Номер провадження: 11-кп/813/217/24
Справа № 499/511/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілої - ОСОБА_8 ,

захисника - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Іванівського районного суду Одеської області від 24.02.2022 року у кримінальному провадженні №0000827 від 10.12.2018 року, щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, українця, який народився в м. Рибниця Республіка Молдова, який зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1 , з середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, має на утримані одну малолітню дитину, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.

Вироком суду задоволено цивільні позови ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8 . Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 29360 грн. матеріальної шкоди та 15000 грн. моральної шкоди; на користь ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , по 80000 грн моральної шкоди.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_10 не застосовувався.

Вироком суду вирішено долю речових доказів, питання процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком ОСОБА_10 визнаний винуватим в тому, що 10.12.2018 року, приблизно о 08:20 год, керуючи засобом підвищеної небезпеки, а саме автомобілем марки «Jaguar X-Type», держаний номер НОМЕР_1 , який на момент ДТП знаходився у справному стані, а саме його гальмівна система, рульове керування, ходова частина перебували в працездатному стані та дозволяли обвинуваченому ОСОБА_10 змінювати напрям та характер руху залежно від ситуації, що складається на дорозі. Рухаючись на 399 км + 913 м автодороги Київ-Одеса в напрямку м. Одеси, по лівій смузі руху, за наявності двох смуг для руху в обох напрямках, у умовах недостатньої видимості, не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, здійснюючи гальмування, допустив боковий занос транспортного засобу, в результаті чого втратив керування транспортним засобом та здійснив неконтрольований виїзд автомобіля вліво за ходом його руху поза межі смуги руху, з подальшим наїздом некерованого транспортного засобу на металевий відбійник, який розділяв смуги руху та перебуваючого поруч з відбійником пішохода ОСОБА_14 .

Внаслідок дорожньо-транспортної події на місці загинув потерпілий ОСОБА_14 , смерть якого згідно з висновком експерта №129.E від 02.02.2019 року, знаходиться в прямому зв`язку з наявними ушкодженнями у вигляді множинних двобічних переломів ребер, грудини, лівого плеча та численних переломів обох кісток лівої та правої гомілок, повного розриву між хребцевого диску грудного відділу хребта з розривом спинного мозку, які обумовили тяжкі порушення функцій спинного і головного мозку і настала від шоку, що розвинувся у перебігу травматичного процесу.

Своїми діями обвинувачений ОСОБА_10 порушив вимоги п.2.3б, п.12.1. «Правил дорожнього руху», затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, згідно з якими:

п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) «Бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

Порушення водієм автомобіля «Jaguar X-Type», д/н НОМЕР_1 ОСОБА_10 вимог п.2.3б, п.12.1 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідків.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, вимоги якої змінив в ході апеляційного розгляду, просив змінити вирок в частині призначеного покарання та при значити йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, звільнивши від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку, а також не призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обвинувачений зазнає, що призначене судом покарання у виді реального позбавлення його волі, є для нього занадто суворим. Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами поставить його у скрутне матеріальне становище, оскільки керування транспортним засобом безпосередньо пов`язано з його трудовою діяльністю та є єдиним видом його заробітку. Обвинувачений просить врахувати той факт, що він вже неодноразово пожалкував про вчинене, він раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, а тому реальне позбавлення його волі та позбавлення його права керування транспортними засобами, є несправедливим в наслідок його суворості.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК, проведено за відсутності потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які до суду апеляційної інстанції не з`явились, повідомлялись у передбаченому законом порядку про дату, час та місце апеляційного перегляду справи шляхом надсилання судових повісток на поштову адресу їх проживання та надсиланням смс-повідомлень на їх мобільні номери телефонів, які відповідно до довідок про доставку, отримані потерпілими.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які підтримали змінену апеляційну скаргу ОСОБА_10 , просили її задовольнити; потерпілу ОСОБА_8 , яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України (далі - КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які досліджувались в повному обсязі. Обвинувачений не оскаржує вирок в частині правильності кваліфікації його дій та доведеності вини.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо дослідження доказів відносно обставин, встановлених у справі, апеляційним судом не встановлено, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація скоєного ОСОБА_10 злочину не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим колегія суддів, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення обвинуваченому покарання, із застосуванням положень ст.75 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України (в редакції, яка діяла на день ухвалення вироку), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч.3 ст.127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на таке.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту зміненої апеляційної скарги вбачається, що сторона захисту порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_10 за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував відсутність як обставин, які згідно ст.66 КК України, пом`якшують покарання, так і обставин, які відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання винного. Місцевий суд врахував, що обвинувачений на час розгляду справи в суді першої інстанції не відшкодував потерпілим ні матеріальної, ні моральної шкоди. Суд також врахував особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні малолітню дитину, має місце постійного проживання, за яким характеризується позитивно,.

Апеляційний суд вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, в наслідок чого настала смерть людини, не відшкодував збитки потерпілим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України, а також дійшов вірного висновку про необхідність позбавлення обвинуваченого права керування транспортними засобами на строк, який майже дорівнює мінімальному.

Доводи обвинуваченого про незаконність оскарженого вироку та можливість призначення апеляційним судом обвинуваченому покарання з випробуванням, з посиланням на наявність пом`якшуючих покарання обставин: щирого каяття та відшкодування шкоди, колегія суддів визнає безпідставними.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_10 в суді першої інстанції свою винуватість у скоєному злочині не визнавав. Заходів, направлених хоча б на часткове відшкодування шкоди потерпілим, обвинувачений не вживав.

Колегія суддів наголошує, що розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у справі №199/6365/19, і ця позиція суду касаційної інстанції враховується апеляційним судом у відповідності до положень ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В даній справі колегія суддів враховує той факт, що обвинувачений заявив про визнання своєї вини лише на стадії апеляційного провадження, але в суді першої інстанції та на досудовому розслідуванні вказував про свою невинуватість та перекладав вину на пішохода, який нібито перетинав дорогу у не встановленому для цього місці. Вказані обставини не свідчать про щире каяття з приводу вчиненого, оскільки поведінка обвинуваченого на досудовому слідстві та в суді першої інстанції, свідчить про протилежне.

Як зазначалось судом вище, щире каяття ґрунтується на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і характеризується щирим осудом цієї поведінки, визнанням своєї провини, висловленні жалю з приводу вчиненого, бажанням виправити ситуацію, що склалася, а також готовністю підлягати кримінальній відповідальності. Визнання вини під тиском зібраних у справі доказів не свідчить про щире каяття винного у вчиненні злочину. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину, намаганні особи виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє підтвердження перед судом.

Натомість, як встановлено апеляційним судом, поведінка обвинуваченого під час кримінального провадження у цій справі не свідчила про дійсну наявність його щирого каяття у вчиненому та осуду своєї поведінки, його намагання виправити ситуацію. Звертаючись з первинною апеляційною скаргою, обвинувачений також зазначав про свою невинуватість. Лише в суді апеляційної інстанції обвинувачений заявив про визнання своєї вини у вчиненні злочині, а також послався на вчинення дій, направлених на відшкодування завданої шкоди потерпілим. Отже, така поведінка обвинуваченого, на думку колегії суддів, не може визнаватися переконливою, для висновку про наявність щирого каяття.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_10 такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття.

Доводи обвинуваченого стосовно наявності щирого каяття, з посиланням на відшкодовування шкоди потерпілим на стадії апеляційного перегляду справи, колегія суддів пов`язує з побоюванням обвинуваченого відбувати реальне покарання.

Апеляційний суд вважає, що відшкодування потерпілим завданої шкоди і відсутність з боку останніх претензій матеріального та морального характеру, з урахуванням наслідків вчиненого злочину, не можуть мати вирішального значення, що відповідає сталій практиці касаційного суду.

Такий висновок колегії суддів відповідає практиці суду касаційної інстанції, зокрема висновку Верховного суду, викладеному у постанові колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 08 серпня 2023 року (справа №599/1247/22).

На переконання колегії суддів, звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, дієво не вплине на формування думки інших водіїв транспортних засобів про неприпустимість порушення Правил дорожнього руху України та чітке розуміння того, що особа має нести невідворотне та справедливе покарання за дії, які потягли смерть людини.

За наведених обстави колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого при призначенні покарання положень ст.75 КК України.

Доводи обвинуваченого про безпідставність призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки в результаті грубого порушення обвинуваченим ПДР настала смерть потерпілого.

При цьому, колегія суддів критично відноситься до доводів обвинуваченого стосовно того, що право керування транспортними засобами необхідне йому для отримання доходу, з посиланням на те, що він працює водієм вантажних автомобілів, оскільки з наданих стороною захисту довідок, обвинувачений працевлаштувався на таку посаду лише в січні 2023 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_10 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як життя та здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Також необхідно зазначити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

При цьому, Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («O'Halloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, колегія суддів визнає обґрунтованим висновок місцевого суду про необхідність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведених вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст.75 КК України.

Вказаний висновок колегії суддів узгоджуються з висновками касаційного суду, викладеними в постановах Верховного Суду від 19.09.2023 року (справа №755/160095/20), від 27.10.2020 року (справа №664/2526/19).

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав вважати, що призначене покарання є явно несправедливим через його суворість.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 370, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 - залишити без задоволення.

Вирок Іванівського районного суду Одеської області від 24.02.2022 року в кримінальному провадженні №0000827 від 10.12.2018 року, яким ОСОБА_10 засуджений за ч.2 ст.286 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4