ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1773/24 Справа № 191/999/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 та прокурора Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Артемівка Васильківського р-ну Дніпропетровської обл., громадянина України, українця, з середньо-спеціальною освітою, працював ТОВ «Інтерпайп Ніко Тьюб» штабелювальником металу дільниці оброблення та здавання обсадних труб, розлученого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000241, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у вигляді 2 (двох) років обмеження волі, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України;

- за ч. 1 ст. 185 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років обмеження волі, звільнивши ОСОБА_7 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженому зарахований з моменту його фактичного затримання, з 24.04.2022 року.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винними у тому, що він 31.12.2019 приблизно о 21.00 годин, прийшов до неогородженої території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_11 , після чого в нього виник прямий злочинний умисел, направлений на незаконне проникнення до житла з метою забрати борг у ОСОБА_11 ..

Далі, ОСОБА_7 , реалізуючи свій прямий злочинний умисел, направлений на незаконне проникнення до житла, не маючи дозволу законного володільця ОСОБА_11 та всупереч його волі, не маючи права на проникнення до чужого житла, не перебуваючи з власником у родинних зв`язках та ніколи не проживаючи у будинку за вищевказаною адресою, порушуючи конституційні гарантії кожної особи на недоторканість житла, передбачені ст. 30 Конституції України, взяв з землі фрагмент шиферу, яким розбив вікно та всупереч волі ОСОБА_11 протиправно проник в житлове приміщення особи, всупереч чинному законодавству. Після чого потерпілий ОСОБА_11 , злякавшись за своє життя, покинув своє житло.

Крім того, ОСОБА_7 31.12.2019 приблизно о 21.10 годин, знаходячись в приміщенні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , за місцем мешкання ОСОБА_11 , а саме в спальній кімнаті, на тумбочці побачив мобільний телефон марки «Nokіа 5228» в корпусі чорного кольору та у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна і він визначив вказаний телефон як об`єкт свого злочинного посягання.

Після чого, ОСОБА_7 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна та звернення його на свою користь, впевнившись у відсутності свідків-очевидців та в тому, що його дії носять таємний характер та за його протиправними діями ніхто не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення 31.12.2019 приблизно о 21.15 годин, знаходячись в спальній кімнаті житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , таємно викрав мобільний телефон марки «Nоkіа 5228» в корпусі чорного кольору, який належить потерпілому ОСОБА_11 ..

Після чого, доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_7 , діючи умисно, з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, викраденим майном, належним ОСОБА_11 , розпорядився на власний розсуд, чим спричинив останньому згідно висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи №1021/20 від 19.03.2020 матеріальний збиток на суму 380 гривень 00 копійок.

Крім того, ОСОБА_7 в кінці січня 2020 року (найбільш точна дата та час під час слідства не встановлена), прийшов до території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , який належить ОСОБА_12 , з метою забрати борг у її доньки ОСОБА_13 ..

Далі, ОСОБА_7 , відчинивши хвіртку, зайшов на територію домоволодіння та направився до будинку з метою перевірити чи є господарка будинку на місці. Підійшовши до дверей, ОСОБА_7 пересвідчився, що вони були зачинені на навісний замок, та впевнившись у тому, що мешканці будинку за вказаною адресою відсутні та усвідомлюючи, що у домоволодінні можуть знаходитись цінні речі, у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло і він визначив речі, які знаходяться у вказаному домоволодінні як об`єкт свого злочинного посягання.

Після чого, ОСОБА_7 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у житло та звернення його на свою користь, з метою незаконного збагачення, впевнившись у відсутності свідків-очевидців та в тому, що його дії носять таємний характер та за ними ніхто не спостерігає, діючи умисно з корисливих мотивів за допомогою застосування фізичної сили збив навісний замок на вхідних дверях та незаконно проник в приміщення будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_7 , знаходячись в коридорі вказаного будинку, діючи умисно, таємно, з корисливих мотивів та особистої зацікавленості, повторно викрав б/в велосипед «Україна» з трикутною рамою синього кольору, який належить потерпілій ОСОБА_12 ..

Після чого, доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_7 , діючи умисно, з викраденим майном залишив територію домоволодіння, розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій матеріальних збитків на загальну суму 1584 грн. 80 коп..

Крім того, ОСОБА_7 у період часу з 23 години 00 хвилин 23.04.2022 до 04 години 00 хвилин 24.04.2022, знаходився за місцем свого мешкання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де розпивав спиртні напої разом із ОСОБА_14 .. Під час розпивання алкогольних напоїв, у невстановлений слідством точний час, у ОСОБА_7 з ОСОБА_14 на ґрунті особистих неприязних відносин виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_7 раптово виник прямий злочинний умисел, направлений на умисне вбивство ОСОБА_14 ..

Реалізуючи свій прямий злочинний умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне, протиправне позбавлення життя іншої людини - потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи настання смерті потерпілого ОСОБА_14 , за допомогою невстановленого слідством предмету та руками, стисненими в кулаки, почав наносити численні удари по різним частинам тіла потерпілого, а саме: по шиї - не менше одного удару, по обличчю - не менше як 9-10 (дев`ять-десять) ударів, по грудній клітині - не менше як 11-12 (одинадцять - дванадцять) ударів, по верхнім кінцівкам - не менше 6 (шести) ударів, по нижнім кінцівкам, в ділянку передніх поверхонь колінних суглобів не менше як 2 (два) удари (по одному в кожну ділянку). Також, невстановленим слідством предметом, наніс не менше 1 (одного) удару по тім`яно-потиличній ділянці голови зліва, внаслідок яких виникли численні тілесні ушкодження, від яких настала смерть ОСОБА_14 .

Смерть ОСОБА_14 настала від закритої тупої травми грудної клітини з численними двобічними переломами ребр та масивною внутрішньо плевральною кровотечою (відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та перебувають у причинному зв`язку із настанням смерті), що ускладнилося розвитком шоку, який і явився безпосередньою причиною смерті.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі (умисне вбивство); ч. 1 ст. 162 КК України як незаконне проникнення до житла, що порушує недоторканість житла громадян; ч. 1 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка); ч. 3 ст. 185 КК України тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно та поєднане з проникненням у житло.

В апеляціях:

- прокурор ОСОБА_5 , не оскаржуючи доведеність вини і кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі строком на 4 роки;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 13 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд першої інстанції передчасно прийняв рішення про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Зазначає, що урахуванням вимог ч. 3 ст. 49 КК України строки давності притягнення до кримінальної відповідальності на момент ухвалення оскарженого вироку за епізодом незаконного проникнення до житла, а також таємного викрадення чужого майна від 31.12.2019 року не минули, оскільки перебіг давності переривався вчиненням ОСОБА_7 нових злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України.

- прокурор ОСОБА_6 , не оскаржуючи доведеність вини і кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі строком на 4 роки;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців;

- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 14 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував положення ч. 3 ст. 49 КК України, залишивши поза увагою те, що строк давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185 КК України, переривався двічі і їх перебіг остаточно мав бути розпочатий з 24.04.2022 року.

Зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції також не дотримано принципів справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання через м`якість.

Вважає, що судом не враховано, що обвинувачений вчинив 4 умисні кримінальні правопорушення, з яких 2 кримінальні проступки, тяжкий та особливо тяжкий злочин, обставини вчинення умисного вбивства, непоправність наслідків у виді загибелі людини, характер насильницьких дій ОСОБА_7 , яким потерпілому заподіювалась велика кількість тілесних ушкоджень, вину у вчиненні злочину не визнав, не розкаявся, не засуджує свої дії, у представника потерпілого вибачення не попросив.

Посилається на те, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, в якого судимості хоча й погашені, але починаючи з 2001 року ОСОБА_7 4 рази притягався до кримінальної відповідальності, проте звільнявся від відбування покарання з випробуванням, характеризується негативно, систематичний характер скоєння кримінальних правопорушень, наявність обставини, що обтяжує його покарання у вигляді перебування у стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим призначене обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі на 13 років не відповідає вимогам ч. 2 ст. 50 КК України, оскільки мета покарання не досягнута.

Заслухавши прокурора, який частково підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 та повністю підтримав апеляцію прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого та його захисника, які кожен окремо та разом заперечували проти апеляцій прокурорів, перевіривши та проаналізувавши доводи, які викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України, за фактичних обставин, місця, часу, способу вчинення та інших обставин, встановлених судом і викладених у цьому вироку стороною обвинувачення не оскаржується, а тому перегляду в апеляційному порядку не підлягає. Апеляційна скарга обвинуваченим та його захисником не подавалась.

Доводи прокурорів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність через застосування вимог ст. 49 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 162 та ч. 1 ст. 185 КК України є обґрунтованими і прийнятними з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, і до набрання вироком законної сили минуло 3 роки.

Так, судом першої інстанції встановлено, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185 КК України, відповідно до приписів ст. 12 КК України, відносяться до кримінальних проступків, вчинені обвинуваченим ОСОБА_7 31.12.2019 року.

Проте, як вбачається з оскарженого вироку, обвинувачений вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 115 КК України, відповідно в кінці серпня 2020 року та 24.04.2022 року.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 49 КК України перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах 1 та 2 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі та строк не більше двох років.

Тобто, з урахуванням вищезазначених вимог кримінального закону, строки давності притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності на момент ухвалення оскарженого вироку за епізодом незаконного проникнення до житла та таємного викрадення чужого майна, вчинені 31.12.2019 року, не минули, оскільки перебіг давності перервався вчиненням ОСОБА_7 нових злочинів в кінці серпня 2020 року та 24.04.2022 року, і мав бути обрахований саме з 24.04.2022 року.

А тому, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від призначеного покарання за ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а тому доводи в цій частині прокурорів є слушними.

Щодо вимог апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку в частині призначеного покарання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України через його м`якість, то такі вимоги є необґрунтованими з огляду на наступне.

Перевіряючи вказані доводи, колегія суддів зважає на те, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 50 і 65 КК, якими передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Як слідує з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєних кримінальних правопорушень, а саме, що відповідно до ст. 12 КК України злочин за ч. 1 ст. 115 КК України відноситься до особливо тяжкого, злочин за ч. 3 ст. 185 КК України відноситься до тяжкого та за ч. 1 ст. 162 та ч. 1 ст. 185 КК України - до кримінальних проступків; особу винного, який згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, проте був засуджений за вчинення злочинів проти власності, під наглядом у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, за місцем роботи характеризується негативно, вину за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України не визнав, за ч. 3 ст. 185 КК України визнав частково, за ч. 1 ст. 162 КК України визнав повністю, матеріальну шкоду потерпілим відшкодована шляхом повернення майна працівниками поліції. Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом не встановлено, при цьому обставиною, що обтяжує його покарання, суд обґрунтовано визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Крім того, судом першої інстанції при призначенні покарання враховані також обставини та характер вчинених злочинів та проступків, детально проаналізувавши поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення кримінальних правопорушень, наявність у нього наміру уникнути кримінальної відповідальності, наслідки суспільно-небезпечних діянь, відсутність претензій з боку потерпілих, їх позицію щодо вирішення питання призначення обвинуваченому міри покарання, зважив на всі обставини кримінального провадження в їх сукупності, та дійшов виваженого висновку, що виправлення обвинуваченого неможливо без його ізоляції від суспільства, а покарання повинно бути обране необхідне і достатнє для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а саме, у вигляді обмеження та позбавлення волі в межах санкцій інкримінованих статей КК України, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України.

Підстав для застосування ст. 69, 75 КК України судом не встановлено.

З урахування наведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції призначив покарання в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті наближене більш до максимального розміру, врахувавши всі обставини по справі, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, невідворотність наслідків вчиненого ОСОБА_7 особливо тяжкого кримінального правопорушення та призначив покарання, яке відповідає особі винного, та яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

За вимогами ч. 1 ст. 421 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 задовольнити, а апеляцію прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково, вирок в частині призначення покарання ОСОБА_7 скасувати та постановити в цій частині свій вирок.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 421 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Синельниківської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_5 - задовольнити.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 березня 2024 щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 115 КК України, в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки;

- за ч. 1 ст. 185 КК України у виді обмеження волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців;

- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 13 (тринадцять) років.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок набуває чинності з дня проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4