ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 598/2047/14-к

провадження № 51-174км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Великі Бірки Тернопільського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2022 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК та виправдано за цими статтями у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінальних правопорушень.

Вирішено питання щодо цивільного позову, речових доказів та арешту майна у провадженні.

Тернопільський апеляційний суд вироком від 09 жовтня 2023 року скасував вирок районного суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 135 ККта ухвалив новий вирок, якимОСОБА_6 визнав винуватим за ч. 1 ст. 135 КК та призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі статей 49, 74 КК ОСОБА_6 звільнив від відбування покарання за закінченням строків давності. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишив без змін.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_6 засуджено за те, що він 08 липня 2014 року близько 03:00, керуючи автомобілем «ЗАЗ-ВІДА» (д. н. з. НОМЕР_1 ), на автошляху між населеними пунктами Стриївка-Киданці Тернопільського району Тернопільської області здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 , якому внаслідок наїзду було спричинено різного виду тілесні ушкодження, які належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент їх спричинення. Надалі, в порушення вимог підпунктів «а», «б», «в», «г», «е» пункту 2.10 Правил дорожнього руху (далі - ПДР), ОСОБА_6 після скоєної дорожньо-транспортної пригоди, не зупинив керований ним транспортний засіб, не вжив заходів до надання першої медичної допомоги, збереження слідів пригоди, а вчинивши наїзд автомобілем на потерпілого ОСОБА_8 , поставив його у небезпечний для життя стан і, знаючи, що потерпілий позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок такого безпорадного стану, залишив потерпілого ОСОБА_8 в нічний час без допомоги на проїжджій частині дорожнього полотна за межами населеного пункту та зник з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок апеляційного суду, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

Обґрунтовуючи викладені в касаційній скарзі вимоги, вказує, що апеляційний суд дав неправильно оцінку фактичним обставинам справи, що призвело до кваліфікації його дії за ч. 1 ст. 135 КК. Однак таке рішення вважає хибним, зважаючи, що цей злочин належить до злочинів приватного обвинувачення, кримінальне провадження щодо яких може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого. Оскільки з заявою про притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 135 КК на момент розгляду справи судом першої інстанції потерпіла не зверталась, тому суд не міг постановити обвинувальний вирок за ч. 1 ст. 135 КК. Також заперечує визнання апеляційним судом ряду доказів допустимими, що призвело до його засудження за ч. 1 ст. 135 КК.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали доводи, викладені в касаційній скарзі засудженого, та просили її задовольнити, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти її задоволення, оскаржуване судове рішення просила залишити без змін.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Як вбачається зі змісту касаційної скарги засудженого, він не погоджується з наданою апеляційним судом оцінкою доказам та заперечує правильність установлених фактичних обставин кримінального провадження, що на підставі статей 433, 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Рішення суду в частині виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі засудженого не оспорюється.

Водночас засуджений порушує питання про перегляд вироку апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, однак колегія суддів уважає їх безпідставними з огляду на таке.

У статті 370 і ч. 2 ст. 418 КПК визначено, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повинні бути законними, обґрунтованими і вмотивованими.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Водночас підставами для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку є: необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідність застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання (ч. 1 ст. 420 КПК).

За приписами ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у ньому зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог закону під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 дотримано.

У вироку суду в повній відповідності до вимог статей 374, 420 КПК наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. У мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки.

Зокрема, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, підтверджується сукупністю доказів, належно оцінених судом, а саме: - показаннями самого обвинуваченого, який підтвердив, що 08 липня 2014 року близько 02:00, керуючи автомобілем «ЗАЗ-ВІДА», на проїзній частині дороги, він побачив перешкоду і застосував екстрене гальмування, однак уникнути наїзду на неї не зміг. Наїзд відбувся під час гальмування. Наближаючись до перешкоди, вже після застосування гальмування, він зрозумів, що на дорозі, орієнтовно посередині і перпендикулярно до неї, нерухомо лежить тіло людини у темному одязі. При наїзді він відчув удар в передню нижню частину автомобіля і, не зупиняючись, продовжив рух. Після наїзду поїхав у своє господарство, яке знаходиться в АДРЕСА_2 та залишив там автомобіль. Перед тим, оглянувши автомобіль, він побачив, що автомобіль має пошкоджений бампер і праву протитуманну фару; - показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які пояснили, що в ніч з 07 на 08 липня 2014 року вони їхали разом в автомобілі по автодорозі між селами Стриївка та Киданці Збаразького району Тернопільської області і виявили, що на автодорозі лежить їх знайомий ОСОБА_8 , який не рухався, але був ще живим. Про це вони повідомили працівників поліції та швидкої допомоги; - протоколами обшуку господарства та огляду транспортного засобу, під час якого було виявлено та зафіксовано технічні ушкодження автомобіля, їх обсяг та слідову інформацію після ДТП, зокрема плями червоно-бурого кольору; - висновками судово-медичних експертиз та іншими доказами, детально відображених у вироку.

Верховний Суд погоджується з апеляційним судом, що дані протоколів огляду місця події і автомобіля та висновків судових експертиз в сукупності з показаннями самого обвинуваченого повністю підтверджують, що ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «ЗАЗ-ВІДА», на автошляху між населеними пунктами Стриївка-Киданці здійснив наїзд на потерпілого ОСОБА_8 і таким чином поставив його у небезпечний для життя стан, але зник з місця дорожньо-транспортної пригоди, залишивши потерпілого в нічний час без допомоги на проїжджій частині дорожнього полотна за межами населеного пункту, хоча згідно вимог підпунктів «а», «б», «в», «г», «е» пункту 2.10 ПДР повинен був після скоєної дорожньо-транспортної пригоди зупинити керований ним транспортний засіб і вжити заходів для надання першої медичної допомоги потерпілому ОСОБА_8 , який був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок свого безпорадного стану.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що апеляційний суд, змінюючи кваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч.3 на ч. 1 ст. 135 КК, виходив з того, що вказане діяння (завідоме залишення потерпілого ОСОБА_8 без допомоги) не було причиною смерті потерпілого, оскільки з висновків судово-медичних експертиз та показань експертів у судовому засіданні щодо причин смерті ОСОБА_8 видно, що отримані ним при наїзді автомобілем тілесні ушкодження були не сумісні з життям, окремі травми, такі як розрив аорти та спинного мозку, могли самостійно призвести до настання смерті і характер таких травм виключає можливість збереження життя потерпілому навіть шляхом забезпечення надання своєчасної медичної допомоги, тому скоєне діяння не може кваліфікуватися за ч. 3 ст. 135 КК.

Доводи засудженого про неправильне застосування щодо нього положень ч. 1 ст. 135 КК та необхідність закриття кримінального провадження у цій частині у зв`язку з відсутністю заяви потерпілої про здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 26 КПК кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі відмови потерпілого від обвинувачення підлягає безумовному закриттю, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК).

Відповідно до вимог процесуального закону обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є позиція потерпілого по відношенню до вчиненого щодо нього діяння, виражена у певній процесуальній формі, зокрема у формі заяви. Так, обираючи спосіб реагування на злочин, потерпілий, користуючись свободою розсуду, самостійно вирішує питання про те, наскільки це протиправне діяння зачіпає його інтереси, наскільки ефективним для їх захисту буде звернення до процедури кримінального судочинства, а в разі початку такої процедури - чи доцільно її продовжувати. Заява потерпілого свідчить про його рішення захистити власні інтереси шляхом здійснення кримінального провадження.

Інтерес потерпілого як особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій, тому потерпілий не зобов`язаний визначати конкретну норму кримінального закону, яка встановлює відповідальність за те чи інше вчинене щодо нього протиправне діяння, натомість достатнім є лише волевиявлення потерпілого на притягнення винного до кримінальної відповідальності.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19), якщо потерпілий не подавав заяву про злочин, але до початку чи під час досудового розслідування і/або судового провадження за злочином публічного обвинувачення беззастережно висловлювався про необхідність застосування щодо винного кримінально-правових заходів примусу, відповідне волевиявлення, зафіксоване у процесуальних документах, є достатньою підставою для здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення після зміни кваліфікації злочину.

У разі перекваліфікації судом діяння на злочин приватного обвинувачення позиція потерпілого про притягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності за злочин публічного обвинувачення не може прирівнюватися до відмови від приватного обвинувачення і не є підставою для закриття кримінального провадження, регламентованою п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК.

Як убачається з матеріалів справи, під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_11 наполягала на притягненні ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності, підтримувала апеляційні скарги прокурорів, що дало право апеляційному суду ухвалити обвинувальний вирок з перекваліфікацією діяння на злочин приватного обвинувачення.

Отже, з урахуванням установлених фактичних обставин справи дії ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 135 КК кваліфіковані правильно, а покарання йому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК з урахуванням вимог статей 49, 74 цього Кодексу.

Апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 здійснено з дотриманням вимог статей 404, 405 КПК, вирок апеляційного суду достатньо вмотивований та відповідає ст. 420 цього Кодексу.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для скасування судового рішення, про яке просить засуджений, під час перевірки матеріалів кримінального провадження суд касаційної інстанції не встановив.

Урахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Тернопільського апеляційного суду від 09 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3