03.05.2024
Справа № 642/447/24
Провадження №1-кп/642/249/24
У Х В А Л А

03 травня 2024 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря- ОСОБА_2

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в режимі відеоконференції обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001047 від 16.09.2022, за обвинуваченням ОСОБА_12 , 1973 року народження, ОСОБА_7 , 2000 року народження, ОСОБА_9 , 2001 року народження, ОСОБА_10 , 1999 року народження та ОСОБА_11 , 1985 року народження, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст.28 ч.3 ст. 358 КК України та ОСОБА_8 , 1983 року народження, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст.28 ч.3 ст. 358 та ч.1 ст.309 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

01 лютого 2024 року до Ленінського районного суду м. Харкова для розгляду по суті, в порядку ст. 291 КПК України, з Харківської обласної прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001047 від 16.09.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст.28 ч.3 ст. 358 КК України та ОСОБА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст.28 ч.3 ст. 358 та ч.1 ст.309 КК України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.02.2024 року даний обвинувальний акт надійшов на розгляд в провадження головуючого судді ОСОБА_1 .

В ході досудового розслідування відносно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Харкова застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням можливості внесення застави, який був неодноразово продовжений ухвалами слідчих суддів , а в подальшому і суд, а саме до 08.05.2024 року.

В судовому засіданні процесуальний керівник у даному кримінальному провадженні- прокурор Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_13 звернулася до суду 29.02.2024 року з письмовими клопотаннями, датованими нею 30.04.2024 р., уточненими нею в судовому засіданні 03.05.2024 року, про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в яких зазначила, що ризики, передбачені п.п.1,2,3,4,5 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховування всіх обвинувачених від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати, або спотворити будь-яку із речей і документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу свідків у кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, що виправдовує підстави тримання обвинувачених під вартою.

Захисник обвинувачених обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотань прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно вищезазначених обвинувачених, подав до суду клопотання про зміну обвинуваченим запобіжного заходу в частині зменшення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, до визначеного КПК мінімуму, а саме до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. В обґрунтування поданих клопотань адвокат ОСОБА_6 зазначив, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні здійснювалось тривалий час . Практика Верховного суду та Європейського суду з прав людини свідчить про те, що тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обвинувачені тривалий час, фактично 9 місяців, утримуються під вартою, ризики, зазначені у клопотанні прокурора, ним не доведені . Також адвокат поклався на правову позицію Європейського суду з прав люди.

Також обвинувачені мають постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимі, мають на утриманні малолітніх дітей та мають міцні соціальні зв`язки, а також не мають наміру переховуватись від суду.

Крім того адвокат ОСОБА_6 зазначив, що застосована слідчим суддею відносно обвинувачених застава, як альтернативний запобіжний захід, в розмірі 200 прожиткових мінімумів є для них непомірною, оскільки як у них, та і їх рідних та близьких осіб відсутня матеріальна можливість внесення такого розміру застави.

Обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали думку адвоката ОСОБА_6 , просили застосувати до них запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, який на їх думку цілком може забезпечити виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків зазначивши, що вони є внутрішньо переміщеними особами та не мають можливості внести заставу у раніше визначеному судом розмірі, просивши суд зменшити цей розмір до мінімальних розмірів.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , а також захисник ОСОБА_14 в судовому засіданні заперечували проти клопотання прокурора про продовження їм строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просили змінити обраний відносно них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, зазначивши, що прокурором не було підтверджено наявність існуючих ризиків, не доведено, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинувачених, які не мають наміру переховуватись від суду та зобов`язуються виконувати покладені на них процесуальні обов`язки, а крім того, що вони не мають можливості внести заставу у раніше визначеному судом розмірі, просивши суд зменшити цей розмір до мінімальних розмірів.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Під час судового провадження вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК (частина 3 статті 315, частина 2 статті 331 КК).

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Згідно ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що (1) обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, (2) обставини, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою (частини 3-5 статті 199 КПК).

В ухвалі про застосування запобіжного заходу суд зазначає відомості про: 1) кримінальне правопорушення (його суть і правову кваліфікацію із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність), у якому обвинувачується особа; 2) обставини, які свідчать про існування ризиків, передбачених статтею 177 КПК; 3) обставини, які свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК; 4) посилання на докази, які обґрунтовують ці обставини; 5) запобіжний захід, який застосовується (частина 1 статті 196 КПК).

За Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається обов`язок вжити заходи щодо забезпечення прав людини, яка тримається під вартою.

