ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2022/24 Справа № 193/373/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року про залишення без задоволення подання ДУ "Софіївська виправна колонія (№45)" про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відносно засудженого ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 року залишено без задоволення подання ДУ "Софіївська виправна колонія (№45)" про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відносно засудженого ОСОБА_6 .

Мотивуючи своє рішення суд вказав, що беручи до уваги, що ОСОБА_6 за вироком суду хоч і відбув більше ніж 2/3 частини строку призначеного покарання, водночас, вивчивши відомості про особу засудженого, його поведінку протягом всього строку відбування покарання та з огляду на численні його судимості і не бажання його, як з`ясувалося, повернутися після попередніх своїх звільнень з в`язниці до правослухняної поведінки та наголошуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально з урахуванням усіх даних в сукупності, і є правом, а не обов`язком суду, суд першої інстанції вважає, що у задоволенні подання адміністрації Софіївської ВК-45 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_6 слід відмовити.

З вказаною ухвалою суду засуджений ОСОБА_6 не погодився та оскаржив в апеляційному порядку. Вважає, що при розгляді справи, а також при винесенні ухвали, суд проігнорував вимоги статті 81 Кримінального кодексу України, а також наказ міністерства юстиції України, а також методику встановлення виправлення особи. Вказує, що жодних чинників, таких як неодноразові засудження до відбуття покарання, звільнення раніше від відбування покарання умовно-достроково або з відстрочкою виконання вироку закон не передбачає і будь-яке посилання на такі чинники є незаконним. Вказує, що він не може рахуватися як особа яка має дисциплінарні стягнення оскільки стягнення погашені установленому порядку. Вказує, що згідно висновку, який був підписаний колегіально та розроблений відповідно до методики про ступінь виправлення він вважається особою яка довела своє виправлення. Вважає, що сам суд в особовому порядку не може встановити, що він не довів своє виправлення оскільки це суперечить встановленому законом висновку який не може розглядатися судом як рекомендований і тим паче, що цей висновок є чинним. Зазначає, що під час судового розгляду прокурор та представники адміністрації установи не були проти застосування до нього вимог статті 81 Кримінального кодексу України. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести ухвалу згідно якої застосувати до нього статтю 81 Кримінального кодексу України.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги засудженого, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

В силу ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни, товариському ставленні до інших засуджених. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Згаданою статтею передбачено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 1постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення осіб від відбування покарання має надзвичайно важливе значення для виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України.

Доцільність і необхідність умовно-дострокового звільнення викликана тим, що до моменту звільнення мета покарання в основному досягнута, а саме: особа виправилася і немає необхідності в подальшому відбуванні покарання.

Застосування до засудженого умовно - дострокового звільнення передбачено дискреційною нормою Кримінального Кодексу України, тобто, не є обов`язком суду, а є правом, яке полягає у попередньому вивченні всіх даних про особу для прийняття правильного, законного рішення, з урахуванням власного внутрішнього переконання.

На підставі викладеного доводи апелянта, що суд не може встановити, що засуджений не довів своє виправлення оскільки це суперечить встановленому висновку який не може розглядатися судом як рекомендований є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, які, на думку апелянта, зумовлюють незаконність прийнятого рішення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки у своїй сукупності зводяться до особистого тлумачення законодавства та не свідчать про порушення судом вимог процесуального закону, які б слугували підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спочатку ОСОБА_6 був засуджений за вироком Саксаганського районного м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.02.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 років обмеження волі з випробуванням на підставі ст. 75 КК України строком на 1 рік і 6 місяців.

Потім, за вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.02.2022 його було засуджено за ч.2 ст.185, ч.1 ст. 71 КК України до 2 років і 3 місяців обмеження волі.

Після чого, цим же судом 03.05.2022 ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України до 3 років позбавлення волі.

І крайнім вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.08.2022 його засуджено за ч.1 ст.309, ч.4 ст. 70, ст.72 КК України до 3 років позбавлення волі.

Початок строку: 09.02.2022. Кінець строку: 09.02.2025.

Станом на 19.04.2024 засуджений відбув, визначені п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України 2/3 призначеного судом строку покарання (2 роки).

