19.04.2024 Єдиний унікальний номер 205/3052/19
1-кп/205/494/24
Ленінський районний суд м. Дніпропетровська
Провадження № 1-кп/205/494/24 Справа № 205/3052/19
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002973 від 28 грудня 2018 року стосовно

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Дніпропетровську, громадянин України, не одружений, неповнолітніх та малолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2018 року приблизно о 17 годині 00 хвилин водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем "CHEVROLET AVEO" НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , мешкає: АДРЕСА_3 , рухався в Новокодацькому районі АДРЕСА_4 в напрямку Старого шляху.

Під час руху водій ОСОБА_3 , будучи в стані наркотичного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку та координувати свої дії, порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки на смузі свого руху, у вигляді пішохода ОСОБА_7 , який рухався справа наліво за напрямком його руху, завчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу в результаті чого, в районі будинку АДРЕСА_5 , скоїв на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_7 , були спричинені тілесні ушкодження від яких він помер в обласній клінічній лікарні ім. І. І. Мечнікова.

Смерть потерпілого настала від сумісної тупої травми тіла з крововиливами у м?які тканини тулуба ліворуч на спині, покрови голови, ліворуч у потилично-скронево-тім?яній області, нижніх кінцівок по лівим задньо-боковим поверхням, переломи лівої лопатки, ключиці, перелом ребер ліворуч, перелом лівої малогомілкової кістки, крововиливи під м?яку мозкову оболонку, ділянка забиття тканин мозку на ліві скроневій долі мозку (по типу удару). Всі виявлені тілесні ушкодження, у сукупності, мають ознаки тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв?язку з настанням смерті.

В даній дорожній обстановці водій автомобіля "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. При заданому механізмові події, дії водія автомобіля "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. В умовах даної події водій автомобіля "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що водій ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом автомобілем "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , порушив вимоги п. 2.9а та 12.3 Правил дорожнього руху України, які свідчать:

п. 2.9(а) «Водію забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп?яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин».

п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об?єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди», невиконання якого знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК за ознаками порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 суду пояснив, що 27 грудня 2018 року він їхав на своєму автомобілі з пос. Ясне в бік смт. Таромське та по ходу його руху на його смузі для руху, по середині, йшов пішохід, на що він подав звуковий сигнал, але пішохід ніяк не відреагував, у зв`язку з чим, впевнившись у відсутності автомобілів на зустрічній смузі для руху, виїхав на неї, з метою об`їхати пішохода. В момент об`їзду пішохода, останній різко змінив напрямок руху та почав переходити дорогу, у зв`язку з чим він застосував екстрене гальмування, виїхав на узбіччя, де й збив пішохода. Зазначив, що пішохід йшов у його смузі для руху, спиною до нього та переходив дорогу з права на ліво в моменту його об`їзду. Зазначив, що не зупинився, оскільки на зустрічній смузі для руху не було автомобілів та він міг вільно його об`їхати.

На запитання учасників кримінального провадження обвинувачений повідомив, що пішохід почав змінювати напрямок руху саме в той момент, коли він його об`їжджав, за декілька секунд до наїзду на нього. Вказав, що дорога була дуже засніжена, під снігом був лід, дорога була вузька та слизька. Сказав, що свідків на місці не було, тільки ззаду їхав автомобіль ВАЗ 2104, яких він просив викликати поліцію та швидку. Зазначив, що свою провину він визнає частково, а саме в тій частині, що трапилось ДТП в результаті якого він збив людину, але вважає, що будь-яких порушень правил дорожнього руху він не порушував, а тому, зазначив, що фактично не визнає свою провину, оскільки усі залежні від нього дій він виконав. Стані наркотичного сп`яніння, який встановлений за результатами його медичного огляду, пояснює тим, що після ДТП прийняв заспокійливі таблетки, які надала йому свідок ОСОБА_8 .. Зазначив, що рухався в межах допустимої швидкості для руху, при цьому, звуковий сигнал пішоходу від подав метрів за 200 до зіткнення.

В судових дебатах обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що повністю визнає свою провину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, щиро кається у скоєному та зазначив, що дуже жалкує про те, що у той день сів за кермо та після дорожньо-транспортної пригоди вживав заспокійливу таблетку. Зазначив, що надавав матеріальної допомоги родичам потерплого, сплачував кошти на його лікування, однак надати їх суду не має можливості, так як всі документи залишились у попереднього захисника, який зараз захищає Україну.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 суду пояснив, що 27 грудня 2018 року він зателефонував своїй рідній сестрі та спитав, чому вони не йдуть на день народження його онуків, на що остання повідомила, що ОСОБА_7 збила автівка. Його дружина та сестра побігли на місце пригоди, де побачили, що потерпілого вже забирає швидка. Йому відомо, що потерпілий був тверезий, йшов до свого товариша віддати інструмент, більше йому нічого не відомо. Потерпілий лежав у комі 14 днів, а на 15 день помер. Зазначив, що особисто ОСОБА_3 шкоду не відшкодовував, сестра йому повідомляла, що частково покривала витрати на лікування потерпілого мати обвинуваченого ОСОБА_3 . Додатково зазначив, що у зв`язку зі смертю свого чоловіка в його сестри піднявся тиск і вона також 20 днів пролежала у комі, після чого померла. Просив про призначення обвинуваченому покарання на розсуд суду.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надала суду наступні свідчення.

27 грудня 2018 року близько 17:05 вона їхала з цивільним чоловіком на автомобілі ВАЗ 2104 за автомобілем ОСОБА_11 під керуванням ОСОБА_3 .. В цей час, вона побачила, що переїзд закривається тому її чоловік став зменшувати швидкість. Автомобіль ОСОБА_12 виїхав на зустрічну смугу для руху та влетів в сніжну кучугуру. Надалі побачила, як вийшов водій автомобілю ОСОБА_12 та побіг до людини, на яку він здійснив наїзд та намагався привести його до тями, а саме тряс його, на що отримав від неї зауваження та перестав його трясти, після чого вона викликала поліцію та швидку допомогу. Зазначила, що на зустрічній смузі для руху лежали речі потерпілого, а саме паяльник та шапка. Додатково пояснила, що вона бачила, як рухається потерпілий по дорозі, зліва від їх смуги для руху, на зустрічній смузі, але самого моменту зіткнення вона не бачила. Вважає, що потерпілий переходив дорогу.

На додаткові питання учасників кримінального провадження свідок пояснила, що ОСОБА_3 рухався зі швидкістю трохи більше 60 кілометрів на годину на відстані 15-20 метрів від їх автомобіля. Автомобіль Шевроле рухався по середині проїжджої частини, смуги для руху мали достатню ширину, щоб роз`їхалось декілька автомобілів. Безпосередньо перед ДТП автомобіль Шевроле змістився на 1,5 метри ліворуч. Вважає, що обвинувачений ОСОБА_3 міг своєчасно побачити потерпілого та вжити відповідних заходів, щоб уникнути ДТП. Зазначила, що світлові стоп-сигнали перед ДТП у автомобіля Шевроле горіли, а дорожнє покриття було слизьким та автомобілі рухались по колії, а на дворі йшов сніг. Пішохода бачила метрів за 30 до моменту наїзду на нього автомобілем, він рухався на обочині зустрічної смуги для руху та йшов спиною, відносно їх напрямку руху.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що 27 грудня 2018 року, ввечері, він їхав з роботи додому, та його швидко обігнала машина, а саме червоний ОСОБА_12 , яка, в подальшому, в районі залізничного переїзду здійснила наїзд на пішохода. Він зупинився, підійшов до потерпілого, який лежав, а водій знаходився біля нього, після чого водій попросив викликати швидку та поліцію, що й зробила його дружина. Він їхав зі швидкістю 60-70 кілометрів на годину, а водій Шевроле рухався трішки швидше, оскільки дорожнє полотно було слизьким.

На додаткові запитання учасників кримінального провадження свідок повідомив, що в момент зіткнення автомобіль Шевроле знаходився на зустрічній смузі для руху. Потерпілий перебував у непритомному стані, його ніхто не торкався до приїзду швидкої, лише щось підклали під голову. Вказав, що водій ОСОБА_12 змінив напрямок руху трошки раніше до переїзду, що стало передумовою цього він не знає. Потерпілого він бачив безпосередньо перед ДТП. Місце наїзду розташоване за 0,5 метрів після переїзду. На думку свідка ОСОБА_3 перебував у шоковому стані. Запаху алкоголю він не відчував, зовнішніх ознак сп`яніння він не бачив, хоча не особливо звертав на це увагу.

За клопотанням сторони захисту в судовому засіданні було також безпосередньо допитано свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_14 суду повідомила, що 27 грудня 2018 вона їхала додому з роботи та в районі залізничного переїзду, розташованого по вул. Генерала Волівача, побачила, що на дорозі щось відбувається та побачила знайомий автомобіль і зупинилась. Вона підійшла до своєї знайомої, яка стояла поруч з обвинуваченим ОСОБА_3 та дала йому таблетку заспокійливого, оскільки його дуже сильно трясло. Автомобіль обвинуваченого перебував по лівій стороні дорозі у кучугурі. Зі слів її знайомої їй стало відомо про те, що відбулось ДТП, в наслідок якого ОСОБА_3 наїхав на людину.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що у 2018 році перед новим роком, вона рухалась по дорозі та побачила на узбіччі автомобіль ОСОБА_3 та поліцію, після чого вона зупинилась, підійшла до нього та побачила, що останнього дуже колотить, на її запитання, що відбулось він повідомив, що збив людину. Вона дала йому таблетку заспокійливого, яку раніше їй виписував лікар, щоб він заспокоївся, після чого вона поїхала додому. Зазначила, що лікар-невропатолог їй призначав ці ліки, як заспокійливе, а тому вони у неї перебували з собою. Вказала, що будь-яких застережень щодо вживання цих ліків за кермом не має, оскільки вона сама постійно керує автомобілем і лікар їй пояснював, що їх можна вживати за кермом. Вказані ліки вони придбавала по рецепту від лікаря в аптеці. На момент її приїзду потерпілого та швидкої не було, тільки поліція та ОСОБА_3 . Вказала, що ліки вона вживала зранку та ввечері, після чого сідала за кермо та керувала автомобілем, оскільки жодного ефекту, крім заспокійливого, вказані ліки не мають.

Крім показань вказаних осіб, провина обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується також й безпосередньо дослідженими письмовими доказами, а саме:

-протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.12.2018 зі схемою до нього, яким зафіксовано місце ДТП, стан дорожнього покриття, умови освітлення та пошкодження транспортного засобу ОСОБА_3 ;

-висновком судово-медичної експертизи №125/37-Е від 21.01.2019, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_7 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла з крововиливами у м?які тканини тулуба ліворуч на спині, покрови голови, ліворуч у потилично-скронево-тім?яній області, нижніх кінцівок по лівим задньо-боковим поверхням, переломи лівої лопатки, ключиці, перелом ребер ліворуч, перелом лівої малогомілкової кістки, крововиливи під м?яку мозкову оболонку, ділянка забиття тканин мозку на ліві скроневій долі мозку (по типу удару). Всі виявлені тілесні ушкодження, у сукупності, мають ознаки тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв?язку з настанням смерті;

-висновком КП «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР №3956 від 01.01.2019, відповідно до якого ОСОБА_3 27.12.2018 перебував у стані наркотичного сп`яніння;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 18.01.2019 зі схемою та фототаблецию до нього, за участю обвинуваченого ОСОБА_3 , складеного в присутності його захисника ОСОБА_15 , відповідно до якого ОСОБА_3 розказав та показав напрямок руху свого автомобіля, швидкість, відстань пішохода до його автомобіля, напрямок руху пішохода та інші дані, які зафіксовані на відповідній схемі;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 20.02.2019 зі схемою та фототаблецию до нього, за участю свідка ОСОБА_16 , відповідно до якого останній розказав та показав місце, час та механізм наїзду автомобіля Шевроле на потерпілого;

-протоколом проведення слідчого експерименту від 11.03.2019 зі схемою та фототаблецию до нього, за участю свідка ОСОБА_13 , відповідно до якого останній розказав обставини, вказав та показав місце, час та механізм наїзду автомобіля Шевроле на потерпілого;

-висновком судової автотехнічної експертизи №11/10.1/244 від 20.03.2019, відповідно до якого дії обвинуваченого ОСОБА_3 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням ДТП. В умовах даної події ОСОБА_3 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.

Суд, оцінюючи безпосередньо досліджені докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла повне підтвердження під час судового розгляду даного кримінального провадження, і доходить висновку, що його умисні дії, які виразилися в порушенні правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілогокваліфіковано вірно.

Надаючи оцінку показам обвинуваченого, який на протязі всього судового розгляду заперечував свою провину, а в останньому судовому засіданні та судових дебатах вказав на визнання своєї вини та щире каяття, а також доводам захисника про відсутність достатніх доказів винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд вважає їх неприйнятними та суперечливими з огляду на наступне.

Так, суд критично ставиться до показів обвинуваченого ОСОБА_3 щодо визнання ним своєї провини, оскільки, як під час досудового розслідування так і під час всього судового розгляду, останній категорично заперечував, що порушував будь-які правила дорожнього руху, вважав, що його дії відповідали вимогам ПДР України та зазначав, що наїзд на пішохода відбувався саме в результаті зміни напрямку руху останнім.

