Провадження №11-кп/824/3252/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 ,

прокурора ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 на вирок Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року, яким:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ровеньки, Луганської області, громадянки України, українки, з середньою освітою, офіційно не працюючої, проживаючої (до затримання) за адресою: АДРЕСА_1 ,-

визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 (в редакції до внесення змін Законом № 3233-IX від 13.07.2023), ч. 4 ст. 358 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 року ОСОБА_13 , в особі ОСОБА_14 , на підставі довіреності посвідченої Шостою Київською державною нотаріальною конторою 07.11.2003 року за реєстром № 5-6144, придбала у ОСОБА_15 квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

У подальшому, у зв`язку з переїздом до іншої країни, ОСОБА_13 довіреністю від 23.04.2019 року зареєстрованою в реєстрі за № 6-656 уповноважила свою матір - ОСОБА_14 розпоряджатися її майном, бути представником у всіх державних установах, організаціях. У подальшому на підставі вищевказаної довіреності, ОСОБА_14 на початку осені 2020 року (більш точної дати в ході проведення досудового розслідування не встановлено) опублікувала на одному із інтернет сайтів оголошення про здачу в оренду, квартири що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, але не пізніше листопада 2020 року, у ОСОБА_12 та у невстановленої на цей час досудовим розслідуванням особи, виник злочинний умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство) в особливо великих розмірах, а саме - грошовими коштами від відчуження квартир, розташованих на території м. Києва.

Згідно злочинного плану, направленого на заволодіння грошовими коштами від незаконного відчуження квартир, невстановлена на цей час досудовим розслідуванням особа, мусила підшукувати квартири на території м. Києва, знімати їх у довгострокову оренду, отримувати у законних власників квартир копії правоустановчих документів та на підставі цих копій правоустановчих документів виготовляти начебто їх оригінали, а ОСОБА_12 , у свою чергу, на підставі завідомо підроблених документів, повинна була видавати себе нібито за власницю квартири під час підписання договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса та використовувати ці завідомо підроблені документи, на що остання погодилась та прийняла вказану пропозицію.

Таким чином, ОСОБА_12 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, досягли попередньої змови на вчинення особливо тяжкого злочину безпосередньо до початку його скоєння.

Діючи відповідно до вищевказаного плану злочинних дій, невстановлена на даний час у ході досудового розслідування особа в листопаді 2020 року (більш точної дати в ході проведення досудового розслідування не встановлено) на одному із інтернет сайтів, знайшла оголошення про здачу в оренду квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Після чого, 05.11.2020 року невстановлена на даний час у ході досудового розслідування особа, використовуючи паспорт громадянина України іншої особи, уклав з ОСОБА_14 договір оренди квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 терміном на один рік, отримавши таким чином доступ до приміщення.

У подальшому, ОСОБА_12 , реалізуючи вищевказаний план злочинних дій, направлений на заволодіння грошовими коштами від незаконного відчуження квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 23.11.2020 року у невстановленому в ході проведення досудового розслідуванні місці отримала від невстановленої на даний час у ході досудового розслідування особи завідомо підроблений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_13 , серія НОМЕР_1 , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві 28.10.1997 року, із вклеєними у ньому фотокартками зі своїм зображенням на сторінці АДРЕСА_3 . Після чого, використовуючи зазначений вище паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_13 - ОСОБА_12 , звернулась до комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» з метою отримання інформаційної довідки щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_2 .

В подальшому, 21.12.2020 року о 17 годині 06 хвилин, невстановлена на даний час у ході досудового розслідування особа на інтернет сайті «Dom.ria» розмістила оголошення про продаж квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , при цьому, з метою якнайшвидшої реалізації злочинного плану і отримання грошових коштів, вказала ціну, меншу ринкової вартості та можливість торгу.

25.01.2021 року невстановлена на даний час у ході досудового розслідування особа, видаючи себе за ріелтора одного з агентств з нерухомості у м. Києві, маючи доступ до приміщення, показала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 потенційним покупцям - ОСОБА_16 та її чоловіку - ОСОБА_17 . При цьому, з метою введення їх в оману та отримання грошових коштів, ця невстановлена особа надала їм для ознайомлення підроблений договір купівлі-продажу квартири від 23.01.2004 року та план-схему вказаної квартири.

Далі, з метою заволодіння грошовими коштами шляхом обману, 28.01.2021 року ОСОБА_12 , через мобільний додаток «WhatsApp» з мобільного номеру НОМЕР_2 листувалась та телефонувала потенційному покупцю - ОСОБА_16 на мобільний номер НОМЕР_3 , видаючи себе за власницю квартири - ОСОБА_13 , та обговорювала деталі підписання угоди.

У подальшому, ОСОБА_12 у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 30.01.2021 року у невстановленому в ході проведення досудового розслідування місці отримала від невстановленої на даний час у ході досудового розслідування особи завідомо підроблений договір від 23.01.2004 року купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .

Далі, з метою доведення спільного з невстановленою на даний час у ході досудового розслідування особою злочинного плану щодо заволодіння грошовими коштами ОСОБА_16 від незаконного відчуження квартири, діючи з корисливих мотивів, маючи на меті незаконне збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, 30.01.2021 року у період з 13 години 00 хвилин по 16 годину 00 хвилин, ОСОБА_12 прибула до приміщення офісу приватного нотаріуса ОСОБА_18 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що у Печерському районі міста Києва, де зустрілась з покупцем - ОСОБА_16 та її чоловіком - ОСОБА_17 . Після чого всі разом зайшли до приватного нотаріуса ОСОБА_18 , де ОСОБА_12 надала завідомо підроблений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_13 , серія НОМЕР_1 , виданий Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві 28.10.1997 року, із вклеєними фотокартками зі своїм зображенням на сторінці АДРЕСА_3 , а також надала завідомо підроблений договір купівлі продажу квартири від 23.01.2004 року розташованої за адресою: АДРЕСА_2 для оформлення угоди.

Після перевірки приватним нотаріусом всіх наданих документів, остання склала договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , після чого ОСОБА_12 , яка видавала себе за власницю квартири - ОСОБА_13 , як продавець, та ОСОБА_16 , як покупець, підписали вказану угоду. Після цього, на виконання умов угоди, ОСОБА_16 передала ОСОБА_12 готівкою грошові кошти у сумі 95 000 доларів США.

Заволодівши шляхом обману грошовими коштами у сумі 95 000 доларів США, що на момент вчинення кримінального правопорушення становила 2 682 800 гривень, що складає 2 364 неоподаткованих мінімум доходів громадян, які належали ОСОБА_16 , ОСОБА_12 залишила місце укладення угоди та змінила номер телефону.

Таким чином, ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою з невстановленою на даний час досудовим розслідуванням особою, заволоділа чужим майном шляхом обману (шахрайство), а саме - грошовими коштами у сумі 95 000 доларів США від відчуження квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , яка на праві приватної власності належить - ОСОБА_13 , вартість якої станом на момент вчинення кримінального правопорушення становила 3 230 000 грн., що складає 2 846 неоподаткованих мінімум доходів громадян.

Вироком Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року ОСОБА_12 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 (в редакції до внесення змін Законом № 3233-ІХ від 13.07.2023), ч. 4 ст. 358 КК України та призначено їй покарання:

- за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції до внесення змін Законом № 3233-IX від 13.07.2023) у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років без призначення додаткового покарання у вигляді конфіскації майна;

- за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_12 визначено у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_12 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки. Та покладено на неї обов`язки, передбачені ст.. 76 КК України. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_12 скасовано, негайно звільнивши її з під варти. Стягнуто з ОСОБА_12 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 33 636 (тридцять три тисячі шістсот тридцять шість) гривень 48 (сорок вісім) копійок. Вирішено питання арешту.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Печерського районного суду міста Києва від 14.12.2023 відносно ОСОБА_12 скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції до внесення змін Законом №323З-IX від 13.07.2023), ч. 4 ст. 358 КК України і призначити їй покарання: за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції до внесення змін Законом №3233-ІХ від 13.07.2023) у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_12 визначити у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що не оспорюючи доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_12 , вважає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Також звертає увагу, що у оскаржуваному вироку судом першої інстанції помилково констатовано наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченій відповідно до частини першої ст. 66 КК України - щире каяття.

Так, під час допиту у ході судового засідання, обвинувачена визнала обставини вчинення кримінального правопорушення, зазначені у обвинувальному акті, й свою роль у вчиненні правопорушень, у яких вона обвинувачується, проте не висловлювала жалю щодо спричинених потерпілим негативних наслідків, бажання виправити ситуацію, відшкодувати завдані злочином збитки, зосереджуючи натомість увагу на тому, як вона жалкує через те, що відносно неї застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою й загрожує покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, судом при призначенні покарання безпідставно зазначено щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання.

Також судом першої інстанції не в повній мірі враховані конкретні обставини справи, зокрема те, що обвинувачена вчинила особливо тяжкий злочин та своїми діями завдала потерпілим майнової шкоди в особливо великих розмірах.

Окрім того, судом першої інстанції при винесенні вироку не в повній мірі враховані обставини кримінального провадження, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень та їх наслідки; необгрунтовано встановлено наявність щирого каяття, яке ототожнено з визнанням вини; не наведено обставин, які б свідчили про наявність у обвинуваченої щирого каяття та осуду своєї поведінки та обставин, які дають підстави для звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням.

Відтак, за наведених обставин вирок суду суперечить загальним засадам призначення кримінального покарання, наведеним у ст. ст. 50, 65 КК України, внаслідок чого обвинуваченій ОСОБА_12 призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і розмір якого є явно несправедливим через м`якість.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення прокурора ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційну скаргу та просида її задовольнити,

пояснення представника потерпілого ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,

пояснення представника потерпілих ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення захисника ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги,

пояснення обвинуваченої ОСОБА_12 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_12 у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах, а також у використанні завідомо підробленого документу, тобто у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених відповідно ч. 4 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України, в тому числі з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинених обвинуваченою дій та їх правова кваліфікація, а також доведеність її вини у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень, колегія суддів не вбачає будь-яких підстав для перегляду судового рішення поза межами поданої прокурором апеляційної скарги, тим більше, що вирок суду першої інстанції в цій частині є законним та обґрунтованим, а дії ОСОБА_12 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 190 та ч. 4 ст. 358 КК України.

Прокурор в апеляційній скарзі висловив свою незгоду з вироком суду у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального праовопрушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, тобто в частині призначеного ОСОБА_12 покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Так, відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що вищенаведені положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченої, але й при призначенні покарання, в разі ухвалення обвинувального вироку.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

За змістом ст. 75 КК України суд може звільнити особу від відбування покарання із випробуванням, якщо із урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу та інших обставин справи суд дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Так, приймаючи рішення про звільнення обвинуваченої ОСОБА_12 від відбування покарання із випробуванням суд послався на характеризуючі обвинувачену дані, обставини вчинення кримінальних правопорушень, щире каяття обвинуваченої, відсутність обтяжуючих обставин.

Проте, обмежившись перерахуванням обставин, визначених у ст. 65 КК України, які враховуються при призначенні покарання, суд у вироку не навів будь-яких мотивів, із яких він дійшов до висновку про те, що виправлення обвинуваченої ОСОБА_12 можливе без відбування нею призначеного покарання.

Колегія суддів зауважує, що матеріали кримінального провадження не містять будь-яких обгрунтованих даних, які б указували на можливість виправлення обвинуваченої без відбування призначеного покарання.

На підтвердження такого висновку, колегія суддів звертає увагу на тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким злочином, яким завдано потерпілим майнової шкоди в особливо великих розмірах, а саме використовуючи завідомо підроблені документи, ОСОБА_12 заволоділа грошовими коштами потерпілої ОСОБА_16 у сумі 95 000 доларів США (2 682 800 гривень) та сприяла втраті потерпілю ОСОБА_13 права власності на квартиру вартістю 3 230 000 гривень,та злочину невеликої тяжкості. Також суд враховує дані, що характеризують особу обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, на обілку в психіатричній лікарні та на обілку в наркологічному диспансері не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, перебуває у цивільному шлюбі, має доньку та онучку, є працездатною особою, офіційно не працює.

Наведене у своїй сукупності безумовно вказує на неможливість виправлення обвинуваченої без відбування покарання та необґрунтованість рішення суду про звільнення її від відбування покарання із випробуванням. Будь-яких даних, які б давали колегії суддів підстави вважати, що виправлення обвинуваченої можливе без ізоляції від суспільства, матеріали провадження не містять.

Отже, висновки суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_12 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки таке звільнення не сприятиме меті покарання - виправленню обвинуваченої і попередженню нових злочинів та є невиправдано м`яким заходом примусу, який не можна вважати справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Щодо доводів прокурора про безпідставність визнання щирого каяття обвинуваченої, як обставини, що пом`якшує покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Як неодноразово звертав увагу у своїх рішеннях Верховний Суд, виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Як вбачається з матеріалів провадження та знайшло своє підтвердження під час апеляційного розгляду, ОСОБА_12 в повному обсязі визнала вину у вчинених кримінальних правопорушеннях та зазначила, що шкодує про те, що погодилась на вмовляння невідомої особи задля отримання винагороди, щиро розкаюється у вчиненому, прагне відшкодувати потерпілим завдану злочинами шкоду.

На підставі наведеного, в даному конкретному випадку, колегія суддів знаходить не обґрунтованими доводи прокурора про безпідставність визнання щирого каяття обвинуваченої, як обставини, що пом`якшує покарання.

Разом з тим, вважаючи обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність обставини, яка пом`якшує покарання, а саме щире каяття ОСОБА_19 у вчинкеному, апеляційний суд вважає за необхідне зауважити, що обвинувачена ОСОБА_12 в повній мірі не усвідомлює наслідки вчиненння інкримінованих їй кримінальних правопорушень.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає частково обгрунтвоними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції припустився порушень закону при призначенні основного покарання ОСОБА_12 .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК України; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 ст. 65 КК України регламентовано, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року (в редакції від 06 листопада 2009 року), суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України.

Апеляційне проахання прокурора про призначення ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції до внесення змін Законом №3233-ІХ від 13.07.2023) у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_12 визначити у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна, на думку колегії суддів, є занадто суворим та буде нести надмірний тягар для обвинуваченої.

Разом з тим, з урахуванням ступеня тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винної, наявності обставини, що пом`якшує покарання, та відсутності обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_12 за ч. 4 ст. 190 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна, яке передбачене за вчинення даного кримінального правопорушення та покарання за ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна, що буде достатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 409, ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 420 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає до частковго задоволення, а вирок Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_19 покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, з ухваленням свого вироку у цій частині відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України колегія суддів вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_12 в строк відбування покарання строк її попереднього ув`язнення.

Керуючись ст.ст. 615, 404, 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 - задовольнити частково.

Вирок Печерського районного суду міста Києва від 14 грудня 2023 року щодо ОСОБА_12 - скасувати в частині призначеного покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_12 призначити покарання за:

- ч. 4 ст. 190 КК України (в редакції до внесення змін Законом № 3233-ІХ від 13.07.2023) у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна;

- ч. 4 ст. 358 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_12 обчислювати з моменту затримання під час приведення вироку до виконання.

Зарахувати ОСОБА_12 в строк відбування покарання попереднє ув`язнення з 13.07.2023 по 14.12.2023.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченою в той самий строк з моменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4