Відповідно до характеристики, затвердженої начальником Софіївської ВК-45 25.01.2024, засуджений ОСОБА_6 з 07.08.2020 утримувався у Державній установі «Криворізька установа виконання покарання (№ 3)», де характеризувався посередньо, заохочень і стягнень там не мав.

З 11.02.2022 міру кримінального покарання став відбувати у Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 45)». За час відбування покарання ОСОБА_6 у ній характеризується позитивно. Має 3 заохочення, отримані ним у вигляді подяк за зразкову поведінку та сумлінне ставлення до праці. Також тричі притягувався до дисциплінарної відповідальності, які погашені за строками давності.

У взаємовідносинах з іншими за засудженими не конфліктний. Підтримує рівні відносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику. У стосунках з персоналом установи виконання покарань дотримується встановлених законодавством вимог.

Спальне місце та при ліжкову тумбочку утримує у чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд.

За станом здоров`я є працездатним. Дбайливо ставиться до майна та предметів якими користується. Дотримується правил пожежної безпеки та безпеки праці.

Зарахований до програми диференційованого впливу «Правова просвіта». Підтримує соціально-корисні зв`язки з батьком та співмешканкою телефонних переговорів. За вироком суду відшкодував процесуальні витрати у розмірі 980,70 грн.

Відповідно до комісійного висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_6 , згідно якого останній набрав 77 балів з мінімально необхідних 65, тож, на думку комісії, може вважатися таким, що став на шлях виправлення (довів своє виправлення).

На підставі викладеного та на підставі інших наявних матеріалів справи апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що до засудженого неодноразово застосовувалися численні законодавчо встановлені «стимулювання» засудженого до виправлення його поведінки та припинення протиправних діянь, проте ОСОБА_6 на шлях виправлення не ставав і після звільнень з вказаних підстав завжди повертався до вчинення нових умисних злочинів, засуджений є особою, яка схильна до скоєння злочинів, зокрема проти власності. При цьому попередні покарання засудженого ніколи не досягали мети його виправлення.

Судом першої інстанції вірно враховано поведінку засудженого під час утримання його на початку відбування свого строку у Софіївській ВК-45 ОСОБА_6 тричі порушував режим утримання 11.03.2022, 12.03.2022 та 02.08.2022, за що рівну кількість разів піддавався дисциплінарним стягненням, при цьому з них двічі у вигляді найсуворіших стягнень - карцеру за невиконання законних вимог адміністрації установи та скоєння акту членоушкодження.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, те що за перший рік засуджений отримував лише одні стягнення і став виправлятися лише наступного року, коли отримував лише одні заохочення 17.04.2023, 10.10.2023 та 09.01.2024, що свідчить про те, що засуджений на правильному шляху до свого виправлення, проте остаточного перевиховання ще не досяг, тому потребує ще нагляду в умовах ізоляції з боку адміністрації установи.

Отже на даному етапі, враховуючи наведене колегія суддів вважає неефективним та недоцільним застосування до засудженого ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення.

На час розгляду апеляційної скарги, враховуючи кримінальні правопорушення за яке він засуджений та особу засудженого, встановлено, що цілі покарання призначеного ОСОБА_6 , не досягнуті в більш короткий термін, ніж це визначено вироком суду.

Доводи апеляційної скарги, що під час судового розгляду у суді першої інстанції прокурор та представники адміністрації установи не були проти застосування до засудженого вимог статті 81 Кримінального кодексу України, враховуються судом апеляційної інстанції при вирішені питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, та зазначає, що окрім зазначених відомостей враховується сукупність низки інших факторів, які в даному випадку не вказують на можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання ОСОБА_6 .

Засудженій особі потрібен час для переосмислення своєї поведінки, яка повинна відобразитись у матеріалах справи для оцінки основного і вирішального факту досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого. Наразі наявні матеріали справи не вказують, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення і немає необхідності в подальшому відбуванні покарання.

З урахуванням наведеного апеляційний суд не вбачає достатніх підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та скасування оскаржуваної ухвали.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.404,405,407, 539 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2024 рокупро залишення без задоволення подання адміністрації Державної установи "Софіївська виправна колонія (№45)" про застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відносно засудженого ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді