ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2024 року

м. Київ

справа № 753/10596/22

провадження № 51-7790 км 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0001374, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ружина Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн;

- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 остаточно визначено покарання у виді штрафу в розмірі 600 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 10 200 грн.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Так, у лютому 2022 року, більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, з метою реалізації свого протиправного умислу, спрямованого на сприяння виготовленню завідомо підробленого посвідчення водія, ОСОБА_7 через інтернет-мережу вступив у попередню змову з не встановленою досудовим розслідуванням особою, якій надав свої анкетні дані з фотокарткою.

Ця не встановлена досудовим розслідуванням особа, усупереч Закону України від 30 червня 1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух», постанов КМУ від 08 травня 1993 року № 340 «Про затвердження Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», від 10 жовтня 2001 року № 1306 «Про правила дорожнього руху», від 04 червня 2007 року № 795 «Про затвердження переліку платних послуг, які надаються підрозділами Міністерства внутрішніх справ, Національної поліції та Державної міграційної служби, і розміру плати за їх надання», наказу МВС від 07 грудня 2009 року № 515 «Інструкція про порядок приймання іспитів для отримання права керування транспортними засобами та видачі посвідчень водія», за грошову винагороду в сумі 3100 грн у невстановлений час та місці, за невстановлених обставин підробила посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після цього ОСОБА_7 умисно, незаконно, отримав та почав зберігати завідомо підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 на власне ім`я при собі, з метою його подальшого використання.

11 липня 2022 року приблизно о 23:30 ОСОБА_7 , який керував у комендантську годину автомобілем марки «Mercedes-Benz» моделі E180, державний номерний знак НОМЕР_2 , під час воєнного стану на всій території України, був зупинений на АДРЕСА_2 працівниками поліції відповідно до постанови КМУ від 29 грудня 2021 року № 1456 «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» та п. 7 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», а саме у зв`язку з обмеженням руху транспортних засобів, та на їх вимогу пред`явити документи, що свідчать про дозвіл на право керувати транспортним засобом, достовірно знаючи про те, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане на його ім`я, є підробленим, пред`явив його працівнику поліції, тим самим умисно, незаконно використав завідомо підроблене посвідчення водія, яке видається підприємством і надає право керувати транспортним засобом.

Київський апеляційний суд ухвалою від 01 листопада 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 - без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість рішень судів попередніх інстанцій, ухвалених стосовно ОСОБА_7 , просить їх скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді й вичерпанням можливості їх отримання.

На обґрунтування касаційної скарги захисник посилається на неправильне застосування кримінального закону та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. На його думку, суди надали неправильну правову оцінку обставинам кримінального провадження, унаслідок чого винуватість підзахисного не доведено поза розумним сумнівом належними й допустимими доказами. Зазначає, що в матеріалах провадження відсутні будь-які докази того, що автомобіль ОСОБА_7 був зупинений працівниками поліції під час дії комендантської години, що було законною підставою висловити вимогу пред`явити документи, які засвідчують особу, на виконання якої ОСОБА_7 надав працівнику поліції підроблене водійське посвідчення. Стверджує, що з моменту виявлення підробки посвідчення серії НОМЕР_1 і до офіційного повідомлення ОСОБА_8 про підозру на нього поширювались гарантії прав людини щодо забезпечення процедурної справедливості правосуддя, у тому числі право на належну правову допомогу, право не свідчити проти себе, право на свободу від самовикриття, забезпечення роз`яснення реалізації яких покладалося на сторону обвинувачення, чого останньою забезпечено не було, тобто допущено порушення конвенційних та конституційних прав і свобод людини, під час отримання доказів у вигляді відомостей, відображених у протоколі огляду місця події від 12 липня 2022 року, заяви ОСОБА_7 від 12 липня 2022 року з додатком та похідного від цих доказів висновку експерта від 22 липня 2022 року №СЕ-19/111-22/27045-ДД. Тому, на його думку, такі докази є недопустимими. Вважає релевантними обставини, зазначені в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року в справі № 501/740/18, у висновку Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3 кс 22) і в рішеннях ЄСПЛ «Deweer v. Belgium» (заява № 6903/75), «Heaney and. McGuinness v. Ireland» (заява № 34720/97), «Aleksandr Zaichenko v. russia» (заява № 39660/02), K.-F. v. Germany(144/1996/765/962).

На зазначену касаційну скаргу заперечень від учасників касаційного провадження не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового розгляду, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За правилами до частин 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 413 КПК України. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.

При цьому за правилами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, переглядаючи судові рішення, суд касаційної інстанції виходить з установлених судовими інстанціями фактичних обставин справи.

Також Суд зазначає, що доводи сторони захисту стосовно достовірності рапорту сержанта поліції ОСОБА_9 , яким підтверджується факт зупинки працівниками поліції автомобіля ОСОБА_7 11 липня 2022 року на АДРЕСА_2 саме під час дії комендантської години (приблизно о 23:30) та показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які, на думку захисника, є заінтересованими в результатах кримінального провадження, оскільки обставини сприймали не як безсторонні очевидці події, а як перш за все суб`єкти владних повноважень під час виконання службових обов`язків, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Суд нагадує, що відповідно до ст. 433 КПК України вирішення питання стосовно достовірності доказів і їх достатності для встановлення факту, на доведення якого вони надані, є насамперед задачею судів попередніх інстанцій. Суд не вбачає підстав ставити під сумнів їх висновки щодо цього.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

За правилами ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27 і ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, винуватість ОСОБА_7 підтверджується такими доказами:

- показаннями свідка ОСОБА_11 , яка в місцевому суді повідомила, що була понятою під час огляду місця події та бачила, як працівники поліції розбиралися з ОСОБА_7 за підроблене водійське посвідчення, яке він їм добровільно видав;

- показаннями свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які в судовому засіданні суду пояснили, що під час патрулювання, у комендантську годину зупинили автомобіль під керуванням ОСОБА_7 для перевірки документів, останній передав ОСОБА_10 посвідчення водія, після чого було перевірено документ по базі «АРМОР» та виявлено, що воно зареєстроване на жіноче ім`я. ОСОБА_7 пояснив, що посвідчення водія замовив в інтернеті приблизно за 3000 грн, оскільки не міг знайти своє старе. Далі з ОСОБА_7 працювала слідчо-оперативна група;

- даними рапорту поліцейського УПП у м. Києві ДПП сержанта поліції ОСОБА_9 від 11 липня 2022 року;

- даними протоколу огляду місця події від 12 липня 2022 року з фототаблицею та відеозаписом до нього;

- даними чека ТОВ «Нова пошта» від 25 квітня 2022 року, долученого до матеріалів справи за заявою ОСОБА_7 , згідно з яким останній перерахував особі на ім`я - ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 3500 грн;

- даними висновку експерта від 22 липня 2022 року № СЕ-19/111-22/27045/ДД, відповідно до яких бланк посвідчення водія на ім`я ОСОБА_7 із серійним номером НОМЕР_1 не відповідає за способом друку та спеціальними елементами захисту аналогічним бланкам документів, що перебувають в офіційному обігу на території України.

Місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, дав належну оцінку всім доказам у справі (показанням свідків, письмовим доказам й експертному висновку), повно та об`єктивно дослідивши їх, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено.

Доводи захисника про безпідставність такого висновку суду є необґрунтованими.

Що стосується посилань захисника на те, що об`єктивна сторона кримінальних проступків, за які було засуджено ОСОБА_7 , ґрунтується виключно на показаннях самого ОСОБА_7 та недопустимих доказах, а саме на протоколі огляду місця події від 12 липня 2022 року, заяві від 12 липня 2022 року з додатком, висновку експерта від 22 липня 2022 року № СЕ-19/111-22/27045-ДД, рапорті свідка ОСОБА_9 , його показань і показаннях свідка ОСОБА_10 , то суди попередніх інстанцій перевірили їх та визнали безпідставними.

Об`єктивна сторона кримінального проступку, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України, полягає в наданні обвинуваченим своїх анкетних даних, фотокартки та грошових коштів для підроблення посвідчення водія. Як обґрунтовано вказали суди попередніх інстанцій, ці обставини підтверджуються дослідженими в судовому засіданні чеками, заявою ОСОБА_7 від 12 липня 2022 року про придбання ним посвідчення водія № НОМЕР_1 за грошові кошти в сумі 3100 грн та 400 грн за доставку.

Об`єктивна сторона кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, полягає у використанні, тобто наданні ОСОБА_7 працівнику поліції на вимогу останнього завідомо підробленого посвідчення водія, що підтверджується сукупністю наведених вище доказів.

Не є слушними доводи сторони захисту про те, що винуватість ОСОБА_7 у виготовленні підробленого офіційного документа (водійського посвідчення) ґрунтується виключно на показаннях самого ОСОБА_7 , оскільки пояснення, надані ним як під час огляду місця події, так і згодом під час дізнання, не були покладені в основу обвинувального вироку.

Доводи сторони захисту про неналежність і недопустимість протоколу огляду місця події з додатком у виді фототаблиці та відеозапису вказаної слідчої дії були предметом перевірки судами попередніх інстанцій і визнані безпідставними.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, а саме відомості (фактичні дані), які отримані саме завдяки такому порушенню. Тобто закон вимагає встановити прямий причинний зв`язок між порушенням прав людини й отриманими доказами.

