ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 361/4871/20

провадження № 51-6932 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000655 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2023 року засуджено ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, та покладено на нього обов`язки, передбачені у ст. 76 КК.

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), яким у тому числі вирішено питання щодо судових витрат та долі речових доказів.

Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 приблизно о 18:30, не маючи посвідчення водія та перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «Ford Scorpio», д.н.з. НОМЕР_1 , порушуючи вимоги пунктів 2.1 а, 2.3 б, 2.9 а, 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), рухаючись по проїжджій частині вул. Радної у с. Заворичі Броварського району Київської області у напрямку смт Калита, зі швидкістю, яка перевищує максимально дозволену у межах населеного пункту, не був уважним, не врахував дорожню обстановку, не впорався з керуванням, виїхав на узбіччя зустрічної смуги руху, де допустив зіткнення зі стовбуром дерева.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) пасажир автомобіля «Ford Scorpio», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.

Вироком Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року апеляційну скаргу прокурора задоволено, вирок Броварського районного суду Київської області від 09 березня 2023 року в частині призначеного покарання скасовано.

Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує про неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що під час постановлення вироку, апеляційний суд проігнорував відомості про особу засудженого, не взяв до уваги позицію потерпілої сторони щодо покарання, вдався до копіювання формулювання апеляційної скарги прокурора, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, а свого рішення у цій частині належним чином не мотивував.

Зазначає про неконкретність формулювання обвинувачення та правової кваліфікації, а також, що матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, його винуватість базується на недопустимих доказах. Зокрема, звертає увагу, що до внесення відомостей до ЄРДР було винесено постанову про призначення судово-медичної експертизи та був складений протокол затримання, а пред`явлення підозри і допит підозрюваного здійснювалися у відсутність захисника.

Крім того, у обвинувальному акті взагалі не відображено факт передання ОСОБА_9 керування транспортним засобом ОСОБА_6 , хоча це впливає на формулювання обвинувачення, оскільки суд має з`ясувати ступінь участі кожного з водіїв у виникненні суспільно небезпечного наслідку.

У письмових запереченнях прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , вказуючи про безпідставність доводів захисника, просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.

Від інших учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, вирок апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , а також представник потерпілої - адвокат ОСОБА_13 направили до Суду клопотання, у яких просили проводити касаційний розгляд у їхню відсутність, та просили задовольнити касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 з підстав, викладених у скарзі.

Інші учасники належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

У касаційній скарзі захисник указує про те, що, призначаючи покарання, судом апеляційної інстанції не було належним чином враховано даних, що характеризують особу засудженого ОСОБА_6 , а також не взято до уваги позицію потерпілої сторони щодо покарання.

Таким чином, захисник вважає, що апеляційний суд дійшов хибного висновку про неможливість застосування щодо ОСОБА_6 положень ст. 75 КК, а свого рішення у цій частині належним чином не мотивував.

Однак, з такими доводами захисника колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Разом з тим, з огляду на дискреційні повноваження суд також вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який є тяжким злочином, вчиненим з необережності, взяв до уваги його особу, а також конкретні обставини кримінального провадження.

Зокрема, призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі, суд виходив з того, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризується позитивно, проживає разом з матір`ю на утриманні якої перебувають неповнолітні діти, батько призваний на військову службу за мобілізацією, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, судом враховано заяву законного представника неповнолітньої потерпілої про відшкодування ОСОБА_6 моральної шкоди у розмірі 200 000 грн, та укладення договору про відшкодування решти суми моральної шкоди. Також судом враховано позицію потерпілої сторони, яка просила не застосовувати щодо ОСОБА_6 покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом визнано його щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на викладене, враховуючи наявність декількох пом`якшуючих покарання обставин, даних про особу засудженого, його критичне ставлення до своєї протиправної поведінки, готовність нести кримінальну відповідальність, з метою досягнення виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів, місцевий суд призначив йому покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки ОСОБА_6 не мав посвідчення водія.

Разом з тим, зважаючи на те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, злочин вчинив з необережності, частково відшкодував завдану шкоду, відсутність претензій з боку потерпілої сторони, місцевий суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, а саме у зв`язку з безпідставним звільненням ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, прокурор оскаржив такий вирок у порядку апеляційної процедури.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК.

Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК.

Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК.

Тобто вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними, а свої висновки обґрунтував з наведенням конкретних мотивів.

Зокрема, як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку суду апеляційної інстанції, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та дані про особу засудженого, апеляційний суд погодився з призначеним ОСОБА_6 місцевим судом видом та розміром покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке з огляду на вимоги статей 50, 65 КК є справедливим.

Водночас, апеляційний суд зазначив, що місцевий суд, ухвалюючи вирок, не достатньо врахував те, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, тоді як ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння та не маючи посвідчення водія, діючи самовпевнено, грубо порушив правила дорожнього руху, що призвело то тяжких невідворотних наслідків у виді смерті неповнолітньої ОСОБА_8 .

Крім того, апеляційний суд у своєму вироку вказав, що характеристика ОСОБА_6 , часткове відшкодування шкоди, та позиція потерпілої не знижує тяжкості й небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення.

З огляду на викладене апеляційний суд погодився з доводами прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів погоджується з такими твердженнями апеляційного суду та вважає, що ОСОБА_6 , усвідомлюючи відсутність у нього водійського посвідчення, що не дає йому права сідати за кермо автомобіля та свідчить про відсутність відповідних навиків керування джерелом підвищеної небезпеки, тим більше перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, відверто ігноруючи те, що своїми діями він ставить під загрозу життя та здоров`я інших осіб, проявив надмірну самовпевненість та явно переоцінив свої здібності щодо можливості керувати транспортним засобом за таких обставин, що в сукупності призвело до загибелі людини.

А тому, з огляду на конкретні фактичні обставини та характер вчиненого злочину, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення засудженого ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції його від суспільства, та правильно призначив покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК, та належним чином вмотивував ухвалене рішення.

При цьому обставини, про які наголошує захисник у своїй касаційній скарзі, як відсутність претензій з боку потерпілої, в цьому випадку жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого засудженим злочину.

Враховуючи вказані обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК.

Отже, призначене засудженому ОСОБА_6 апеляційним судом покарання з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній його меті як заходу примусу, а тому підстави для застосування положень ст. 75 КК відсутні.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то колегія суддів такі доводи до уваги не бере.

Так, формально посилаючись на таку обставину, яка з огляду на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, захисник у касаційній скарзі не наводить жодного аргументу стосовно надмірної суворості призначеного покарання, або ж у чому полягає його явна несправедливість, як і не вказує який вид та розмір покарання з огляду на встановлені судами обставини буде у цьому кримінальному провадженні справедливим.

У касаційній скарзі, окрім іншого, захисник зазначає, що матеріали кримінального провадження не містять жодних доказів перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння, а його винуватість базується на недопустимих доказах.

Однак, захисником не враховано, що вказане кримінальне провадження було розглянуто у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а місцевий суд, з огляду на визнання винуватості ОСОБА_6 та всіх фактичних обставин, обмежився лише допитом обвинуваченого та дослідженням даних, які характеризують його особу.

Тобто, судом першої інстанції під час судового розгляду, окрім показань самого ОСОБА_6 , не було досліджено жодного доказу на підтвердження обвинувачення, а мотивувальна частина вироку не містить посилань на такі докази, а тому посилання захисника на недопустимість доказів не може впливати на законність постановлених судових рішень.

За таких обставин не зрозуміло, про які саме докази у своїй скарзі наголошує захисник, що на його переконання покладені в основу обвинувального вироку, та які докази не були оцінені місцевим судом з огляду на вимоги ст. 94 КПК.

Водночас, в ході перевірки матеріалів кримінального провадження та дослідження звукозапису судового засідання від 28 жовтня 2022 року, колегією суддів не зафіксовано будь-яких порушень процесуального закону під час встановлення обсягу доказів, які будуть досліджуватися.

Такий порядок розгляду кримінального провадження був ініційований саме захисником ОСОБА_7 , а іншим учасникам судового провадження судом першої інстанції роз`яснено положення ч. 3 ст. 349 КПК, з`ясовано, чи правильно вони розуміють їх зміст, а також роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити такі обставини (які ніким не оспорюються) в апеляційному порядку.

Крім того, судом належним чином перевірено й добровільність такої позиції учасників судового розгляду, у тому числі і ОСОБА_6 , який підтримав свого захисника та повідомив суд про достовірність усіх обставин, викладених у обвинувальному акті, зокрема й те, що він дійсно керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, при цьому не маючи посвідчення водія.

Як визначено положеннями ч. 2 ст. 394 КПК, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Враховуючи те, що апеляційний розгляд здійснювався за апеляційною скаргою прокурора і лише щодо обґрунтованості звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, апеляційним судом наведені вище обставини, про які наголошує у касаційній скарзі захисник, не були предметом апеляційного розгляду.

За таких обставин, з огляду на положення ст. 433 КПК такі доводи сторони захисту не можуть бути предметом касаційного розгляду, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати інші обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.

З цих же підстав неаргументованими є доводи захисника про те, що у обвинувальному акті не відображено факт передання ОСОБА_9 керування транспортним засобом ОСОБА_6 , що, на думку захисника, впливає на формулювання обвинувачення.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги, обґрунтовуючи наведені вище доводи, захисник стверджує, що зіставлення фактичних обставин свідчить про те, що ДТП сталася за участі двох водіїв, детальна регламентація дій яких відсутня у обвинувальному акті.

По-перше, такі твердження захисника не узгоджуються з фактичними обставинами справи, встановленими судом, оскільки відповідно до мотивувальної частини вироку ДТП сталася через те, що водій ОСОБА_6 , не впоравшись з керуванням, виїхав на узбіччя зустрічної смуги руху, де допустив зіткнення з стовбуром дерева, та у вироку відсутні згадки про участь у пригоді інших транспортних засобів.

По-друге, згідно з ч. 1 ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Враховуючи, що у цьому кримінальному провадженні розгляд здійснювався у межах обвинувального акта виключно щодо ОСОБА_6 за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, а тому доводи про оцінку дій ОСОБА_9 - за словами захисника іншого учасника ДТП, колегія суддів до уваги не бере.

Також необґрунтованими є доводи сторони захисту про неконкретність формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій ОСОБА_6 .

Такі аргументи захисника, як вбачається зі змісту касаційної скарги, зводяться до цитування положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, аналізу практики Верховного Суду та рішень ЄСПЛ, однак не містять жодних висновків з наведенням конкретних прикладів, у чому такі порушення проявилися у цьому кримінальному провадженні.

Підсумовуючи вище викладене, колегії суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, та не вбачає підстави для його скасування чи зміни.

Враховуючи, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3