ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/366/24 Справа № 233/4473/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відео конференції, апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2023 року відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 365 КК України,

В СТ А Н О В И Л А:

Вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2023 року,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , має статус учасника бойових дій та нагороджений відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції», інспектора сектору превенції ВП № 2 Краматорського РУП ГУНП в Донецькій області, спеціальне звання - старший лейтенант поліції, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 (два) роки, з позбавленням його на підставі ст. 54 КК України спеціального звання - «старший лейтенант поліції». Стягнуто з нього матеріальну та моральну шкоду на користь потерпілого. Вирішено долю речових доказів.

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянина України, із середньою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , помічника дільничного офіцера поліції сектору превенції патрульної поліції Стрийського РУП ГУНП у Львівській області, спеціальне звання - сержант поліції, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України до 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 2 (два) роки, з позбавленням його на підставі ст. 54 КК України спеціального звання - «сержант поліції». Стягнуто з нього матеріальну та моральну шкоду на користь потерпілого. Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку, 13 жовтня 2019 року, приблизно о 11:15, обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , будучі працівниками поліції, несли службу у складі пішого патруля на залізничному вокзалі, розташованому за адресою: АДРЕСА_3 , де діючи всупереч вимог ч. 3 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» не повідомивши прізвище, посаду та спеціальне звання, з метою перевірки документів, звернулись до потерпілого ОСОБА_7 з вимогою пред`явити паспорт громадянина України, на що останній зазначив, що його паспорт знаходиться у дружини, однак назвав поліцейським свої анкетні дані.

Зазначені ОСОБА_7 дані, ОСОБА_12 через мобільний додаток «Telegram» направив до інформаційного центру ГУНП, звідки отримав інформацію, що потерпілий причетний до незаконних збройних формувань, про що поліцейські повідомили ОСОБА_7 та попросили останнього пройти до кімнати поліції, розташованої в приміщенні вокзалу.

Далі, перебуваючи у кімнаті поліції, що розташована в приміщенні залізничного вокзалу за адресою: АДРЕСА_3 , діючи умисно, не маючи підстав для затримання, передбачених ст. 208 КПК України та ст. 260 КУпАП, без складання протоколу про затримання особи, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 повідомили ОСОБА_7 про затримання до приїзду слідчо - оперативної групи Костянтинівського відділу поліції, та почали його незаконно утримувати.

В подальшому, перебуваючи у кімнаті поліції, розташованій за вказаною адресою, ОСОБА_12 , діючи умисно, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, явно виходячи за межі повноважень та перевищуючи владу працівника поліції, без висунення жодних вимог до потерпілого та за відсутності підстав для застосування сили, завдав ОСОБА_7 один удар кулаком правої руки в область нирок, чим спричинив йому фізичний біль.

Розуміючи незаконність дій поліцейського та неприбуття слідчо - оперативної групи, ОСОБА_7 заявив про незаконність затримання та бажання самостійно прибути до Костянтинівського відділу поліції для перевірки його причетності до незаконних збройних формувань, в зв`язку із чим, в супроводі ОСОБА_13 покинув приміщення вокзалу.

Далі, в цей же день, приблизно о 12:00, перебуваючи навпроти будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , на відстані приблизно 200 метрів від залізничного вокзалу, ОСОБА_7 та ОСОБА_13 наздогнав ОСОБА_12 , який в порушення діючого законодавства та перевищуючи свої службові повноваження дав команду ОСОБА_13 затримати ОСОБА_7 , після чого, обвинувачені, діючи умисно, явно виходячи за межі наданих їм повноважень та перевищуючи владу працівника поліції, з мотивів раптово виниклих неприязних відносин, за відсутності підстав, застосували до ОСОБА_7 прийоми рукопашного бою, а саме схопили руки потерпілого та намагались їх скрутити. В цей час, ОСОБА_12 наніс потерпілому удар кулаком в область нирок, після чого, обвинувачені заламали руки ОСОБА_7 за спину, і тягнучи їх догори, повели до кімнати поліції, де незаконно тримали останнього до приїзду слідчо - оперативної групи Костянтинівського відділу поліції.

В результаті вказаних кримінально - протиправних дій, обвинувачені завдали потерпілому фізичного болю та середньої тяжкості і легких тілесних ушкоджень, у виді відриву дистального сухожилку біцепса правого плеча з наявністю набряку параартикулярних м`яких тканин, синця у ділянці правого плеча та ліктьового суглобу, а також синця на переднє-зовнішній поверхні правого передпліччя в нижній третині та передній поверхні лівого плеча в середній третині.