Лише в останньому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 змінив свої покази, зазначивши, що визнає свою провину, однак не вказав на те, що дійсно порушив правила дорожнього руху, що призвело до наїзду на пішохода та вживав наркотичні засоби, а послався на те, що він би не сідав за кермо в ожеледицю та не вживав би таблетку після ДТП.

Тобто, навіть змінивши свою позицію, обвинувачений заперечував як порушення ним будь-яких правил дорожнього руху так і вживання наркотичних засобів, що вказує на те, що обвинувачений не визнає своєї провини та не кається у скоєному, а виключно, під тягарем досліджених доказів винуватості, змінив свою позицію та розуміючи невідворотність покарання, під тягарем досліджених доказів, намагався, у такий спосіб пом`якшити свою відповідальність.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Відтак, суд критично ставиться до зміни показів обвинуваченого та не вбачає у нього щирого каяття, а тому така позиція обвинуваченого є неприйнятною.

Аналогічно зазначеному, суд відхиляє й доводи обвинуваченого щодо тієї обставини, що він не перебував у стані наркотичного сп`яніння, оскільки вказані доводи спростовуються висновком лікаря КП «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР №3956 від 01.01.2019, відповідно до якого ОСОБА_3 27.12.2018 перебував у стані наркотичного сп`яніння. Посилання обвинуваченого на те, що такий висновок лікар отримав з огляду на те, що він вжив таблетку заспокійливого є безпідставними та спростовуються показами свідка сторони захисту ОСОБА_8 , яка зазначила, що вказані лікарські засоби не впливають на увагу та швидкість реакції, не містять протипоказань для керування транспортними засобами та свідок їх регулярно вживає, після чого вільно керує автомобілем та вказані ліки їй були призначені саме з урахуванням необхідності постійного керування транспортним засобом.

Щодо посилань захисника на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості та необхідності призначення, у зв`язку з цим, мінімального покарання, суд вважає такі доводи суперечливими, безпідставними та такими, що ґрунтуються на власній оцінці захисником зібраних у справі доказів з огляду на таке.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

При цьому належить ураховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Суд звертає увагу на те, що причинний зв`язок в автотранспортних злочинах відрізняється тим, що він встановлюється не між діями водія та наслідками, що настали, а між порушеннями правил дорожнього руху й відповідними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, але водночас він повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину (постанова ККС ВС від 06.09.2022 у справі №718/2750/19).

Так, обвинуваченим ОСОБА_3 було порушено вимоги п. 2.9(а) ПДР України, а також, відповідно висновку судової авто-технічної експертизи, ОСОБА_3 не виконав вимоги п. 12.3 ПДР України, що призвело до наїзду на потерпілого.

Відповідно до п. 2.9(а) ПДР України, водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

За змістом п. 12.3 ПДР України, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Відповідно до правового висновку, щодо застосування норм матеріального права, викладеного в Постанові Великої Палати Верховного суду від 21 серпня 2019 року у справі №682/956/17, керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, хоча і становить порушення вимог підп. «а» п. 2.9 ПДР, однак само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п.13 ч. 2 ст.67 КК.

Суд вважає, що порушення ОСОБА_3 пункту 2.9(а) ПДР України лише сприяло вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та не є безпосередньою причиною настання дорожньо-транспортного пригоди.

В той же час, невиконання ОСОБА_3 п. 12.3 ПДР України знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з наїздом на потерпілого та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті останнього.

Посилання захисника на ту обставину, що свідки у даному кримінальному провадженні надали різні покази під час досудового розслідування та під час розгляду справи судом хоча і приймаються до уваги, однак не є вирішальними, оскільки свідок ОСОБА_13 допитувався судом в 2023 році, в той час, як слідчий експеримент з ним проводився у 2019 році, тобто незадовго після настання дорожньо-транспортної пригоди, а тому, на момент проведення цієї слідчої дії, краще пам`ятав усі обставини ДТП, ніж через 5 років коли відбувався його допит в судовому засіданні, що об`єктивно пояснює певну невідповідність в його показах. Більше того, під час допиту вказаного свідка, захисник не акцентував уваги та не задавав уточнюючих питань свідку щодо видимості пішохода, темпу його руху та часу від зміни останнім напрямку руху та до моменту наїзду на нього. Не скористався захисник й своїм правом на виклик та допит у судовому засіданні експерта, який проводив авто-технічне дослідження, з метою усунення наявних, на його думку, протиріч, що в свою чергу, свідчить про формальність доводів захисника в цій частині.

При цьому, на переконання суду, у даному випадку, покази свідка ОСОБА_13 надані ним під час розгляду справи судом, а також дані, які зафіксовані в протоколах проведення слідчого експерименту зі свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_16 не є вирішальним для встановлення в діях ОСОБА_3 порушення п. 12.3 ПДР України з огляду на таке.

Як зазначалось вище, пунктом 12.3 ПДР України визначено вимоги до дій водія у разі виявлення ним небезпеки чи перешкоди для руху.

При цьому, за змістом п. 1.10 ПДР України, небезпека для руху це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.

В той же час, за вказаним пунктом правил, перешкода для руху це нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.

Відтак, в момент виявлення ОСОБА_3 пішохода ОСОБА_7 , останній був для нього його руху саме небезпекою, в тому числі й у зв`язку зі зміною ним напрямку руху, а тому водій ОСОБА_3 , відповідно до п. 12.3 ПДР України мав вжити заходи для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу.

Натомість, як свідчать досліджені у справі докази, в тому числі й покази самого обвинуваченого, останній почав вживати екстрене гальмування вже безпосередньо після наїзду на пішохода та намагався об`їхати його, шляхом виїзду на зустрічну смугу для руху, що забороняє п. 12.3 ПДР України, а тому невиконання цих дій обвинуваченим, правомірно розцінено експертом, як безпосередню причину настання суспільно-небезпечних наслідків ДТП, з цим погоджується і суд, а тому доводи захисника в цій частині є неприйнятними.

Також суд вважає й суперечливою позицію сторони захисту щодо того, що обвинуваченому слід призначити мінімальне покарання у зв`язку з недостатністю доказів, оскільки у такому випадку суд ухвалює виправдувальний вирок, а тому такі доводи захисника не ґрунтуються на положеннях процесуального закону.

Окремо зазначеному, суд зауважує й на тому, що обвинуваченим та його захисником не було надано будь-яких доказів в підтвердження того, що потерпілому відшкодовано завдані збитки.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий підтвердив часткове відшкодування шкоди, однак зазначив, що має претензії матеріального та морального характеру до обвинуваченого та буде позиватись до нього в порядку цивільного судочинства, що спростовує твердження сторони захисту про повне відшкодування завданих збитків.

З огляду на все вищезазначене, доводи обвинуваченого та його захисника не знайшли свого підтвердження під час розгляду кримінального провадження, у зв`язку з чим суд вважає їх неприйнятними, тобто такими, що спростовуються сукупністю досліджених доказів.

При призначенні покарання суд, у відповідності до положень ст. 65-67 КК, враховує ступінь тяжкості та конкретні обставини вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК належать до категорії тяжких злочинів, що спричинило смерть потерпілого, відомості про особу обвинуваченого, зокрема, що ОСОБА_3 раніше не судимий, не визнав свою провину, частково відшкодував заподіяну шкоду, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК, судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

У пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 наголошено, що „окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину (абзац п`ятий підпункту 4.1); „правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям (абзац четвертий підпункту 4.2).

За вказаних вище обставин, з огляду на принцип індивідуалізації та домірності (пропорційності) покарання, який полягає, зокрема у адекватності застосованого заходу примусу та скоєного діяння, суд доходить висновку, що в даному конкретному випадку реальне відбуття обвинуваченим ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі буде пропорційним відносно вчиненого ним злочину, а мета покарання може бути досягнута виключно в умовах ізоляції обвинуваченого від суспільства.

Таким чином, суд, враховуючи тяжкість вчиненого злочину, характер та обставини його вчинення, рівень його суспільної небезпеки, вказані вище дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані наркотичного сп`яніння, суд доходить висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження нових злочинів можливо досягти виключно в умовах ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим, суд призначає покарання у вигляді позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобами, в межах санкції статті. При цьому, з урахуванням фактичних обставин справи, ставлення обвинуваченого до скоєного, суд не знаходить підстав для призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, як і не знаходить підстав для застосування положень ст. 69, 69-1, 75 КК.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування залучався експерт для проведення судової авто-технічної експертизи, суд вважає за необхідне стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 витрати на її проведення на користь держави.

Крім цього, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення кримінального провадження.

Питання щодо речових доказів вирішуються судом в порядку ст. 100 КПК.

Керуючись ст. ст. 7, 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання цього вироку.

На підстав ч. 2 ст. 124 КПК, стягнути з ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта за проведення судової автотехнічної експертизи №11/10.1/244 від 20.03.2019 у розмірі 1144 гривень.

Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладені ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2018 року скасувати.

Речові докази, яким визнано автомобіль «Шевроле-Авео», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_6 та який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6 вважати повернутим за належністю.

Вирок суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Копії вироку вручити обвинуваченому ОСОБА_3 та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1