Суд послідовно визнає недопустимими показання, отримані від підозрюваної особи під час слідчих дій, у випадку порушення її права зберігати мовчання і не свідчити проти себе, або права бути представленим захисником. Це пояснюється тим, що право особи давати показання без застосування примусу є основоположним правом у кримінальному процесі, тому для оцінки допустимості показань визначальним є дотримання права особи зберігати мовчання і, як гарантія цього права, забезпечення його права бути представленим захисником. Порушення цих прав має або може мати прямий вплив на зміст отриманих показань і, таким чином, такі порушення є релевантним фактором для оцінки допустимості показань.

У цій справі не йдеться про допустимість показань, наданих ОСОБА_7 під час огляду місця події, оскільки жодні відомості, повідомлені ним у цей час, не були використані під час судового розгляду та не враховувалися судом першої інстанції при оцінці обставин справи.

Не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема на допустимість доказів. Так, необґрунтовано тривале тримання під вартою або погані умови утримання можуть становити серйозне порушення фундаментальних прав особи, однак самі собою не впливають на допустимість доказів, отриманих під час кримінального провадження.

Тому, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало в часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримано «внаслідок» такого порушення.

Таким чином, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, а й установити його вплив на процес і характер отримання доказів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, огляд місця події був здійснений дізнавачем ОСОБА_13 за участю ОСОБА_7 , спеціаліста ОСОБА_14 , понятих ОСОБА_11 і ОСОБА_15 . До протоколу цього огляду додано ілюстровану таблицю, на якій зафіксовано місце зупинки транспортного засобу, яким керував ОСОБА_7 , де було виявлено та вилучено посвідчення водія НОМЕР_1 , видане 18 лютого 2022 року на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Слідчу дію проведено без участі захисника, однак за обставин цієї справи відсутні підстави вважати, що проведення огляду місця події та вилучення посвідчення водія стало безпосереднім наслідком порушення права на захист у значенні ч. 1 ст. 87 КПК України, оскільки властивості отриманих доказів не залежали від волі ОСОБА_7 й участь захисника не могла вплинути на результат проведеної слідчої дії.

Крім того, слід зазначити, що огляд місця події є однією з перших та невідкладних слідчо-оперативних дій, а також джерелом отримання доказів. За змістом статей 214, 223, 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після огляду. Підставою для проведення огляду місця події є інформація про вчинення кримінального правопорушення, зафіксована в певній процесуальній формі.

У цьому кримінальному провадженні зазначена слідча дія була невідкладною, оскільки здійснювалася одразу після повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, тобто ще до внесення відомостей до ЄРДР, а отже на момент її проведення ОСОБА_7 не мав процесуального статусу підозрюваного. У зв`язку із цим дізнавач не роз`яснив ОСОБА_7 права, зокрема право нічого не говорити з приводу підозри, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання та положення ст. 63 Конституції України.

За даними протоколу огляду місця події з додатками від 12 липня 2022 року вказана слідча дія зафіксована на технічному носії інформації, який приєднаний до протоколу та був досліджений в апеляційному суді.

На підставі наведеного вище суди попередніх інстанцій не встановили порушень права засудженого ОСОБА_7 на захист та дійшли обґрунтованого висновку про те, що процесуальна дія була проведена відповідно до положень ст. 237 КПК України, тобто доказ отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, та є належним та допустимим доказом.

З такими висновками погоджується Верховний Суд.

Отже, суди попередніх інстанцій, ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні вказані вище докази, дійшли висновку про їх належність, допустимість і достовірність, й обґрунтовано вирішили, що в сукупності та взаємозв`язку вони є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Посилання сторони захисту на правові позиції, зазначені в постановах: Верховного Суду від 01 грудня 2021 року (справа № 501/740/18), Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справі № 756/10060/17) і в рішеннях ЄСПЛ «Deweer v. Belgium» (заява № 6903/75), «Heaney and. McGuinness v. Ireland» (заява № 34720/97), «Aleksandr Zaichenko v. russia» (заява № 39660/02), K.-F. v. Germany (144/1996/765/962), не є слушними, оскільки обставини цього кримінального провадження не є релевантними обставинам, зазначеним у вказаних рішеннях.

Суд апеляційної інстанції відповідно до приписів статей 370, 419 КПК України в цілому дав належну оцінку викладеним в апеляційній скарзі захисника доводам, які збігаються з доводами, наведеними в касаційній скарзі, та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги. При цьому таких істотних порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів, які б з огляду на зазначене перешкодили ухвалити законне рішення, апеляційний суд не встановив. З наведеними висновками щодо законності та обґрунтованості вироку суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону у справі колегією суддів не встановлено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог захисника немає.

За таких обставин касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 01 листопада 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3