На вказане рішення надійшли аналогічні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , в яких вони просять вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити за відсутності в їх діях складу інкримінованого злочину. Вказують, що суд першої інстанції не в повній мірі вивчив всі докази по справі та надав хибний висновок про причетність ОСОБА_12 та ОСОБА_13 до інкримінованого злочину. Так у вироку суду першої інстанції, не зазначено та не конкретизовано хто саме та які наносив ушкодження потерпілому. Які саме прийоми рукопашного бою були застосовані до потерпілого. Крім того, судом першої інстанції не були допитані свідки за клопотанням захисту, що є грубим порушенням КПК України. Зазначають, що свідок ОСОБА_18 не надавала пояснення суду, а зачитувала їх з аркушу паперу, що свідчить про те, що вона не запам`ятала неправдиві показання. Також, свідок ОСОБА_18 є упередженим і неналежним свідком, а тому її показання викликають сумнів. Наголошують, що покази свідків, які були допитані судом першої інстанції не доказують перевищення службових повноважень працівниками поліції ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відносно потерпілого. Вказують, що судово-медична експертиза потерпілого ОСОБА_18 проводилась за його відсутності, тільки на підставі наданих медичних документів, що суперечить вимогам законодавства. Крім того, вказана судово-медична експертиза суперечить поясненням потерпілого по кількості та нанесенню тілесних ушкоджень. Судом першої інстанції безпідставно було відхилене клопотання захисту про допит судового експерта, для з`ясування обставин отримання травм (розрив сухожилля) та відмовлено в призначенні додатковій експертизі.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд належним чином не виконав вказані вимоги кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 КК України встановлено кримінальну відповідальність за перевищення влади або службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень якщо вони супроводжувалися насильством або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування.

З об`єктивної сторони даного злочину дії винного завжди обумовлені його службовим становищем, пов`язані з реалізацією його службових повноважень щодо потерпілого та явно виходять за межі тих прав та повноважень, які надані особі за посадою або у зв`язку зі здійсненням службових обов`язків.

При цьому, конкретні дії службової особи, яка перевищує свої службові повноваження можуть бути різними, проте всі вони зведені до кількох найбільш поширених форм (способів) їх вчинення, що виражається у здійсненні службовою особою дій, які: 1) входять до компетенції будь якої іншої, а не цієї службової особи; 2) хоча і могли бути вчинені цією службовою особою, але за наявності особливих і відсутніх у даному випадку обставин, з особливого дозволу чи в особливому порядку; 3) вчинені одноосібно тоді як мали бути вчинені колегіально; 4) ніхто не може дозволити їх вчинення і на вчинення яких жодна особа та за жодних обставин не уповноважена.

Крім того, встановлюючи наявність ознак перевищення влади або службових повноважень, слід оцінювати законність дій працівника поліції не лише на підставі показань свідків, а і з точки зору відповідності цих дій вимогам закону і конкретної ситуації (постанова Верховного Суду від 04.11.2021 у справі № 751/10808/16-к, провадження № 51-2688км21).

Тобто, для вирішення питання про те, чи виходять вчинені працівником поліції дії за межі тих прав і повноважень, які надані йому за службою, необхідно встановити коло повноважень суб`єкта, порядок та підстави їх вчинення, конкретні обставини у яких вони були вчинені та вимоги закону, які підлягали застосуванню у цій ситуації.

Так, в даному кримінальному провадженні вся суть перевищення влади та службових повноважень зведена до того, що поліцейські незаконно та безпідставно затримали потерпілого, після чого, свавільно і безпричинно застосували до нього фізичну силу.

З метою повного та всебічного розгляду кримінального провадження, апеляційним судом відповідно до вимог ст. 23 КПК України під час апеляційного розгляду безпосередньо досліджено всі письмові докази, допитано потерпілого, обвинувачених та свідків події.

За результатом дослідження встановлено, що факт перебування обвинувачених у статусі поліцейських та виконання ними владних повноважень під час події ніким з учасників процесу не оспорюється та підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Згідно показань потерпілого та свідка ОСОБА_19 , обвинувачені затримали потерпілого за безпідставною підозрою у причетності до незаконних збройних формувань та утримували у кабінеті поліції на вокзалі, де ОСОБА_20 бив його у тулуб, штовхав, хапав за куртку та обмежував переміщення. Приміщення поліції потерпілий покинув за мовчазної згоди ОСОБА_20 та у супроводі ОСОБА_13 Паспорт потерпілого при цьому, залишився у ОСОБА_20 . В подальшому, на вулиці, ОСОБА_20 їх наздогнав, почав вимагати повернутись до вокзалу, кричав, що у разі невиконання вимог це буде розцінено, як опір поліції, після чого, поліцейські почали тягнути та викручувати руки потерпілого, які він схрестив на груді, погрожували кайданками, називали «сєпаром», штовхали його та дружину, потерпілий в цей час, кричав та просив перехожих про допомогу, а ОСОБА_20 кілька разів вдарив його у тулуб, після чого, обвинувачені заламали руки потерпілого за спину, підняли їх до гори та повели до вокзалу, як злочинця. Внаслідок цих дій у потерпілого боліла права рука, шия та все тіло. По приїзду слідчо - оперативної групи йому повідомили, що він не знаходиться у статусі затриманого та відпустили.

Під час слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_7 розповів та на місці відтворив механізм та обставин події (т.5 а.с. 226-230, т.6 а.с. 112-116).

Під час судово-медичної експертизи № 23 у ОСОБА_7 було виявлено наступні тілесні ушкодження: відрив дистального сухожилку біцепса правого плеча з наявністю набряку параартикулярних м`яких тканин та синцем у ділянці правого плеча та ліктьового суглобу, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню за ознакою «тривалий розлад здоров`я понад 3 тижні (21 день)». Дане тілесне ушкодження утворилося внаслідок непрямої дії тупого предмета, яке супроводжувалось розтягненням вищевказаного м`язу (біцепса) при насильницькому розгинанні верхньої кінцівки у ліктьовому суглобі, що могло мати місце в термін та при обставинах викручування рук, на які вказав потерпілий; окрім того, у ОСОБА_7 було виявлено синці на переднє-зовнішній поверхні правого передпліччя в нижній третині (1) та передній поверхні лівого плеча в середній третині (3), які утворилися внаслідок дії твердого тупого предмета (предметів) та відносяться до легких тілесних ушкоджень. Вищевказані синці також могли утворитися в термін та при обставинах викручування рук, на які вказав потерпілий (т.5 а.с. 223-225).

Згідно висновку судової-медичної експертизи №89 на підставі вивчення даних «Висновку експерта» № 23 від 16.01.2020 року судово-медичної експертизи ОСОБА_7 , по наданим на його ім`я медичним документам, протоколу допиту та протоколу слідчого експерименту за його участю, експерт дійшов висновку, що тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_7 могли утворитися в строк та при обставинах, на які вказав потерпілий (т.5 а.с. 236-238).

Відповідно до показань обвинувачених, вони не затримували потерпілого, а лише попросили його почекати слідчо-оперативну групу через надходження з інформаційного центру ГУНП повідомлення про причетність останнього до незаконних збройних формувань. Разом з тим, ОСОБА_7 почав вести себе агресивно, кричав, виражався нецензурною лайкою, після чого, самовільно залишив приміщення вокзалу і на вимогу повернутись не реагував, в зв`язку із чим, вважаючи, що потерпілий бажає втекти, поліцейські пішли за ним. Далі потерпілий вийшов на дорогу, чим перешкоджав руху та міг створити аварійну ситуацію. Щоб не допустити ДТП поліцейські взяли його за передпліччя, відвели з дороги і повели до вокзалу. Потерпілий при цьому, поводив себе агресивно та некоректно, кричав та викручувався. Вони не завдавали йому ударів та не викручували руки.

Під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_13 зазначив, що в ході перевірки документів, вони з ОСОБА_21 отримали інформацію про причетність потерпілого до НЗФ, в зв`язку із чим, відвели його до кімнати поліції, а коли ОСОБА_7 заявив, що хоче піти, ОСОБА_21 повідомив про затримання. Разом з тим, потерпілий самовільно залишив поліцейську станцію та вокзал, а вимоги повернутись та дочекатись СОГ не виконував, в зв`язку із чим, вони взяли його під руки (у цей час ОСОБА_7 взяв свої руки в «замок» та виривався від співробітників поліції) та довели до приміщення вокзалу, де ОСОБА_7 схопився правою рукою за ручку вхідних дверей вокзалу, чинив супротив діям ОСОБА_12 , який намагався завести його до приміщення вокзалу. Після цього у приміщенні вокзалу ОСОБА_7 вперся руками в лутку вхідних дверей поліцейської станції, не даючи тим самим себе завести у поліцейську станцію (т. 7 а.к.п. 74-78).

