УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2024 року

м. Київ

справа № 757/32884/20-к

провадження № 51 - 2995 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

встановив:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2023 року задоволені клопотання обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про звільнення їх від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 Кримінального кодексу України (далі - КК) та закрито кримінальне провадження №0000482 від 05 червня 2020 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року); ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року), ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України № 3207-VI від 07 квітня 2011 року).

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року вищевказану ухвалу місцевого суду залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із висновками суду апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню через допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На переконання прокурора, суд звільняючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, повинен був з`ясувати те, що діяння, які поставлені обвинуваченим у провину, дійсно мали місце, що вони містять склад злочину, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 винні у вчиненні цих діянь.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши оскаржувані судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи касаційної скарги прокурора про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, є необґрунтованими.

За вимогами ч. 4 ст. 286 КПК якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень слідує, що в судовому засіданні місцевого суду обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен окремо, заявили клопотання про закриття провадження у зв`язку із закінченням строків притягнення їх до кримінальної відповідальності.

Як видно з копій судових рішень, судом було роз`яснено обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про те, що звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до відповідальності не відноситься до реабілітуючих обставин за якими особа визнається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, а також не тягне за собою відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Обвинувачені ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , кожен окремо, надали згоду на закриття кримінального провадження з цих підстав, вказавши, що розуміють наслідки.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ст. 340 КК (в редакції Закону України № 2341-14 від 05 квітня 2001 року), за якою обвинувачуються ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідно до ст. 12 КК відноситься до нетяжкого злочину; ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 2 ст. 365 КК України (в редакції Закону України № 746-VII від 21 лютого 2014 року) - відноситься до тяжкого злочину; ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 41, ч. 1 ст. 366 КК (в редакції Закону України № 3207-VI від 07 квітня 2011 року)- відноситься до нетяжкого злочину.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Тому, оскільки вчинення кримінальних правопорушень, згідно зміненого обвинувального акта, обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 інкриміновано 30 листопада 2013 року, та з часу вчинення кримінальних правопорушень на час заявлення обвинуваченими клопотання про закриття кримінального провадження з незалежних від суду причин сплинуло 10 років, тобто строк давності притягнення до кримінальної відповідальності закінчився, місцевий суд прийняв правильне рішення про задоволення клопотання обвинувачених та закрив кримінальне провадження.

Переглянувши ухвалу місцевого суду в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги та, вказавши відповідні мотиви, обґрунтовано залишив ухвалу місцевого суду без змін, зазначивши в своїй ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Що стосується того, що обвинувачені протягом всього судового розгляду кримінального провадження №0000482 від 05 червня 2020 року вину у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень не визнавали, слід зазначити наступне.

Положеннями статтей 284-288 КПК встановлено сукупність підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді, а саме: наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Таким чином, звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності за наявності сукупності вказаних умов є обов`язковим.

При цьому згода сторони обвинувачення на задоволення клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК чи визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення, кримінальним процесуальним законом не передбачено.

До того ж, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання.

Вказане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 29 липня 2021 (справа № 552/5595/18).

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор посилаючись на правові висновки Верховного суду у справі №752/23954/18, вказує на те, що якщо не встановлено достатньо доказів, які б свідчили про вчинення особою кримінального правопорушення, суд не може задовольнити клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Однак прокурор не звернув увагу на те, що у вказаній ним постанові, колегією суддів Верховного Суду зроблено акцент, що коли обвинувачений наполягає на звільненні його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, при цьому не визнає вину за пред`явленим обвинуваченням, це не звільняє суд від обов`язку невідкладно розглянути таке клопотання та задовольнити його за наявності для цього підстав, та позбавляє можливості досліджувати докази у справі, враховуючи, що розгляд такого клопотання для суду є першочерговим.

Крім того, слід зазначити, що невідкладність вирішення клопотання пов`язана із тим, що суд, встановивши наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згоду обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, ухвалює рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриває провадження у справі.

За таких обставин, вчинення будь-яких подальших процесуальних дій чи прийняття рішень у кримінальному провадженні втрачає сенс та необхідність.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_2 ОСОБА_3