Справа № 146/2038/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" березня 2024 р. селище Томашпіль Вінницької області

Томашпільський районний суд Вінницької області в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора Томашпільського відділу Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000115 від 03 липня 2023 року на підставі обвинувального акта по обвинуваченню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, освіта вища, пенсіонерки, особа з інвалідністю 2 групи, не одруженої, уродженки смт. Томашпіль Томашпільського району Вінницької області, проживаючої за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.297 КК України

ВСТАНОВИВ:

Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

26 червня 2023 року ОСОБА_4 нехтуючи громадською моральністю у сфері шанобливого ставлення до померлих та місць їх поховання, грубо порушуючи суспільні відносини, що забезпечують загальноприйняті моральні принципи та релігійні традиції щодо поховання померлих та вияву поваги до пам`яті покійного, без отримання будь-якого дозволу, не маючи жодних законних підстав, розкопала могилу, заволоділа тілом ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відповідно до актового запису про смерть № 82 від 28.02.2022 року складеного виконавчим комітетом Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області помер 28 лютого 2022 року, після чого здійснила його перепоховання.

Так, протягом року після смерті ОСОБА_7 у ОСОБА_4 виник злочинний умисел щодо неофіційного, прихованого від органів місцевої влади перепоховання ОСОБА_7 . Усвідомлюючи своє діяння, реалізовуючи свій злочинний умисел ОСОБА_4 24 червня 2023 року домовилася з ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про здійснення перепоховання на 26 червня 2023 року. На момент здійснення перепоховання зазначені особи не були усвідомленні про незаконність даного діяння, оскільки ОСОБА_4 запевнила зазначених осіб у законності даного діяння, проте не пред`явила підтверджуючих для цього документів.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про поховання та похоронну справу», Перепоховання останків померлих допускається у виняткових випадках за рішенням виконавчого органу сільської, селищної, міської ради на підставі письмового звернення особи, яка здійснила поховання, лікарського свідоцтва про смерть, дозволу виконавчого органу відповідної сільської, селищної, міської ради на поховання останків на іншому кладовищі.

Під час перепоховання останків померлих контроль за дотриманням безпечних умов праці протягом усього терміну ведення робіт здійснює виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської ради.

Так, 24 червня 2023 року в вечірню пору ОСОБА_4 зустрілася з зазначеними раніше особами та провела на кладовище в АДРЕСА_2 , де вказала їм на місце поховання ОСОБА_7 .

У подальшому, 26 червня 2023 року ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 діючи за вказівкою ОСОБА_4 , за допомогою штикових лопат розкопали надгробний насип на могилі, вийняли хрест, зняли вінок, розкопали могилу, дістали домовину з тілом ОСОБА_7 перевезли до кладовища у АДРЕСА_3 , де домовину з тілом ОСОБА_7 спустили у викопану напередодні могилу, вмонтували хрест та вінок.

Своїми діями ОСОБА_4 знехтувала моральними засадами суспільства в частині поваги до померлого та місця його поховання, порушила громадський спокій та проявила зневажливе ставлення до соціальних цінностей життя в суспільстві.

За вказане суспільно небезпечне винне діяння ОСОБА_4 визнається судом винуватою, її діяння суд кваліфікує за ч. 1 ст. 297 КК України, тобто наруга над могилою, а також незаконне заволодіння тілом (останками) померлого.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 297 КК України, визнала повністю, щиро розкаялася у вчиненому. По суті пред`явленого обвинувачення обвинувачена ОСОБА_4 суду пояснила, що при житті її колишній чоловік ОСОБА_7 їй казав, що після смерті хоче бути похоронений на ОСОБА_11 кладовищі. Коли їй стало відомо про смерть колишнього чоловіка вона прийшла на похорон, однак її до хати не впускали та поховали на Томашпільському кладовищі. Вона повідомляла потерпілу, що покійний ОСОБА_7 хотів бути похований на ОСОБА_11 кладовищі, однак та її зауваження до уваги не брала. Похорон відбувався за її кошти. Після похорону вона захворіла та була на стаціонарному лікуванні в лікарні. Через деякий час вирішила здійснити перепоховання покійного ОСОБА_7 , оскільки дала йому обіцянку. Дозвіл на перепоховання вона не брала. ОСОБА_12 показав місце на ОСОБА_11 кладовищі де можна викопати яму, вона сказала, що піде до старости села запитати, однак ОСОБА_12 повідомив, що ніяких дозволів нетреба і нікуди не потрібно іти. Далі з Ситником вона домовилася, щоб той викопав яму та на наступний день ОСОБА_13 з ще одним чоловіком викопали яму на Раківському кладовищі. Зазначила, що перед цим вона ходила до священника, щоб той дав машину. Далі вона чоловікам, які мали викопати могилу показали де на ОСОБА_14 кладовищі знаходилася могила покійного ОСОБА_7 . Через деякий час до неї зателефонували хлопці та повідомили, що могилу вони викопали. Вона зателефонувала до водія машини, яку дав священник, той приїхав за нею та вони поїхали до Томашпільського кладовища. Коли вони приїхали гріб уже стояв біля дороги. Погрузивши гріб на машину вони поїхали на ОСОБА_11 кладовище, де опустили ОСОБА_15 в яму та присипали землею. Вказала, що до священника та до ОСОБА_16 вона ходила сама. До старости села не ходила та ніяких дозволів на перепоховання вона не мала.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що після смерті брата ОСОБА_7 вона з родиною вирішили поховати його на Томашпільському кладовищі. Після похорону вона довідувалася до могили покійного. Через деякий час вона прийшовши на могилу до брата побачила що могили немає, хрест та фотографія відсутні. Далі вона пішла до селищного голови, однак той повідомив, що ніяких дозволів на перепоховання він не надав та порадив звернутися до поліції. Далі вона пішла до поліції повідомила про здійснене перепоховання та написала заяву. Зазначила, що від людей чула, що перепоховання здійснила ОСОБА_4 , яка була його колишньою дружиною. Потім працівники поліції їй повідомили, що перепоховання здійснила ОСОБА_4 та поїхали разом з нею на ОСОБА_11 кладовище де знайшли могилу куди покійного ОСОБА_7 перепоховала обвинувачена. Щодо міри покарання підтримала думку прокурора.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що він прихожанин Раківської церкви та за потреби керує транспортним засобом який є при церкві. Так в червні 2023 року до нього додому прийшла обвинувачена та сказала, що потрібна машина для того щоб перевезти труну. Також перед тим священик Раківської церкви повідомляв, що приходила ОСОБА_4 та просила машину. Після цього знову до нього зателефонувала ОСОБА_4 та вони домовилися, що вона приїде до нього і вони разом поїдуть на кладовище. Далі в домовлений день він разом із ОСОБА_4 поїхав на кладовище, там були два чоловіка та жінка, яких він не знав, а біля догори лежала труна. Вони погрузили труну та поїхали на ОСОБА_11 кладовище, там опустили труну в яку. Що це відбувається він не запитував, однак бачив, що на труні була свіжа земля. Далі він залишив обвинувачену та невідомих йому чоловіків та жінку на кладовищі, а сам поїхав. Також свідок зазначив, що священик йому казав, що дозволу на перепоховання він не дає, але транспортний засіб дав. Ніяких документів про дозвіл на перепоховання він не бачив. Обвинувачена грузити труну на машину не допомагала, однак він знає, що організатором перепоховання була саме ОСОБА_4 так як її покійний чоловік казав, що після смерті хоче бути похованим на Раківському кладовищі.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що є настоятелем Свято-Троїцького храму с. Ракова Тульчинського району Вінницької області. Так влітку 2023 року до нього звернулася ОСОБА_4 та розповіла, що хоче перепоховати свого чоловіка, оскільки той за життя говорив, що після смерті хоче бути похований на ОСОБА_11 кладовищі. Однак він їй відповів, що церква перепохованням не займається. Через деякий час ОСОБА_4 повідомила, що буде здійснювати перепоховання покійного чоловіка та попросила, щоб дати їй машину для ритуальних послуг, після чого він дав вказівку водію, щоб той погодив обставини з нею щодо машини. Зазначив, що дозволу на перепоховання він не давав, а повідомляв, що даними питаннями займаються відповідні органи. Під час перепоховання його не було.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що влітку 2023 року точної дати вона не пам`ятає, ввечері до неї додому прийшов ОСОБА_19 та попросив її чоловіка викопати на ОСОБА_11 кладовищі яму. На наступний день вона пішла на ОСОБА_11 кладовище де її чоловік та ОСОБА_20 копав яму та побачила там обвинувачену ОСОБА_4 . Далі обвинувачена сказала їй щоб вона пішла з нею на ОСОБА_14 кладовище для того щоб показати де похований її чоловік. Коли вони прийшли на ОСОБА_14 кладовище обвинувачена показала їй могилу де похований її чоловік, а вона, щоб не забути кинула біля вказаної могили гіллячку з дерева в якості мітки. На наступний день разом із нею прийшли ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , яким вона вказала могилу, яку напередодні показала їй обвинувачена. Далі хлопці розкопали могилу та викопали труну, щоб перепоховати на ОСОБА_11 кладовищі. Викопавши труну вказані хлопці занесли її до дороги, потім приїхала машина на яку труну погрузили та поїхали на ОСОБА_22 . На ОСОБА_11 кладовищі труну опустили в раніше виконану яму та засипали землею. Зазначила, що при ній труну не відкривали. Питання чи робиться перепоховання законно у неї не виникало. Організатором даного перепоховання була ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засідання пояснив, що влітку 2023 року точної дати не пам`ятає, до нього прийшов ОСОБА_20 та сказав, що потрібно викопати яму на ОСОБА_11 кладовищі, а потім на ОСОБА_14 кладовищі викопати труну. ОСОБА_23 копали він та ОСОБА_19 . Це все робили по проханню ОСОБА_4 . Його жінці обвинувачена ОСОБА_4 показала могилу на ОСОБА_14 кладовищі де похований її чоловік, щоб в подальшому труну з покійним чоловіком обвинуваченої перепоховати. Свідок зазначив, що особисто чув як обвинувачена казала його жінці про перепоховання. На наступний день він разом з жінкою та Ситником Мішею викопали труну на Томашпільському кладовищі. При ньому труну не відкривали. Також свідок зазначив, що йому відомо, що перепоховання просила здійснити ОСОБА_4 . За вказану роботу ОСОБА_20 дав йому 60 гривень та поїсти.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він доглядає за ОСОБА_11 кладовищем, обвинувачена попросила в нього три місця для могил. Далі обвинувачена попросила викопати яму так як хотіла перепоховати свого покійного чоловіка, який був похований на ОСОБА_14 кладовищі. Так одного дня він з ще одним чоловіком викопали яму на ОСОБА_11 кладовищі потім викопали труну на Томашпільському кладовищі та машиною, яку дав батюшка перевезли труну до Раківського кладовища, де опустили у викопану раніше яму та засипали землею. Чи був відповідний дозвіл на перепоховання він не знав, а лише показав місце де можна викопати яму. За виконану роботу ОСОБА_4 дала йому 1000 гривень.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні пояснив, що він був присутній на похоронах ОСОБА_7 , свідком перепоховання він не був. На похороні були присутні сестри, потерпіла та обвинувачена. Пізніше йому від людей стало відомо, що відбулося перепоховання покійного ОСОБА_7 , однак куди його перепоховали та хто був організатором перепоховання йому не відомо.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні пояснила, що вона є сестрою потерпілої ОСОБА_6 та покійного ОСОБА_7 . Вказала, що після смерті брата ОСОБА_7 вона з сестрою вирішили поховали його на Томашпільському кладовищі. Після похорону вони ходили довідуватися до могили покійного. Однак через деякий час прийшовши до могили вона побачила, що немає хреста та фотографії покійного, лише земля. Далі вона з сестрою пішли до селищного голови, однак той повідомив, що дозволів на перепоховання він нікому не давав та порадив піти до поліції повідомити про даний факт. В поліції вона з сестрою повідомили про вчинене та написали заяви. Зазначила, що від людей на базарі їй стало відомо, що перепоховання здійснила ОСОБА_4 . Потім працівники поліції їй повідомили, що організацію перепоховання здійснила ОСОБА_4 .

Оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, які узгоджуються між собою, є належними та допустимими, заслухавши пояснення обвинуваченої ОСОБА_4 , потерпілої, свідків, дослідивши матеріали кримінального провадження суд приходить до висновку, що інкриміноване обвинуваченій ОСОБА_4 кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 297 КК України мало місце за встановлених обставин, остання винна у його вчиненні та підлягає покаранню в межах санкції відповідної статті.

Мотиви призначення покарання.

Згідно ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які пом`якшують та обтяжують його.

З врахуванням роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст.8 ч.1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Пом`якшуючими обставинами, згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття обвинуваченої.

Обтяжуючих обставин, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

Згідно висновку досудової доповіді про ОСОБА_4 ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній. Беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченої, її спосіб життя, а також середню ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, орган з питань пробації вважає, що виправлення ОСОБА_4 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства ( у тому числі окремих осіб).

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 387 від 14.12.2023 року ОСОБА_4 у період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння виявляла психічний розлад у вигляді органічного розладу особистості, за своїм психічним станом могла усвідомлювати свої дії або керувати ними, за своїм психічним станом повною мірою могла усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_4 застосування до неї примусових заходів медичного характеру не потребує.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, особу обвинуваченої, яка вину у вчинення кримінального правопорушення визнала повністю, щиро розкаялася, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, Томашпільська селищна рада щодо обвинуваченої компрометуючими матеріалами не володіє, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності, думку потерпілої, а також беручи до уваги досудову доповідь про особу обвинуваченої, тому суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_4 можливе при призначенні їй покарання у виді позбавлення волі із звільненням від відбування призначеного покарання з випробовуванням протягом іспитового строку.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Згідно ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Речові докази та витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не заявлявся.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 472, 474, 475 КПК України суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 297 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один ) рік.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням протягом іспитового строку тривалістю 1 (один ) рік.

Відповідно до ч. 1 п. п. 1, 2 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Іспитовий строк ОСОБА_4 рахувати з дня проголошення вироку.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

В умовах дії воєнного стану відповідно до ч.15 ст. 615 КПК України, після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Згідно ст.ст. 376, 392, 393, 395, 532 КПК України, вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Томашпільський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення, а засудженим в той самий строк з моменту отримання копії вироку.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1