Згідно висновку судово-медичного експерта № 533 від 11 вересня 2020 року, відповідно до якого механізм утворення тілесних ушкоджень у гр-на ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 та його допиту не відтворений, тому встановити можливість утворення тілесних ушкоджень за таких обставин неможливо (т.7 а.с. 90-92).

Свідок ОСОБА_22 зазначила, що у 2019 році продавала пресу на залізничному вокзалі м. Костянтинівка, та бачила потерпілого, який вів себе неадекватно, бігав по дорозі, махав рукам, заважав руху автомобілей, виражався нецензурною лайкою та кричав.

Свідок ОСОБА_23 повідомив, що у 2019 році він працював охоронцем обмінного пункту, розташованого на залізничному вокзалі м. Костянтинівка. По вокзалу ходили поліцейські і перевіряли документи у людей. Він звернув увагу, що чоловік у грубій формі ображав нецензурною лайкою поліцейських та погрожував звільненням. Потім вони зайшли до кімнати поліції звідки він також чув лайку, згодом вони вийшли з неї та після знову повернулись. Весь час потерпілий вів себе неадекватно та виражався нецензурною лайкою. Поліцейські вели себе стримано.

Аналіз наведених доказів показав, що незважаючи на всі наявні у них суперечності, кожен з них окремо та всі у сукупності вони свідчать про те, що потерпілий не бажав перебувати у кімнаті поліції та поряд з поліцейськими, проте спочатку на підставі наказу, а згодом і силою, був змушений чекати слідчо - оперативну групу.

Відповідно до ст. 209 КПК України особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Таким чином, факт затримання потерпілого доведений поза розумним сумнівом, в тому числі і показаннями самих обвинувачених.

При цьому, підставою для затримання потерпілого стала інформація про його причетність до незаконних збройних формувань.

Сам факт находження обвинуваченому ОСОБА_12 відповідної інформації ніким з учасників процесу не оспорюється та підтверджується наведеними показаннями всіх безпосередніх учасників події, а також протоколом огляду мобільного телефону ОСОБА_12 , згідно якого, 13 жовтня 2019 року, в період з 10:54 по 11:16 тривала перевірка анкетних даних повідомлених ОСОБА_7 , за результатом чого, поліцейським отримано відповідь про причетність потерпілого до незаконних збройних формувань та про необхідність затримання цієї особи (а.к.п. 106-115 т. 7).

За змістом цього доказу, ОСОБА_12 , після отримання відповіді з інформаційного центру Головного управління Національної поліції в Донецькій області про причетність потерпілого до незаконних збройних формувань, неодноразово питав про необхідність затримання останнього, на що, о 11:16 він отримав чітку та однозначну відповідь «Отрабатывать конечно».

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що затримання потерпілого і подальший розвиток події мали місце саме у зв`язку з надходженням поліцейським інформації про причетність ОСОБА_7 до незаконних збройних формувань.

При цьому, зважаючи, що поліцейські отримали інформацію про причетність потерпілого до незаконних збройних формувань по каналам з Головного управління Національної поліції, тобто з надійного джерела, та несли службу в місці, де існує реальна загроза проникнення представників НЗФ на підконтрольну територію України, колегія суддів вважає, що вони мали, як повне право розраховувати на достовірність отриманої інформації, так і обов`язок вжити всіх можливих заходів з метою відвернення відповідних загроз.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що місто Костянтинівка Донецької області розташоване у безпосередній близькості до лінії зіткнення з підконтрольними РФ воєнізованими підрозділами терористичної організації «ДНР», а відповідний залізничний вокзал фактично є ланкою сполучення між підконтрольними та тимчасово окупованими територіями України, що обумовлює підвищені ризики проникнення представників НЗФ через цю станцію до найвіддаленіших областей держави.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національну поліцію» основними завданнями поліції є забезпечення публічної безпеки і порядку, охорона прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави, та протидія злочинності.

Указом Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України, чим фактично розпочато антитерористичну операцію на Сході країни.

На підставі Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» та Указу Президента України №116/2018 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях» та розпочато Операцію Об`єднаних Сил, що поширюється на всю територію Донецької та Луганської областей.

Згідно з вимогами ст. 12 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» з метою забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави під час відсічі збройної агресії у зонах безпеки, прилеглих до району бойових дій, військовослужбовці, працівники правоохоронних органів та особи, визначені статтею 8 цього Закону, залучені до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, відповідно до Конституції та законодавства України мають право 1) застосовувати у разі крайньої необхідності зброю і спеціальні засоби до осіб, які вчинили або вчиняють правопорушення чи інші дії, що перешкоджають виконанню законних вимог осіб, залучених до виконання заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, або дії, пов`язані з несанкціонованою спробою проникнення в район здійснення зазначених заходів; 2) затримувати і доставляти осіб, зазначених у пункті 1 цієї частини, до органів Національної поліції України.

Тобто, за змістом даної норми закону та його спрямованістю на забезпечення національної безпеки і оборони України в умовах збройної агресії, проникнення представників незаконних збройних формувань та терористичних організації з тимчасово окупованих територій на підконтрольну територію Донецької та Луганської областей утворює визначену цим законом підставу для затримання таких осіб працівниками правоохоронних органів.

Враховуючи викладене, затримання потерпілого було законним, необхідним та відповідало ситуації.

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію» законні вимоги поліцейського є обов`язковими для виконання всіма фізичними та юридичними особами.

Тобто, суб`єктивна оцінка потерпілим обґрунтованості підстав затримання, та визначення ним часу, способу та критеріїв проведення перевірки на причетність до НЗФ не є та не може бути підставою для невиконання ним вимог працівників поліції та залишення місця утримання.

Разом з тим, всупереч своїх обов`язків, керуючись самою лише не згодою з підставами затримання та проведеною перевіркою на причетність до НЗФ, потерпілий почав ображати поліцейських нецензурною лайкою, погрожувати їм звільненням та проблемами, а згодом взагалі самовільно вийшов з кімнати поліції та залишив приміщення вокзалу.

Дані обставини підтверджують свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які зазначили, що від самого початку події, ще до входу у кімнату поліції та вже згодом на вулиці, неадекватно вів себе саме потерпілий. Він кричав, що позбавить поліцейських роботи, ображав їх нецензурною лайкою та бігав по дорозі, заважаючи руху автомобілів, махаючи руками та продовжуючи лайку на адресу поліцейських.

Крім того, згідно показань свідка ОСОБА_23 саме потерпілий першим вийшов з кімнати поліції, і при цьому продовжував ображати поліцейських, і саме неадекватна поведінка потерпілого та його образи на адресу поліцейських стали предметом обговорення всіх вокзальних працівників через що свідок і запам`ятав цей інцидент.

Наведена поведінка потерпілого під час залишення ним місця утримання та подальший розвиток події спростовують версію ОСОБА_7 та його дружини - свідка ОСОБА_19 про наявність згоди поліцейських на залишення ним місця утримання.

Таким чином, потерпілий, будучі затриманим, без згоди поліцейських, всупереч вимог ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», погрожуючи поліцейським звільненням та виражаючись на їх адресу нецензурною лайкою, самовільно залишив кімнату поліції і приміщення вокзалу, після чого, продовжуючи лайку, став бігати по дорозі, заважаючи руху автомобілів.

За таких обставин, ОСОБА_21 , розуміючи, що особа, причетна до незаконних збройних формувань, самовільно залишила місце затримання, намагається вийти з під контролю поліції та може створити аварійну ситуацію на дорозі, висунув вимогу потерпілому про повернення до кімнати поліції та повідомив, що у випадку невиконання ним зазначених вимог, це буде розцінено як опір та спробу втечі.

При цьому, відповідно до ст. 185 КУпАП встановлено адміністративну відповідальність за злісну непокору законному розпорядженню або вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків. а тому поліцейські в даному випадку мали достатні підстави вважати потерпілого таким, що вчиняє правопорушення.

Крім того, за інформацією поліцейських, потерпілий був особою, яку затримано за підозрою у вчиненні тяжкого злочину.

Разом з тим, незважаючи на вжиті поліцейськими заходи та словесні переконання, потерпілий зазначені вимоги ОСОБА_21 проігнорував.

Відповідний факт підтверджений самим потерпілим та його дружиною.

При цьому, потерпілий і далі вів себе неадекватно, лаявся, здіймав галас, бігав по проїжджій частині дороги та заважав руху машин.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 44 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейський може застосовувати фізичну силу, у тому числі спеціальні прийоми боротьби (рукопашного бою), для забезпечення особистої безпеки або/та безпеки інших осіб, припинення правопорушення, затримання особи, яка вчинила правопорушення, якщо застосування інших поліцейських заходів не забезпечує виконання поліцейським повноважень, покладених на нього законом.

