Справа № 383/402/24
Номер провадження 1-кп/383/121/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2024 року Бобринецький районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Бобринець Кіровоградської області в залі судових засідань Бобринецького районного суду Кіровоградської області кримінальне провадження №0000040 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Бобринець Кіровоградської області, зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , фактична адреса проживання: АДРЕСА_2 , відповідно до ст. 89 КК України не маючого судимостей,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 114-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

22 лютого 2022 року президент РФ, реалізуючи злочинний план, направив до Ради федерації звернення про використання ЗС РФ за межами РФ, яке було задоволено. 24 лютого 2022 року о 5 годині президент РФ оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці ЗС РФ шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській, інших областях та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України та Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України.

Цього ж дня Президентом України видано Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким зокрема зобов`язано місцеві органи виконавчої влади у взаємодії з територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ) за участю органів місцевого самоврядування та із залученням підприємств, установ та організацій усіх форм власності, фізичних осіб - підприємців організувати та забезпечити в установленому порядку своєчасне оповіщення громадян, які призиваються на військову службу.

Строк проведення загальної мобілізації та дії воєнного стану неодноразово продовжувався Указами Президента України і триває дотепер.

Пунктом 9 ст. 1 Закону України «Про національну безпеку» визначено, що національна безпека України - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності, демократичного конституційного ладу та інших національних інтересів України від реальних та потенційних загроз.

У відповідності до п. 2 ст. 1 вказаного Закону, воєнна безпека - це захищеність державного суверенітету, територіальної цілісності і демократичного конституційного ладу та інших життєво важливих національних інтересів від воєнних загроз.

Згідно п.п. 44-45 рішення Ради національної безпеки та оборони України від 14.09.2020 року, основним завданням у сфері воєнної безпеки є розвиток потенціалу стримування. Безумовним пріоритетом є боєздатні Збройні Сили України (далі - ЗСУ), підготовлений і вмотивований військовий резерв та ефективна територіальна оборона, які у поєднанні зі спроможностями інших органів сектору безпеки і оборони здатні завдати таких неприйнятних для противника втрат на землі, у повітрі, на морі та у кіберпросторі, що унеможливить реалізацію його агресивних намірів.

Пунктом 22 частини III Стратегії забезпечення державної безпеки, ухваленої рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 16.02.2002 року визначено, що державна політика у сфері державної безпеки спрямовується на попередження, своєчасне виявлення і запобігання зовнішнім та внутрішнім загрозам державній безпеці України, припинення розвідувальних, терористичних, диверсійних та інших протиправних посягань спеціальних служб іноземних держав, а також організацій, окремих груп та осіб на державну безпеку України, усунення умов, що призводять до цих загроз та причин їх виникнення.

Так, положеннями ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Військове формування - це створена відповідно до законодавства України сукупність військових з`єднань і частин та органів управління ними, які комплектуються військовослужбовцями і призначені для оборони України, захисту її суверенітету, державної незалежності і національних інтересів, територіальної цілісності і недоторканності у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій.

Згідно з приписами ст. 4 Закону України «Про оборону України», у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його Верховній Раді України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної Ради України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії, у тому числі проведення спеціальних операцій (розвідувальних, інформаційно-психологічних тощо) у кіберпросторі. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Збройні Сили України», Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності. Збройні Сили України забезпечують стримування збройної агресії проти України та відсіч їй, охорону повітряного простору держави та підводного простору у межах територіального моря України у випадках, визначених законом, беруть участь у заходах, спрямованих на боротьбу з тероризмом.

З`єднання, військові частини і підрозділи Збройних Сил України відповідно до Закону можуть залучатися до здійснення заходів правового режиму воєнного і надзвичайного стану, безпеки та захисту критичної інфраструктури, здійснення заходів щодо поводження з військовополоненими в особливий період, заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії РФ у Донецькій та Луганській областях, організації та підтримання дій руху опору, проведення військових інформаційно- психологічних операцій, боротьби з тероризмом і піратством, заходів щодо здійснення захисту життя, здоров`я громадян та об`єктів (майна) державної власності за межами України, забезпечення їх безпеки та евакуації (повернення), посилення охорони державного кордону, захисту суверенних прав України в її виключній (морській) економічній зоні та на континентальному шельфі та їх правового оформлення, забезпечення безпеки національного морського судноплавства України у відкритому морі чи в будь-якому місці поза межами юрисдикції будь-якої держави, заходів щодо запобігання розповсюдженню зброї масового ураження, протидії незаконним перевезенням зброї і наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів у відкритому морі, ліквідації надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру, кризових ситуацій, надання військової допомоги іншим державам, а також брати участь у міжнародному військовому співробітництві, міжнародних антитерористичних, антипіратських та інших міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки на підставі міжнародних договорів України та в порядку і на умовах, визначених законодавством України.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України» до структури Збройних Сил України входять органи військового управління, з`єднання, військові частини, вищі військові навчальні заклади, військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти, установи та організації, що не належать до видів та окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Відповідно до вимог бойових розпоряджень ОСУВ «Одеса» та УМП «Катран», з метою впорядкування наявних комендантських постів та спільних рухомих (мобільних) блок-постів, раціонального використання наявних ресурсів, посилення антитерористичних заходів, розшуку військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, зброї та боєприпасів, на території Кіровоградської області розгорнуто ряд рухомих (мобільних) блокпостів, на яких виконують бойові (спеціальні) завдання військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до Законів України.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, створив профіль у загальнодоступному ресурсі мережі Інтернет «Тікtок» - «ІНФОРМАЦІЯ_4», який має 1410 підписників та 4130 лайків.

02 березня 2024 року о 08 год. 13 хв. ОСОБА_4 , рухаючись по автомобільному шляху національного значення України Н14 «Олександрівка-Миколаїв» з м. Бобринець до м. Кропивницький Кіровоградської області, зняв на власний мобільний телефон Хіаоmі Redmi 9С, іmеі 1: НОМЕР_1 , іmеі 2: НОМЕР_2 , блок-пост, який встановлено поблизу м. Кропивницький, та осіб, які несли на ньому чергування.

Згідно з відповіддю ІНФОРМАЦІЯ_3 № 2 від 18.03.2024 року, на вказаному блок-посту виконують бойові (спеціальні) завдання військовослужбовці Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до Законів України. Несанкціоноване поширення інформації про місце розташування блокпосту та осіб, які залучені до виконання завдань на ньому, перешкоджає їх законній діяльності та може знизити обороноздатність підрозділів Збройних Сил України.

02 березня 2024 року, у невстановлений досудовим розслідуванням час, ОСОБА_4 , діючи в особливий період, в умовах воєнного стану, усвідомлюючи характер своїх злочинних дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки таких дій та бажаючи їх настання, перебуваючи за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_2 , використовуючи власний мобільний телефон Хіаоmі Redmi 9С, іmеі 1: НОМЕР_1 , іmеі 2: НОМЕР_2 , за допомогою профілю у загальнодоступному ресурсі мережі Інтернет «Тікtок» - « ІНФОРМАЦІЯ_4 » опублікував відеозапис ІНФОРМАЦІЯ_5 (мобільне посилання ІНФОРМАЦІЯ_6 ), що має 43,3 тис. переглядів, в якому міститься інформація про розташування блок-посту на автомобільному шляху національного значення України Н14 «Олександрівка-Миколаїв» поблизу м. Кропивницький, чим перешкодив законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

В підготовчому судовому засіданні від прокурора ОСОБА_3 надійшло клопотання про затвердження угоди про визнання винуватості від 29 березня 2024 року, укладеної між начальником відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , яку долучено до матеріалів справи.

Згідно змісту угоди обвинувачений ОСОБА_4 повністю та беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 114-1 КК України.

Сторонами угоди узгоджено покарання ОСОБА_4 за ч.1 ст. 114-1 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років із звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 , з покладенням на нього зобов`язань згідно зі ст. 76 КК України.

В угоді передбачені наслідки укладання, затвердження та невиконання угоди про визнання винуватості, визначені ст.ст.473, 476 КПК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор та захисник висловились про можливість затвердження угоди про визнання винуватості.

Обвинувачений ОСОБА_4 вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст. 114-1 КК України визнав повністю і просив затвердити угоду про визнання винуватості. При цьому пояснив, що укладення угоди є добровільною, він розуміє права, передбаченні ч. 4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження та невиконання угоди, передбачені ч. 2 ст.473 та ст.476 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди.

Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам чинного кримінального процесуального закону, заслухавши думку прокурора, захисника та обвинуваченого, суд приходить до висновку, що укладення угоди про визнання винуватості є добровільним, зазначена угода відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а тому підлягає затвердженню, виходячи з таких підстав.

Відповідно до змісту вимог ч.ч.2,4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена за ініціативою прокурора або підозрюваного чи обвинуваченого у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 114-1 КК України, тому суд визнає його винним та кваліфікує його дії, як перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, який згідно ст.12 КК України є тяжким злочином.

При вирішенні питання про відповідність угоди вимогам кримінального процесуального закону, суд враховує, що умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам КПК України та КК України, правова кваліфікація кримінального правопорушення правильна, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб. Підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним відсутні.

Призначаючи покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Узгоджена сторонами міра покарання, у виді позбавлення волі строком на п`ять років, із застосуванням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та з покладенням на обвинуваченого зобов`язань, визначенихст.76 КК України відповідає вимогам Кримінального Кодексу України.

Відповідно до положень ст.475 КПК України передбачено, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості, а також призначення узгодженої сторонами міри покарання.

На підставі ст.100 КПК України речовий доказ - мобільний телефон Хіаоmі Redmi 9С, іmеі 1: НОМЕР_1 , іmеі 2: НОМЕР_2 з сім картами повернути з ОСОБА_4 ..

Цивільний позов у справі не заявлений. Судові витрати відсутні.

В ході досудового розслідування та під час судового розгляду відносно ОСОБА_4 запобіжні заходи не обиралися.

Керуючись ст.ст. 314, 368-371, 373, 374, 469, 472, 474, 475 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості, яку укладено 29.03.2024 року між начальником відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Кіровоградської обласної прокуратури ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 за присутності захисника - адвоката ОСОБА_5 .

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_4 від призначеного покарання, якщо він протягом двох років іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та у відповідності до ст.76 КК України суд покладає на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти його про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Речовий доказ - мобільний телефон Хіаоmі Redmi 9С, іmеі 1: НОМЕР_1 , іmеі 2: НОМЕР_2 з сім картами повернути з ОСОБА_4 ..

Копію вироку вручити прокурору, засудженому та захиснику.

Апеляційна скарга на вирок суду першої інстанції може бути подана протягом тридцяти днів з моменту його проголошення до Кропивницького апеляційного суду.

Вирок суду першої інстанції на підставі угоди про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку:

1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди;

2) прокурором виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 КПК України угода не може бути укладена.

Суддя ОСОБА_1