Як передбачено ст. ст. 131, 132 КПК України, запобіжні заходи, як заходи забезпечення кримінального провадження, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України при застосуванні та продовженні запобіжного заходу суд враховує наявність обґрунтованої підозри, доведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, а також інші обставини, зазначені ст. 178 КПК України.

Крім того, суд враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинувачених, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доцільність тримання обвинуваченого під вартою повинна забезпечувати не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

В поданих клопотаннях прокурор зазначає на наявність ризиків, передбачених п.п.1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд зауважує, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Норми КПК України не містять визначення поняття обґрунтованість підозри.

Втім, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини термін обґрунтована підозра означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Обґрунтованість підозри всім обвинуваченим у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, зокрема, протоколами слідчих дій, висновками експертів.

У відповідності до пунктів 61 та 62 Рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року по справі « Смирнов проти Росії», наявність підстав для утримання під вартою повинно бути оцінено по кожній конкретній справі з урахуванням всіх обставин справи. Довготривале утримання під вартою може бути виправданим лише при наявності конкретних ознак того, що цього вимагають інтереси суспільства, які незважаючи на наявність презумпції невинуватості, перевищують інтереси забезпечення поваги до свободи.

Із матеріалів провадження вбачається, що всім обвинуваченим інкримінується вчинення ряду кримінальних правопорушень , серед яких вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.199 КК України, якій є особливо тяжким злочином, за який чинним законом про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

Однією з обставин, яка має враховуватись судом при оцінці ризику переховування, є суворість покарання, яке загрожує особі у випадку визнання її винною.

Згідно постанов Верховного Суду від 20.06.2019 по справі № 166/313/17, від 13.08.2020 по справі № 674/1202/19, від 27.02.2019 по справі № 0503/10653/2012 убачається, що усвідомлення імовірності визнання вини особи за висунутим їй обвинуваченням та тиск тягаря можливого відбування покарання, є обставинами, що свідчить про наявність ризику переховування від суду та можуть бути підставами для тримання особи під вартою.

Вказані обставини у сукупності та дані про особи всіх обвинувачених, тяжкість покарання, що загрожує їм уразі визнання винуватими у вчиненні кримінальних правопорушень, свідчать про наявність на даний час ризику, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 177 КПК України, тому є достатні підстави вважати, що вони можуть переховуватися від суду, оскільки тяжкість покарання, яке загрожує їм у разі визнання винуватими, може побудити їх на вчинення дій, спрямованих на ухилення від кримінальної відповідальності.

Суд також вважає доведеним наявність ризику незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, оскільки свідки у цьому кримінальному провадженні ще не були ще допитані судом , а обвинувачені, після відкриття їм матеріалів кримінального провадження, достовірно дізналися про місця проживання або перебування даних осіб та не перебуваючи в умовах ізоляції від суспільства, матимуть змогу здійснювати незаконний вплив на цих осіб з метою спонукання їх до зміни своїх показань, що обумовлене невизнанням обвинуваченими своєї причетності до інкримінованих злочинів.

Отже, наведені прокурором ризики, визначені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає доведеним.

Разом з цим, суд вважає, що прокурором не доведено перед судом наявність ризиків, передбачених п.2,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки всі обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, сім`ї, роботу, постійні місця реєстрації.

Судом відхиляються доводи прокурора про наявність ризику знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, що стосуються обставин вчинення кримінального правопорушення, та вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки досудове розслідування наразі завершене, а прокурором було визнано наявні докази достатніми для доведення винуватості обвинувачених, затверджено обвинувальний акт та направлено його до суду.

Крім того суд звертає увагу, що при розгляді попередніх клопотань прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно всіх обвинувачених, ухвалами Київського районного суду м. Харкова, а пізніше і ленінського районного суду м. Харкова від 11.03.2024 року було встановлено наявність лише кількох ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Будь-яких достовірних даних, що вказують на збільшення ризиків у даному кримінальному провадженні, прокурором суду надано не було.

Обраний відносно всіх обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діянь, які інкримінується обвинуваченим , кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи всіх обвинувачених судом, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено.

Щодо питання того чи є можливим уникнення наявним ризикам шляхом застосування іншого запобіжного заходу, то суд у світлі факторів повязаних з характером осіб обвинувачених, їх моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними звязками та усіма видами звязку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, вважає недостатнім застосування більш мяких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Щодо доводів сторони захисту про відсутність ризиків, суд вважає необхідним зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для застосування запобіжного заходу, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Тяжкість покарання, що загрожує всім обвинуваченим у разі визнання їх винним, з огляду на вірогідність переховування від органів досудового розслідування, суду, незаконного впливу на потерпілого та свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, спростовують доводи захисту про відсутність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Доводи сторони захисту жодним чином вказані висновки не спростовують, а строк утримання обвинувачених під вартою є необхідною мірою з огляду на те, судовий розгляд по даному кримінальному провадженню ще не розпочатий .

Таким чином, суд на даному етапі розгляду кримінального провадження не вбачає підстав для не продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинувачених, а зміна обраного відносно них запобіжного заходу на більш мякий запобіжний захід буде недостатньою для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України.

Оскільки всім обвинуваченим інкримінується вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що інтереси суспільства у забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинувачених переважають інтереси забезпечення поваги до їх особистих свобод.

Жодних інших обставин, які б спростовували правомірність подальшого тримання обвинувачених під вартою судом не встановлено.

З огляду на викладене, суд вважає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою всіх обвинувачених обґрунтоване та підлягає задоволенню. Продовжуючи строк виняткового заходу, суд виходить з того, що прокурором доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, які встановлені в ході розгляду даного клопотання. Так, особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинувачених з огляду на тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого вони обвинувачуються; заяв про взяття на поруки обвинувачених до слідчого судді не надходило; умови домашнього арешту не запобігають можливості вільного спілкування з особами, стосовно яких може бути встановлено обов`язок утриматись від спілкування у зв`язку з необхідністю запобігти ризику впливу на них. Враховуючи такі обставини, дієвість кримінального провадження не зможе забезпечити і застава як основний запобіжний захід.

Разом з тим, суд зауважує, що застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, питання про продовження якого наразі розглядається, не є безальтернативним, оскільки ухвалою суду передбачено право обвинувачених внести заставу, розмір якої був визначений судом.

Підсумовуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про недостатність застосування відносно обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу для запобігання цим ризикам, тому суд вважає, що є законні підстави для продовження строку дії обраного відносно них запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, бо саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

Разом з тим, відповідності до ч.3 ст. 184 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави , достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим кодексом.

Вирішення даного питання є виключною дискрецією суду.

Ураховуючи практику Європейського суду з прав людини, який в своїх рішеннях вказував на необхідність обговорення можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою по даному кримінальному провадженню, той факт, що ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України на даний час зменшилися, а також враховуючи тяжкість та характер інкримінованих обвинуваченим злочинів, характеристику осіб обвинувачених, тривалість перебування обвинувачених під вартою, наявність вмотивованих та обґрунтованих клопотань обвинувачених та захисників про зміну запобіжних заходів, суд вважає за можливе визначити обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави в межах п.3 ч.5 ст. 183 КПК України в меншому розмірі, ніж той, який був визначений попередніми узвали ми слідчих суддів Київського районного суду м. Харкова.

Європейський суд з прав людини приділяє увагу питанню визначення розміру застави, яка за своїм характером не буде надмірною та зможе забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на них обов`язків.

Європейський суд з прав людини приділяє увагу питанню визначення розміру застави, яка за своїм характером не буде надмірною та зможе забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на них обов`язків. Так, зокрема у рішенні Європейського суду з прав людини «Gafa v. Malta» від 22.05.2018 (заява № 54335/14) зазначено:

Суд зазначає, що тривалість утримання під вартою, про яке йде мова, після надання звільнення під заставу, може викликати питання відповідно до Конвенції (для порівняння, Miкалаускас проти Мальти, № 4458/10, § 122, 23 липня 2013 року утримання під вартою протягом дванадцяти місяців після звільнення під заставу, і Колаковіч, наведене вище, § 53, - утримання під вартою протягом семи місяців після роз`яснень заявником свого фінансового становища після звільнення під заставу). Дійсно, той факт, що заявник залишався під вартою протягом майже дванадцяти місяців після ухвалення рішення звільнення під заставу, свідчить про те, що національні суди не вжили необхідних заходів для визначення належного розміру застави дивіться, mutatis mutandis, Колаковіч, наведено вище, § 72 ).

Суд зазначає, що, незважаючи на те, що тривале утримання під вартою після надання дозволу про звільнення під заставу було обумовлено оскарженими фінансовими умовами внаслідок його неплатоспроможності, на жодному етапі, протягом періоду майже в один рік, під час якого заявник подав декілька клопотань, суди не вважали за потрібне зменшити розмір застави та тим самим надати йому дійсну можливість отримати користь від звільнення під заставу. Під час розгляду справи національними судами не було подано жодних доречних або достатніх підстав, пов`язаних з майновим становищем заявника.».

Суд враховує, що обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , починаючи з 21.07.2023, а обвинувачений ОСОБА_10 , починаючи з 17.08.2023 року , тобто протягом більш ніж 9 та 8 місяців відповідно , утримуються під вартою, дотримуються належної процесуальної поведінки , а встановлені судовими рішеннями ризики, передбачені ст. 177 КПК України, протягом часу перебування всіх обвинувачених під вартою суттєво зменшилися.

З огляду на викладене суду вважає доречним з`ясувати питання щодо визначення належного розміру застави.

Якщо ж притримуватись тієї думки, що під час вирішення питання про продовження строку тримання особи під вартою суддя не має права розглядати питання щодо розміру застави, визначеного раніше як альтернативний запобіжний захід для обвинуваченого, необхідно буде визнати, що таке тримання під вартою особи перетворюється для них на безальтернативний запобіжний захід. Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово своїх рішеннях наголошував на тому, що таке питання є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5 Конвенції, тому органи влади повинні докладати максимум зусиль для встановлення належного розміру застави, в т.ч. під час вирішення питання про необхідність продовження тримання особи під вартою.

Застава у кримінальному провадженні вважається процесуальним примусом, який застосовується до підозрюваного (обвинуваченого) та накладає відповідні зобов`язання не тільки на підозрюваного, а також на іншу особу, яка погодилась внести заставу за підозрюваного (заставодавця). За умови зменшення одного із ризиків кримінального провадження застава зможе і в подальшому достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на підозрювану обовязків, хоча і в меншому розмірі, ніж її було визначено первісно.

На переконання Суду, в актуальних умовах стану кримінального провадження з урахуванням належного виконання ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покладених на них процесуальних обов`язків, забезпечити дієвість кримінального провадження здатна застава у розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454200 гривень . Такий розмір залишається необхідно високим для забезпечення ризику втрати цих грошових коштів у разі невиконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку про наявність підстав для зміни як альтернативно застосованого відносно ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 запобіжного заходу на запобіжний захід у виді застави в іншому розмірі - 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 454200 грн.

У разі внесення застави, з врахуванням встановлених ризиків переховування від суду, незаконного впливу на свідків, існує необхідність контролю процесуальної поведінки обвинувачених, у зв`язку з чим обґрунтованим є покладення обов`язків на них, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за викликом до суду, повідомляти суд про зміну місця свого проживання, не відлучатися з постійного місця поживання без дозволу суду, здати на зберігання до відповідно органу свій закордонний паспот ( паспори) громадянина України, інші документи які дають право на виїзд на в`їзд в Україну, утриматися від спілкування зі свідками та обвинуваченими у цьому провадженні: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 315, 371-372,376 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора у кримінальному провадженні- прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_26 про продовження запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, обраних щодо обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 задовольнити частково.

Клопотання захисника обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченим ОСОБА_8 , 1983 року народження, у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст.28 ч.3 ст. 358 та ч.1 ст.309 КК України, ОСОБА_7 , 2000 року народження, ОСОБА_9 , 2001 року народження та ОСОБА_10 , 1999 року народження у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.199, ч.3 ст.28 ч.3 ст. 358 КК України, кожному обраний щодо них запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів, а саме до 01 липня 2024 року включно.

Визначити ОСОБА_8 , 1983 року народження, ОСОБА_7 , 2000 року народження, ОСОБА_9 , 2001 року народження та ОСОБА_10 , 1999 року народження , кожному розмір застави в межах 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що дорівнює 454200 гривень, які необхідно внести на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Харківській області, протягом дії ухвали.

З моменту звільнення ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з-під варти у зв`язку з внесенням застави вони будуть вважатися такими особами, до яких застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з-під варти звільнити, поклавши на них обов`язки прибувати за викликом до суду, повідомляти суд про зміну місця свого проживання, не відлучатися з постійного місця поживання без дозволу суду, здати на зберігання до відповідно органу свій закордонний паспот ( паспорти) громадянина України, інші документи які дають право на виїзд на в`їзд в Україну, утриматися від спілкування з обвинуваченими та свідками у цьому провадженні: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 .

Ухвалу направити на виконання до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена стороною захисту безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим - в той же строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Суддя ОСОБА_1