Таким чином, за наведених обставин, поліцейські безумовно мали всі законні підстави для застосування сили відносно потерпілого, як до затриманої особи, що вчиняє правопорушення, і застосування інших заходів впливу щодо якої не забезпечує виконання поліцейським покладених на нього повноважень, що і зробили у даному випадку.

Крім того, з показань всіх учасників події, застосування сили було припинено після повернення потерпілого до приміщення вокзалу, тобто в момент досягнення очікуваного результату у виді повернення затриманого до місця утримання, що повністю відповідає вимогам ч. 7 ст. 42 Закону України «Про Національну поліцію».

Враховуючи викладене, застосування сили відносно потерпілого було законним, необхідним та відповідало ситуації.

За таких обставин, спосіб та механізм отримання потерпілим тілесних ушкоджень не мають вирішального значення для правильного вирішення кримінального провадження.

Водночас, ключовими для кваліфікації дій обвинувачених є саме законність та правомірність здійсненого затримання та подальшого застосування сили.

Відтак, незважаючи на розбіжності у способі та механізмі спричинення тілесних ушкоджень, що встановлені наведеними протоколами слідчих експериментів за участю потерпілого та обвинуваченого ОСОБА_13 , і похідними від них висновками судово-медичних експертиз, колегія суддів вважає, що правомірне застосування поліцейськими сили, та отримання потерпілим за наслідком її застосування тілесних ушкоджень, в даному випадку викликані виключно неадекватною та протиправною поведінкою самого потерпілого, а не перевищенням влади чи службових повноважень обвинуваченими, дії яких, з підстав наведених вище, в повному обсязі відповідали вимогам закону та ситуації, що мала місце.

Крім того, внаслідок застосування сили у потерпілого виявлені виключно ті тілесні ушкодження, що характерні для супроводження затриманого до місця утримання.

Натомість, жодних інших тілесних ушкоджень, характерних для застосування невиправданого насильства, зокрема в області тулубу та нирок експертом не виявлено.

Інших доказів, які б свідчили, що обвинувачені застосовували силу до потерпілого поза межами правомірного примусу до виконання ним їх законних вимог суду не надано.

Таким чином, спричинення тілесних ушкоджень в даному випадку мало місце виключно через неправомірні дії самого потерпілого.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що дії обвинувачених не містять складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки затримання потерпілого та подальше застосування до нього сили відповідало вимогам закону та ситуації у якій воно мало місце.

При цьому, беручи до уваги інформацію, яку отримали поліцейські, загальний контекст того часу, позначений збройною агресією РФ та підконтрольних їй терористичних організацій проти України, а також неадекватну реакцію ОСОБА_7 , який після затримання, разом з дружиною здійняв галас та не виконував законних вимог поліції, колегія суддів вважає, що затримання потерпілого та подальше застосування сили ґрунтувалося на добросовісному переконанні поліцейських про наявність з боку ОСОБА_7 реальної загрози для суспільства, в зв`язку із чим, на той час, в тому місці та за тих обставин є всі підстави вважати такі дії правомірними, необхідними та співмірними.

Крім того, в силу ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладається на сторону обвинувачення .

Разом з тим, незважаючи на те, що досліджувана подія мала місце у денний час доби на одній з найбільших пасажирських станцій Донецької області, жодних доказів, які б підтверджували заявлену неадекватність дій поліцейських та перевищення ними влади чи службових повноважень суду не надано.

Фактично, судом першої інстанції, в основу вини поліцейських було покладено лише версію потерпілого та його дружини, проте повністю проігноровано показання незацікавлених свідків події, які жодних підстав виправдовувати чи обмовляти потерпілого чи обвинувачених не мають, були попереджені про кримінальну відповідальність, і дали під присягою свідчення, що узгоджуються з показаннями поліцейських, а не сторони обвинувачення.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при розгляді справи судом першої інстанції були залишені поза увагою вимоги спеціального закону, що підлягали застосуванню та не було надано належної оцінки доказам окремо та в сукупності, у результаті чого, суд дійшов безпідставних висновків про вину обвинувачених у вчиненні інкримінованого злочину.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Враховуючи викладене, оскаржуваний вирок слід скасувати та закрити кримінальне провадження.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 376, 404 -407, 417 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_12 задовольнити.

Вирок Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 12 вересня 2023 року за ч. 2 ст. 365 КК України відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 скасувати.

Кримінальне провадження №0001662 від 24.10.2019 за ч. 2 ст. 365 відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 закрити на підставі п. 2 ч 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України - залишити без розгляду.

Ухвала набуває чинності негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді