ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1576/24 Справа № 204/9948/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року, якою засудженому ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні клопотання про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства,

ВСТАНОВИЛА:

Засуджений ОСОБА_8 в апеляційній скарзі та в доповненні до апеляційної скарги просить оцінити відповідність положень ст.82 КК України статтям 24 та 61 Конституції України, скасувати ухвалу суду як незаконну і необґрунтовану, та постановити нову ухвалу, якою вирок Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року привести у відповідність до КК України шляхом пом`якшення призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, замінивши його покаранням у виді позбавлення волі на певний строк, та у зв`язку з фактичним відбуттям ним понад 25 років позбавлення волі звільнити його з місць ув`язнення, обмежившись фактично відбутим ним строком позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він у клопотанні просив суд першої інстанції оцінити відповідність положень ст.82 КК України Конституції України та замінити призначене йому вироком покарання у виді довічного позбавлення волі на певний строк, однак така його вимога судом була проігнорована.

Зазначає, що суд першої інстанції був упередженим, оскільки при розгляді клопотання не взяв до уваги те, що він за весь час перебування під вартою не допустив жодного порушення режиму утримання, також дійшов необгрунтованого висновку, що він не хоче працювати, навчатись тощо, та що його бажання піти до Збройних Сил України є нещирим.

Посилається на те, що ним 24.07.2023 року було заявлено про відвід судді ОСОБА_9 , а 20.10.2023 року - всьому складу суду, однак у задоволенні цих заяв судом першої інстанції було безпідставно відмовлено, тому суду апеляційної інстанції необхідно повторно розглянути ці заяви, та врахувати те, що колегія суддів, яка здійснювала розгляд цього кримінального провадження не має спеціалізації для розгляду кримінальних проваджень.

Стверджує, що він тривалий час відбуває покарання в ДУ КУВП №3, а саме з 04.01.2019 року, тому вказана установа може надати суду об`єктивні відомості щодо його характеристики та при складанні висновку про його виправлення.

Проте, адміністрація установи заходів виховного характеру щодо нього та залучення його до соціально-виховних програм не проводила.

Водночас, адміністрація установи запропонувала йому переведення з ДУ КУВП №3 до нещодавно створеної дільниці в ДУ Петрівська ВК №49 для колишніх співробітників правоохоронних органів, однак ним було написано заяву про відмову у здійсненні такого переводу, також така пропозиція не узгоджується з думкою адміністрації ДУ КУВП №3 про те, що він не відбуває покарання у вказаній установі, а лише перебуває там тимчасово за рішенням суду, у зв`язку з чим, адміністрація не має повноважень застосовувати до нього соціально-психологічні програми, складати висновок про його виправлення тощо.

Звертає увагу на те, що суд першої інстанції використав як доказ щодо обставин, які характеризують його особу, відомості, які містяться в його характеристиці від 14.09.2023 року та психологічній характеристиці від 14.09.2023 року, які були надані суду не як доказ, а на підтвердження того, що адміністрація установи у вересні 2023 року при оформленні документів до його клопотання до Президента України про помилування вже складала подібні матеріали, тому відмова адміністрації надати суду матеріали щодо нього є безпідставною.

Також зазначає, що психологічна характеристика від 14.09.2023 року була сфальсифікована психологом ОСОБА_10 .

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року засудженому ОСОБА_8 відмовлено у задоволенні клопотання про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства.

Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, суд першої інстанції дійшов висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, оскільки у суду відсутні дані про виправлення засудженого. Також ОСОБА_8 не було подано до суду індивідуального плану, в якому б було визначено заходи, здійснення яких, у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк, дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації його після звільнення.

Клопотання засудженого в частині звільнення з місць відбування покарання, у зв`язку з фактичним відбуттям покарання задоволенню не підлягає, оскільки на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Щодо твердження засудженого ОСОБА_8 про те, що з 29.12.1999 року по 29.03.2000 року максимальною мірою покарання, передбаченою кримінальним законодавством України було 15 років позбавлення волі, то такі твердження є безпідставними та необґрунтованими.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги засудженого, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року ОСОБА_8 засуджено за ст.93 п.п. б, г, з, ст.ст. 17 ч.2, 93 п.п. б, г, з, ст.145 ч.1, ст.42 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вказаний вирок суду залишено без зміни. Вирок набрав законної сили 16 січня 2001 року.

Постановою Староміського районного суду м. Вінниці від 22.10.2010 року вирок Дніпровського обласного суду від 14.11.2000 року було приведено у відповідність до Кримінального кодексу України (в редакції 2001 року) та виключено ч.1 ст.145 КК України.

З матеріалів провадження вбачається, що засуджений ОСОБА_8 в грудні 2021 року звернувся до суду з клопотанням про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року у відповідність з вимогами чинного законодавства України, шляхом заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнити його з місць ув`язнення у зв`язку із фактичним відбуттям ним строку покарання. В обгрунтування свого клопотання засуджений посилався на те, що призначене йому вироком покарання у виді довічного позбавлення волі є незаконним, оскільки згідно із ч.2 ст.63 КК України воно не могло перевищувати 15 років позбавлення волі.

Суд першої інстанції вказані доводи засудженого визнав безпідставними та необгрунтованими, з чим погоджується колегія суддів.

Так, відповідно до матеріалів провадження засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі. Таке покарання передбачено ст.64 КК України і вказана норма кримінального закону не визнана такою, що не відповідає Конституції України.

В рішенні №6-р(ІІ)/2021 від 16.09.2021 року Конституційний Суд України прямо зазначив про те, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам ч.1 ст.3, ст.23, ч.2 ст.28 Конституції України. Даним рішенням було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), лише ч.1 ст.81, ч.1 ст.82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відтак, наразі засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання, яке само по собі як вид покарання не суперечить приписам ст. 3, 28 Конституції України.

Посилання засудженого на те, що суд першої інстанції не оцінив відповідність положень ст.82 КК України Конституції України є безпідставним, оскільки відповідно до п. 2 ст. 150 Конституції України до повноважень Конституційного Суду України належить офіційне тлумачення Конституції України та законів України, тобто суд першої інстанції таких повноважень не має.

Водночас, вказаним рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України №2» зазначено, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не забороняє застосування покарання у виді довічного позбавлення волі до осіб, яких було визнано винними у вчиненні особливо тяжких злочинів, наприклад, умисному вбивстві. Однак, для того, щоб таке покарання відповідало вимогам статті 3 Конвенції, воно має бути de jure та de facto таким, яке може бути скороченим, що означає як наявність у засудженого перспективи звільнення, так і можливість перегляду. Основа такого перегляду повинна охоплювати оцінку наявності законних підстав пенологічного характеру для подальшого тримання засудженого під вартою.

Поряд із цим у п.194 даного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що оскільки ця справа стосується питання того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити, вона свідчить про наявність системної проблеми, для вирішення якої вимагається вжиття заходів загального характеру. Характер встановленого за статтею 3 Конвенції порушення свідчить, що для належного виконання цього рішення від держави-відповідача вимагатиметься впровадження реформи системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі. Механізм такого перегляду повинен гарантувати перевірку у кожному конкретному випадку, чи обґрунтовано триваюче тримання під вартою законними пенологічними підставами, та має надавати засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити з певним ступенем точності, що їм треба зробити, аби було розглянуто питання щодо їх звільнення, та за яких умов це можливо, відповідно до стандартів, розроблених практикою Суду.

Закріплені у національному законодавстві критерії та умови перегляду повинні бути достатньо чіткими та визначеними, а також відображати відповідну практику Суду.

Проте, на час звернення засудженого до суду з вказаним клопотанням реформа системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі не була впроваджена та механізм такого перегляду законодавством України не було визначено.

Відповідно до ч.1 ст.74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до матеріалів провадження засуджений 26.06.2023 року направив до суду першої інстанції доповнення до клопотання, в якому вказував на можливість застосування до нього положень ст.82 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що національним законодавством України визначено чіткий механізм реалізації права засуджених, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Так, відповідно до Наказу Міністерства юстиції України від 19.01.2023 року №294/5 затверджено Порядок та Методику визначення ступеня виправлення засудженого, форму індивідуального плану виправлення та ресоціалізації, відповідно до яких встановлено процедуру визначення ступеня виправлення засудженого, перелік та форму документів, які додаються до клопотання адміністрації установи виконання покарань щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Вказаний ступінь виправлення засудженого відображається у відповідному висновку.

При цьому, згідно із п.10 вказаного Порядку, якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до ст. 81, 82 КК України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи. Адміністрація установи протягом 5 днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подальшої подачі їх до суду в установленому законом порядку. В цьому випадку до суду повинні бути надані такі документи: висновок комісії установи (СІЗО) щодо ступеня виправлення засудженого, характеристика на засудженого з оцінкою ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена з використанням підсистеми КАСАНДРА, дані про достроково не зняті або не погашені у встановленому законом порядку стягнення та особова справа.

Однак, засуджений ОСОБА_8 не дотримався вказаного Порядку та не надав до суду документи на підтвердження того, що він письмово звертається до адміністрації установи щодо застосування до нього ст.82 КК України, а також, що він став на шлях виправлення, тому вимоги засудженого в цій частині не підлягають задоволенню.

Доводи засудженого ОСОБА_8 про те, що суд при розгляді клопотання не взяв до уваги те, що він за весь час перебування під вартою не допустив жодного порушення режиму утримання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказана обставина не є підставою для застосування до нього ст.82 КК України, так як відповідно до наданої ДУ КУВП №3 довідки вбачається, що за весь період відбування покарання засуджений мав лише одне заохочення (а.п.156 т.2), що не свідчить про те, що він став на шлях виправлення. Окрім того, згідно із характеристикою від 26.02.2024 року, наданою ДУ КУВП №3, засуджений ОСОБА_8 перебуває в установі з 19.04.2023 року. За час його перебування в установі характеризувався посередньо, стягнень та заохочень не мав. Працевлаштований не був, оскільки не виявив такого бажання. Провину у злочині не визнає. На виховні заходи реагує не завжди правильно. Не бере участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу (а.п.155 т.2).

Посилання засудженого на те, що суд в ухвалі як на докази посилається на його характеристику та психологічну характеристику, які у цьому провадженні не надавались суду в якості доказів, колегія суддів вважає таким, що не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки суду першої інстанції для розгляду клопотання засудженого документи, передбачені Порядком визначення ступеня виправлення засудженого, в повному обсязі надані не були, тому ухвалюючи судове рішення, суд враховував виключно ті документи, які були долучені до цього провадження як установою, в якій перебуває ОСОБА_8 , так і самим засудженим, та на підставі яких дійшов обгрунтованого висновку про те, що засуджений ОСОБА_8 не став на шлях виправлення.

Твердження, що ДУ КУВП №3, в якій засуджений тривалий час відбуває покарання, має можливість надати відомості щодо його характеристики не є слушними, оскільки засудженим не надано доказів письмового звернення до адміністрації установи щодо надання документів, необхідних для долучення до клопотанням про застосування до нього ст.82 КК України.

Доводи засудженого про те, що психологічна характеристика від 14.09.2023 року була сфальсифікована психологом ОСОБА_11 є необгрунтованими, оскільки засудженим не наведено належних доказів на підтвердження цього факту.

Посилання засудженого на те, що ним 24.07.2023 року було заявлено про відвід судді ОСОБА_9 , а 20.10.2023 року - всьому складу суду, однак у задоволенні цих заяв судом першої інстанції було безпідставно відмовлено, а також, що колегія суддів, яка здійснювала розгляд цього кримінального провадження не має спеціалізації для розгляду кримінальних проваджень є безпідставними, оскільки відповідно до матеріалів провадження всі заявлені засудженим відводи були розглянуті судом відповідно до вимог КПК України.

Так, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.07.2023 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 про відвід судді ОСОБА_9 від участі у цьому провадженні з тих підстав, що засуджений не навів будь-яких переконливих доказів про упередженість або необ`єктивність судді під час розгляду його клопотання, так як участь судді ОСОБА_9 в іншій справі з розгляду аналогічного клопотання іншого засудженого відповідно до ст. 75, 76 КПК України не є підставою для відводу судді (а.п. 21-23 т.2).

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2023 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_8 про відвід колегії суддів з тих підстав, що доводи ОСОБА_8 про наявність сумнівів щодо неупередженості колегії суддів, яка відмовила у задоволенні його заяви про відвід судді ОСОБА_9 , яка брала участь у розгляді аналогічної справи, ґрунтуються на його незгоді з прийнятим рішенням.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив засудженому ОСОБА_8 в задоволенні заяв про відвід суддів з тих підстав, що його доводи не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки засудженим у заявах не наведено жодних об`єктивних даних, які б були підставою для відводу суддів, в тому числі обставин, які викликають сумнів у їх неупередженості відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України.

Що стосується доводів про те, що колегія суддів, яка здійснювала розгляд цього кримінального провадження не має спеціалізації для розгляду кримінальних проваджень, то слід зазначити, що із змісту ст. 21, 22, 23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» місцеві загальні суди розглядають цивільні, кримінальні, адміністративні справи, а також справи про адміністративні правопорушення у випадках та порядку, визначених процесуальним законом. Місцевий суд складається із суддів місцевого суду. Із числа суддів місцевого суду обираються слідчі судді та судді, які розглядають кримінальні провадження стосовно неповнолітніх і вони не звільняються від виконання обов`язків судді першої інстанції. Тобто, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» передбачає обов`язкову спеціалізацію суддів зі здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх п.3 ст.18 та слідчих суддів п.5 ст.23 Закону України «Про судоустрій і статус суддів». Створення палат з розгляду цивільних, кримінальних справ в судах першої інстанції Законом України «Про судоустрій і статус суддів» не передбачено.

За таких обставин апеляційна скарга засудженого ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4