригади північнокавказького округу та почав проходити військову службу за контрактом з кінця березня 2014 року на невстановленій у ході досудового розслідування посаді. В подальшому, у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_8 був переведений до 46 окремої бригади оперативного призначення національної гвардії російської федерації (військова частина НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ).

Проходячи військову службу за контрактом у 144 спеціальному моторизованому полку внутрішніх військ мвс росії НОМЕР_2 окремої бригади північнокавказького округу сержант ОСОБА_8 , маючи умисел на завдання шкоди суверенітетові територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності України, вчиняв дії по підтриманню діяльності окупаційного 144 спеціального моторизованого полку внутрішніх військ мвс росії НОМЕР_2 окремої бригади північнокавказького округу, виконуючи обов`язки військової служби за посадою.

Внаслідок таких дій сержанта ОСОБА_8 та інших осіб військовим формуванням російської федерації вдалося захопити частину території України автономну Республіку Крим, з усією інфраструктурою, закріпитися на ній, створити оборонні споруди, перемістити з території російської федерації до Автономної Республіки Крим військові формування, військову техніку, зброю та боєприпаси, створити державні органи, що дозволило безперешкодно контролювати незаконно захоплену територію Автономної Республіки Крим.

Створення та діяльність на території України військових формувань іноземної держави (російської федерації) призвело до посилення заходів тимчасової окупації півострова Крим, зниження обороноздатності України, функціонування незаконних органів влади та правоохоронних органів.

Цими діями ОСОБА_8 вчинив перехід на бік ворога, тобто надав безпосередню допомогу внутрішнім військам російської федерації, з якою Україна перебуває в умовах збройного конфлікту, сприяв представникам російської федерації у проведенні підривної діяльності на території України, що полягало у створенні умов для функціонування на території України іноземного військового формування.

Одночасно сержант ОСОБА_8 , діючи умисно, залишившись на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та перейшовши на військову службу до внутрішніх військ мвс росії, вчинив дезертирство, тобто нез`явлення у разі переведення на службу, з метою ухилитись від проходження військової служби, за наступних обставин.

Так, з метою збереження життя, здоров`я, забезпечення прав і законних інтересів військовослужбовців, працівників Збройних Сил України, інших військових формувань, працівників правоохоронних органів України, які проходять службу (працюють) на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 23.03.2014 визнано доцільним передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України. Таке рішення введено в дію Указом Президента України № 339/2014 від 24.03.2014.

29.03.2014 командиром військової частини НОМЕР_1 на виконання Указу Президента України №339/2014 від 24.03.2022 доведено наказ військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 про передислокацію особового складу військової частини НОМЕР_1 з території Автономної Республіки Крим до АДРЕСА_3 , до пункту тимчасового збору військової частини НОМЕР_1 , для подальшого розподілу по військовим частинам, а в подальшому до місця постійної дислокації до військової частини НОМЕР_4 у АДРЕСА_2 .

Проте, сержант ОСОБА_9 , діючи умисно, всупереч вимогам ст.ст. 17, 65 Конституції України, п.п. 1, 2 ст. 1, п.4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, вирішив припинити виконання обов`язків військової служби та знаючи про те, що він зобов`язаний проходити військову службу і маючи реальну можливість для цього, з метою ухилитися від проходження військової служби, взагалі незаконно припинив виконувати конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, не виконав наказ командира військової частини НОМЕР_1 та не прибув до АДРЕСА_3 , а в подальшому до військової частини НОМЕР_4 в АДРЕСА_2 , перейшовши при цьому на військову службу до збройних сил країни-агресора внутрішніх військ мвс російської федерації.

Переховуючись від органів досудового розслідування, ОСОБА_8 не вжив жодних заходів щодо з`явлення до військової частини НОМЕР_4 в АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби за наявності можливості для цього та не заявив про себе до правоохоронних органів України, проводячи час на власний розсуд, ухиляючись від продовження служби та вступив до лав збройних сил російської федерації.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 , не оскаржуючи правильність висновків суду, викладених у судовому рішенні щодо фактичних обставин скоєння кримінальних правопорушень, доведеність вини свого підзахисного, а також правильність кваліфікації його дій, просить вирок суду щодо ОСОБА_8 змінити, призначити за сукупністю кримінальних правопорушень мінімальне покарання, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України, знизивши строк покарання до 12 років позбавлення волі, мотивуючи таке прохання занадто суворістю та необґрунтованістю з боку суду першої інстанції при визначенні строку покарання.

Його підзахисний ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, відсутні будь-які відомості про притягнення його до адміністративної відповідальності, цивільний позов у провадженні не заявлений.

Звертає увагу, що сам обвинувачений ОСОБА_8 особисто не брав участі у розгляді даної справи, жодних пояснень та клопотань від нього не надходило. Крім того, на даний час його доля взагалі невідома, а тому посилання суду на те, що повістки про виклик ОСОБА_8 надсилались та публікувались відповідно до вимог ч. 8 ст. 135 та ст. 323 КПК України шляхом публікацій в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, а також шляхом розміщення повісток про виклик до суду на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на веб-сайті Деснянського районного суду м. Чернігова є безпідставним.

Переконаний, що суд мав реальну можливість призначити обвинуваченому ОСОБА_8 мінімально визначене законодавцем покарання за частинами статей, що йому інкриміновані.

Позиції учасників судового провадження.

Заслухавши доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив змінити вирок суду в частині покарання шляхом зниження строку до 12 років позбавлення волі, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вказував на свідомий перехід обвинуваченого на бік ворога, яким було окуповано суверенну територію України, зауважив, що про час та місце розгляду провадження обвинувачений був повідомлений у передбачений законодавцем спосіб, вирок суду вважав законним і обґрунтованим, а призначене ОСОБА_8 покарання таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого та наслідкам, які наступили від дій винного, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Мотиви Суду.

Критика захисником факту повідомлення ОСОБА_8 про початок досудового розслідування, проведення досудового розслідування, вручення повідомлення про підозру та призначення і проведення судового розгляду, є безпідставною, такими що суперечать фактичним даним, зібраним в матеріалах провадження.

Так, слідчим П`ятого слідчого відділу (з дислокацією в м. Чернігові) Державного бюро розслідувань повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 та ч. 1 ст. 408 КК України були направлені за останнім відомим місцем його проживання ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , за останнім відомим місцем роботи до Головного управління Національної Гвардії України, до військової частини НОМЕР_5 .

Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова 31 жовтня 2022 року був наданий дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування (in absentia), відповідно до положень глави 24-1 КПК України.

Тобто, ОСОБА_8 повідомлено про підозру у спосіб, передбачений для вручення повідомлення, з дотриманням вимог ч. 8 ст. 135,ч.1 ст. 278 КПК України.

Враховуючи вимоги кримінального процесуального законодавства України, з моменту опублікування повідомлення у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора, особа вважається належним чином повідомленою про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

30 вересня 2022 року у зв`язку з перебуванням ОСОБА_8 за межами України та нез`явлення його без поважних причин на виклики слідчого, останній був оголошений в розшук.

31 жовтня 2022 року слідчим суддею Деснянського районного суду м. Чернігова підозрюваному ОСОБА_8 заочно був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Аналіз наявних в матеріалах провадження численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_8 до слідчого (прокурора) та суду, направлених йому повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що ОСОБА_8 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення (повідомлення про підозру, повідомлення про зміну раніше оголошеної підозри), мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя.

Іншого ефективного та доступного механізму повідомлення особи, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні воєнного злочину, поки ще на законодавчому рівні не створено.

Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленою мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безоплатно.

Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Вказані висновки ґрунтуються і на правовій позиції Європейського суду з прав людини (справа «Колоцца проти Італії» від 12.02.1985, «Шомоді проти Італії» від 18.05.2004 та ін.), за якою суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати чи були здійсненні всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що стаття 15 ЄКПЛ передбачає, що під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.

Україна повідомила про відступ у тому числі від своїх зобов`язань за ст. 6 ЄКПЛ, у тому числі з огляду на внесення змін до кримінального процесуального законодавства.

Відступ від зобов`язань в порядку ст. 15 ЄКПЛ не означає автоматичного скасування на період збройного конфлікту зобов`язань України за ЄКПЛ, а свідчить про зниження порогу гарантій щонайменше до того мінімуму, що визначений положеннями міжнародного гуманітарного права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наявні у матеріалах провадження документи свідчать про відмову ОСОБА_8 , який в свою чергу повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед судом та захищати себе безпосередньо в суді, а так само свідчить про його наміри на ухилення від кримінальної відповідальності.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 в державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України: переході на бік ворога в період збройного конфлікту, наданні іноземній державі допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, а також у дезертирстві, тобто нез`явленні до військової частини з метою ухилитися від військової служби, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зібраним та перевіреним під час судового розгляду доказам, в апеляційній скарзі не оспорюються, тому колегією суддів не перевіряються.

Щодо обґрунтованості призначеного судом покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався у повному обсязі, урахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідки, фактичні обставини провадження, особу винного, його вік, сімейний стан, відсутність даних щодо попередніх притягнень до адміністративної та кримінальної відповідальності, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відсутність відомостей про притягнення обвинуваченого до адміністративної та кримінальної відповідальності, на яких наголошує сторона захисту, не зменшує ступінь вини ОСОБА_8 настільки, щоб можна прийти до висновку про суворість призначеного судом першої інстанції покарання у виді 15 років позбавлення волі.

Так, ОСОБА_8 станом на березень 2014 року проходив військову службу за контрактом у полку спеціального призначення «Тигр» внутрішніх військ МВС України, тобто чітко усвідомлював наслідки своїх дій переходячи на бік ворожої країни, якою було окуповано суверенну територію нашої Держави, громадянином якої на той час був обвинувачений та виключно в інтересах якої він мав діяти, захищаючи її територіальну цілісність та суверенітет. Саме ці обставини свідчать про суспільну небезпеку обвинуваченого, який чітко усвідомлював, що в подальшому буде діяти проти громадян своєї країни, в тому числі із застосуванням зброї.

З огляду на викладене, призначене ОСОБА_8 покарання у виді 15 років позбавлення волі відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, наслідкам, які наступили, особі винного та визначеній у частині другій статті 50 КК України меті, яку повинно нести в собі призначене вироком суду покарання.

Таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання та принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не знаходить.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 532 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14