Справа № 953/5865/24
н/п 1-кс/953/4800/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" липня 2024 р. м.Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

слідчої судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського районного суду м. Харкова клопотання слідчої 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором у кримінальному провадженні Начальником управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Харківської обласної прокуратури ОСОБА_6 , поданого в межах кримінального провадження №0000834 від 22.04.2022, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину Російської Федерації, уродженцю с. Арське Ульяновської області РРФСР, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , полковнику, станом на 24.02.2022 року - начальник штабу заступник командира ІНФОРМАЦІЯ_2 (в/ч НОМЕР_1 ), особистий номер- НОМЕР_2 ,

підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

01 липня 2024 року до суду надійшло клопотання слідчої 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області ОСОБА_5 про обрання підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

В обґрунтування клопотання сторона обвинувачення вказує, що слідчим відділом Управління СБ України в Харківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000834 від 22.04.2022 за підозрою: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме віданні наказів про застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, поєднаних з умисним вбивством, за попередньою змовою групою осіб, тобто вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.

Так, з 19.02.2014 представниками Російської Федерації (далі РФ) розпочато збройне вторгнення збройних сил РФ (далі ЗС РФ), приховане твердженням керівників РФ про переміщення військових підрозділів в рамках звичайної ротації сил Чорноморського флоту, які у взаємодії з військовослужбовцями Чорноморського флоту РФ та іншими підрозділами ЗС РФ здійснили блокування й захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України, забезпечили військову окупацію території Автономної Республіки Крим і м. Севастополя. 18.03.2014 РФ оголосила про офіційне включення Криму до складу РФ.

Одночасно з цим, протягом березня та на початку квітня 2014 року під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади та ЗС РФ представники іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд і груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих РФ, взяли під контроль будівлі, в яких знаходилися органи місцевої влади та місцеві органи виконавчої влади України, військові об`єкти України в окремих районах Донецької та Луганської областей України. 07.04.2014 в м. Донецьку створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі за текстом «ДНР»), а 27.04.2014 в м. Луганську терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі за текстом «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і до нині.

Внаслідок військових дій у період з травня по серпень 2015 року сили оборони України звільнили частину раніше окупованих територій Донецької та Луганської областей.

Датою початку тимчасової окупації РФ окремих територій України є 19.02.2014. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими РФ з 20.02.2014. Окремі території України, що входять до складу Донецької та Луганської областей, є окупованими РФ (зокрема окупаційною адміністрацією РФ) починаючи з 07.04.2014, відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 № 1207-VII.

Близько 04 год 00 хв 24.02.2022 року за наказом президента Російської Федерації ОСОБА_8 , збройні сили Російської федерації, інші збройні формування РФ та підконтрольні їм угруповання іррегулярних незаконних збройних формувань розпочали широкомасштабне військове вторгнення на територію України, увійшовши з боку РФ, Республіки Білорусь та тимчасово окупованої території України, що супроводжувалось завданням ракетних, артилерійських ударів та бомбардувань авіацією об`єктів по всій території України.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, строк дії якого в подальшому продовжено.

Факт широкомасштабного збройного вторгнення на територію України 24.02.2022 року не приховувався владою РФ, а також встановлений рішеннями міжнародних організацій, зокрема резолюцією Генеральної асамблеї ООН ES-11/1 від 02.03.2022 року «Про агресію проти України», п.п. 1, 3 Висновку 300 (2022) Парламентської Асамблеї Ради Європи «Наслідки агресії Російської Федерації проти України», п.п. 17, 18 Наказу від 16.03.2022 за клопотанням про вжиття тимчасових заходів у справі «Звинувачення в геноциді відповідно до Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього (Україна проти РФ) та ін.)».

Відповідно до ст. 2 спільної для Женевських конвенцій про захист жертв війни 1949 року, ці конвенції, як і інші акти законів і звичаїв війни (міжнародного гуманітарного права), застосовуються до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни, у тому числі до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Таким чином, з 19.02.2014 до цього часу триває міжнародний збройний конфлікт, викликаний збройною агресією РФ проти України, окупацією частини території України, що вказує на поширення дії на території України законів та звичаїв війни (норм міжнародного гуманітарного права).

Відповідно до вимог ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, яке є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18.10.1907 року, які Нотою Міністерства закордонних справ СРСР відносно Гаагської конвенції і декларацій 1899 і 1907 років від 07.03.1955 року визнані Урядом СРСР, передбачена заборона атакувати чи бомбардувати в будь-який спосіб незахищені міста, поселення, помешкання чи будівлі.

Статтею 7 Закону України «Про правонаступництво України» від 12.09.1991 року визначено, що Україна є правонаступником прав і обов`язків за міжнародними договорами Союзу РСР, які не суперечать Конституції України та інтересам республіки.

Відповідно до положень статті 44 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 року передбачено, що для сприяння посиленню захисту цивільного населення від наслідків воєнних дій комбатанти зобов`язані відрізняти себе від цивільного населення в той час, коли вони беруть участь у нападі або у воєнній операції, що є підготовкою до нападу. Однак у зв`язку з тим, що під час збройних конфліктів бувають такі ситуації, коли через характер воєнних дій озброєний комбатант не може відрізнити себе від цивільного населення, він зберігає свій статус комбатанта за умови, що в таких ситуаціях він відкрито носить свою зброю.

Стаття 48 Протоколу I передбачає, що для забезпечення поваги й захисту цивільного населення та цивільних об`єктів сторони, що перебувають у конфлікті, повинні завжди розрізняти цивільне населення й комбатантів, а також цивільні й воєнні об`єкти та відповідно спрямовувати свої дії тільки проти воєнних об`єктів.

Окрім того, статтею 50 Протоколу I передбачено, що цивільною особою є будь-яка особа, що не належить до жодної з категорій осіб, зазначених у статті 4 А, 1, 2, 3 та 6 Третьої конвенції та у статті 43 цього Протоколу. У разі сумніву щодо того, чи є яканебудь особа цивільною особою, вона вважається цивільною особою. Цивільне населення складається з усіх осіб, які є цивільними особами. Присутність серед цивільного населення окремих осіб, які не підпадають під визначення цивільних осіб, не позбавляє це населення його цивільного характеру.

Стаття 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I) від 08.06.1977 року та стаття 33 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року забороняють акти насильства чи погрози насильством, які мають основною своєю метою тероризувати цивільне населення як і сам терор цивільного населення.

Стаття 52 Протоколу І забороняє здійснювати напади на цивільні об`єкти та зазначає про те, що напади повинні суворо обмежуватися об`єктами, які через свій характер, розміщення, призначення або використання вносять ефективний вклад у воєнні дії і повне або часткове руйнування, захоплення чи нейтралізація яких за існуючих у даний момент обставин, дає явну воєнну перевагу.

У свою чергу частина 2 статті 54 Протоколу І захищає цивільні об`єкти, необхідні для виживання цивільного населення. Зокрема, заборонено піддавати нападу або знищувати, виводити або доводити до непридатності об`єкти, необхідні для виживання цивільного населення, такі як запаси продуктів харчування, сільськогосподарські райони, що виробляють продовольство, посіви, худобу, споруди для забезпечення питною водою й запаси останньої, а також іригаційні споруди спеціально з метою не допустити використання їх цивільним населенням або супротивною стороною як засобу підтримання існування, незалежно від мотивів, ніби викликати голод серед цивільних осіб, примусити їх до виїзду або з якої-небудь іншої причини.

Крім того, стаття 57 зазначеного Протоколу зазначає, що при проведенні воєнних операцій повинна постійно виявлятися турбота про те, щоб оберігати цивільне населення, цивільних осіб і цивільні об`єкти. У зв`язку з чим мають дотримуватись, у тому числі, такі запобіжні заходи.

Ті, хто планує напад або приймає рішення про його здійснення: роблять все практично можливе, щоб пересвідчитися в тому, що об`єкти нападу не є ні цивільними особами, ні цивільними об`єктами й не підлягають особливому захисту, а є воєнними об`єктами і що згідно з положенням цього Протоколу напад на них не заборонено; вживають усіх практично можливих запобіжних заходів при виборі засобів і методів нападу з тим, щоб уникнути випадкових втрат життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і випадкової шкоди цивільним об`єктам і, в усякому випадку, звести їх до мінімуму; утримуються від прийняття рішень про здійснення будь-якого нападу, який, як можна очікувати, викличе випадкові втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і завдасть випадкової шкоди цивільним об`єктам або те й інше разом, що було б надмірним щодо конкретної і прямої воєнної переваги, яку передбачається одержати; напад відміняється або зупиняється, якщо стає очевидним, що об`єкт не є воєнним, що він підлягає особливому захисту, або що напад, як можна очікувати, викличе випадкові втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб і завдасть випадкової шкоди цивільним об`єктам або те й інше разом, що було б надмірним щодо конкретної і прямої воєнної переваги, яку передбачається отримати.

Також відповідно до п. а ст. 3 ст. 85 Протоколу І перетворення цивільного населення або окремих цивільних осіб на об`єкт нападу є серйозним порушенням цього Протоколу, коли вони вчиняються навмисне на порушення відповідних положень цього Протоколу і є причиною смерті або серйозного тілесного пошкодження чи шкоди здоров`ю.

Відповідно до вимог статті 29 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12.08.1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954 року (надалі Конвенції), сторона конфлікту, під владою якої є особи, що перебувають під захистом, відповідає за поводження своїх представників із цими особами, причому це не знімає особистої відповідальності з таких представників.

Статтею 43 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 08.06.1977 року передбачено, що збройні сили сторони, що перебуває в конфлікті, складаються з усіх організованих збройних сил, груп і підрозділів, що перебувають під командуванням особи, відповідальної перед цією стороною за поведінку своїх підлеглих, навіть якщо ця сторона представлена урядом чи властями, не визнаними супротивною стороною. Такі збройні сили підпорядковані внутрішній дисциплінарній системі, яка, поряд з іншим, забезпечує додержання норм міжнародного права, застосовуваних у період збройних конфліктів.

У ході вторгнення підрозділами збройних сил та іншими військовими формуваннями Російської Федерації, в порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, здійснюються спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння, по об`єктах, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права, що призводить до тяжких наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості або загибелі цивільного населення, а також заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та іншої цивільної інфраструктури.

Основним тимчасовим тактичним підрозділом загальновійськових з`єднань та військових частин, призначеним для застосування при виконанні бойових завдань є батальйонна тактична група (далі БТГр), створювана на базі штатного мотострілецького (танкового) батальйону із засобами посилення. БТГр в ході дій виконує ряд завдань, основними з яких у воєнний час є відбиття наступу противника, завдання йому поразки, утримання важливих рубежів, районів та об`єктів в обороні, розгром противника та оволодіння призначеними рубежами, районами та об`єктами, а також інші завдання. Батальйонна тактична група формується у з`єднанні (військовій частині), як правило, на основі штатних мотострілецьких (танкових) підрозділів та засобів посилення, що виділяються зі складу з`єднання (військової частини).

Відповідно до «Бойового уставу сухопутних військ частина НОМЕР_3 (батальйон, рота), затверджений наказом головнокомандуючим сухопутних військ від 26.02.2019 року №66дск Міністерства оборони Російської Федерації» (далі Устав), розділом II визначено, що управління підрозділами цілеспрямована діяльність командира батальйону (роти), його заступників, штабу батальйону по підтримці постійної бойової та мобілізаційної готовності підрозділів, підготовці їх до виконання поставлених завдань, керівництву підрозділами при виконанні завдань, відповідно до призначення. Управління має бути стійким, безперервним, оперативним та скритним, забезпечувати постійну бойову та мобілізаційну готовність командирів, штабу батальйону та підрозділів, повне використання їх бойових можливостей та виконання поставлених завдань у встановлені терміни.

Так, управління підрозділами організовується та здійснюється на основі рішення командира. Командир батальйону (роти) несе особисту відповідальність за прийняті рішення, застосування підлеглих підрозділів та виконання поставлених завдань. Він зобов`язаний завжди знати обстановку, рівень підготовки та можливості своїх підрозділів, у встановлені терміни приймати рішення та ставити завдання підлеглим, керувати безпосередньою підготовкою підлеглих підрозділів до бойових дій, а також наполегливо та безперервно керувати ними, домагаючись виконання прийнятого рішення. Командир батальйону управляє підрозділами особисто, через штаб, своїх заступників (командир роти - особисто та через своїх заступників), за допомогою засобів управління відповідно до наказів, розпоряджень, вказівок вищих начальників, штабів, прийнятих рішень та вимог щодо забезпечення безпеки інформації. У вирішальні моменти командир батальйону (роти) повинен перебувати на найважливішому напрямку і своєчасно впливати на хід виконання поставленого завдання наявними в його розпорядженні силами і засобами.

Вказаний Устав передбачає, що управління вогнем під час виконання завдання є найважливішим обов`язком командира батальйону (роти) і включає: розвідку цілей, оцінку їх важливості, визначення послідовності поразки та необхідних для цього засобів; постановку вогневих завдань; спостереження за результатами вогню та його коригування, маневр вогнем; контроль над витратою боєприпасів.

Виклик та коригування вогню приданого артилерійського підрозділу здійснюються через його командира (артилерійського коригувальника) або особисто командиром. При виклику вогню командир батальйону (роти) вказує підрозділ, призначений до виконання вогневої завдання; вид вогню; задачу стрільби; характер та місцезнаходження цілі; терміни виконання вогневого завдання.

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 01.03.2022 року військовослужбовець ЗС РФ полковник ОСОБА_7 проходив військову службу на посаді начальника штабу заступника командира НОМЕР_4 мотострілецької дивізії НОМЕР_5 (далі 18 мсд 11 АК, в/ч НОМЕР_1 ). У склад 18 мсд 11 АК БФ ЗВО організаційно входить 9 мотострілецький полк (далі 9 мсп, в/ч НОМЕР_6 ).

Так, близько 4 год 00 хв 02.03.2022 року батальйонна тактична група 9 мотострілкового полку (далі БТГр 9 мсп) була піднята за сигналом тривоги і отримала команду здійснити марш на територію України за маршрутом: АДРЕСА_2 . Командиром БТГр 9 мсп було призначено полковника ОСОБА_7 . Здійснивши вторгнення на територію України близько 17 год 00 хв підрозділи БТГр 9 мсп зайняли район зосередження «Ліс Хвойний» 2 км південніше АДРЕСА_2 .

В подальшому, близько 7 год 00 хв 12.03.2022 року командир БТГр полковник ОСОБА_7 отримав бойовий наказ на здійснення наступного маршруту: н.п. Руські Тишки н.п. Борщове н.п. Липці н.п. Глибоке н.п. Стрілече Державний кордон України н.п. Нехотіївка н.п. Весела-Лопань н.п. Черемошне н.п. Зіборовка н.п. Шебекіно н.п. Максимівка, Державний кордон України з Луганською областю. Близько 10 год 00 хв БТГр 9 мсп почала марш за вказаним маршрутом, близько 01 год 00 хв 13.03.2022 року зосередилися в районі н.п. Максимівка.

13.03.2022 року БТГр 9 мсп здійснила марш до н.п. Ізюм, близько 14 год 00 хв зупинившись в районі траси М-19 4 км до м. Ізюм.

Близько 02 год 00 хв 16.03.2022 року командир БТГр 9 мсп полковник ОСОБА_7 отримав бойовий наказ на проведення наступальних дій в напрямку: західна околиця н.п. Ізюм понтонна переправа через річку Сіверський Донець перехрестя доріг пост ДАІ н.п. Кам`янка, о 06 год 00 хв БТГр 9 мсп почала висування до переправи.

Близько 8 год 00 хв 16.03.2022 року БТГр 9 мсп передано в оперативне підпорядкування командира 144 мотострілецької дивізії 20 загальновійськової армії (використовує позивний «Ташкент»), який змінює задачу БТГр та наказує висунутися на новий рубіж за маршрутом, який передано закодованими координатами.

У період часу з 17.03.2022 по 24.03.2022 року підрозділи БТГр 9 мсп знаходяться в районі відновлення боєздатності: східна околиця н.п. Чистоводівка, де проводять обслуговування озброєння і військової техніки, поповнення матеріальними засобами та боєприпасами.

У період часу з 09 год 00 хв по 13 год 45 хв 25.03.2022 року БТГр 9 мсп за командуванням полковника ОСОБА_7 здійснила марш з району відновлення боєздатності в район бойового призначення і зайняла оборонну позицію: західна околиця н.п. Гракове, східна околиця н.п. Залізничне, лісосмуга « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що знаходяться у Чугуївському районі Харківської області, де виконувала бойові завдання у складі новоствореного угруповання військ « ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Згідно бойового порядку БТГр 9 мсп, окрім іншого, мала штатні артилерійські підрозділи безпосереднього підпорядкування мінометну батарею, гаубичну самохідну батарею та реактивну артилерійську батарею, на озброєнні яких перебували 120-мм міномети 2С12, 82-мм міномети 2Б14, 152-мм самохідні гаубиці 2С3 «Акація» та 122-мм реактивні системи залпового вогню БМ-21 «Град».

В невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 28.04.2022 року, полковник ОСОБА_7 зайняв посаду старшого оперативної групи 18 мсд 11 АК БФ ЗВО у склад якої входило у тому числі БТГр 9 мсп.

У зв`язку з займаною посадою начальника штабу заступника командира 18 мсд 11 АК БФ, командира батальйону тактичної групи 9 мсп, а в подальшому старшого оперативної групи 18 мсд, на полковника ОСОБА_7 покладалось виконання поставлених бойових задач відповідно до рішень та планів вищого військового командування РФ, у тому числі шляхом ведення наступальних дій та застосування артилерії.

Для реалізації вищевказаного злочинного умислу невстановлені особи з числа військового командування РФ залучили полковника ОСОБА_7 , з метою реалізації спільного плану на припинення функціонування об`єктів цивільної інфраструктури та промисловості, тероризування цивільного населення шляхом завдання підпорядкованими ОСОБА_7 силами та засобами систематичних та масштабних невибіркових ударів реактивними снарядами по цивільним об`єктам Чугуївського району Харківської області.

Так, у період часу з 22.04.2022 по 11.06.2022 року, полковник ОСОБА_7 , будучи начальником штабу заступником командира 18 мсд 11 АК БФ ЗВО, командиром БТГр 9 мсп у складі 18 мсд 11 АК БФ ЗВО, а в подальшому старшим оперативної групи 18 мсд, виконуючи спільний злочинний план військового командування РФ, діючи умисно, за попередньою змовою групою з числа невстановлених осіб військового командування РФ, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, тяжкі наслідки у вигляді загибелі і поранення цивільних осіб, а також створення непридатних умов для існування цивільного населення АДРЕСА_3 , бажаючи настання таких наслідків, порушуючи закони та звичаї війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, шляхом віддання бойових наказів і бойових розпоряджень забезпечив нанесення підпорядкованими йому військовослужбовцями БТГр, що перебували на території АДРЕСА_4 , (які відповідно до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22.12.2022 № 309, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за № 1668/39004, в період з 24.02.2022 по 10.09.2022 року були тимчасово окуповані), масштабних невибіркових ударів з використанням реактивних систем залпового вогню (РСЗВ) 9К51 «Град», по цивільним об`єктам, тобто об`єктам які не є воєнними цілями, розміщеним у АДРЕСА_3 .

Так, 22.04.2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, на виконання наказу ОСОБА_7 , військовослужбовцями БТГр, з використанням реактивної системи залпового вогню (РСЗВ) 9К51 «Град» здійснено невибірковий удар некерованими реактивними снарядами «М-21ОФ» індексу «9М22» по об`єкту цивільної інфраструктури, а саме домоволодінню за адресою: АДРЕСА_3 , в результаті якого пошкоджено вказане домоволодіння та загинув ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , отримали тілесні ушкодження. Вказані потерпілі особи є громадянами України, на момент події у складі Збройних Сил України не перебували, зброї при собі не мали, участі у бойових діях не брали, до таких дій не готувалися, були одягнені у цивільний одяг.

У період з 08.05.2022 по 28.05.2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, на виконання наказу ОСОБА_7 , військовослужбовцями БТГр, з використанням реактивної системи залпового вогню (РСЗВ) 9К51 «Град» здійснено невибірковий удар некерованими реактивними снарядами «М-21ОФ» індексу «9М22» по об`єкту цивільної інфраструктури, а саме домоволодінню за адресою: АДРЕСА_3 , внаслідок чого пошкоджено житловий будинок та огорожу на території домоволодіння.

28.05.2022 року, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, на виконання наказу ОСОБА_7 , військовослужбовцями БТГр, з використанням реактивної системи залпового вогню (РСЗВ) 9К51 «Град» здійснено невибірковий удар некерованими реактивними снарядами «М-21ОФ» індексу «9М22У» по об`єкту цивільної інфраструктури, а саме домоволодінню за адресою: АДРЕСА_3 , внаслідок чого пошкоджено вказаний житловий будинок, а громадянин України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , який на момент події у складі Збройних Сил України не перебував, зброї при собі не мав, участі у бойових діях не брав, до таких дій не готувався, був одягнений у цивільний одяг, отримав тілесні ушкодження.

Близько 14 год 05 хв 11.06.2022 року на виконання наказу ОСОБА_7 , військовослужбовцями БТГр, з використанням реактивної системи залпового вогню (РСЗВ) 9К51 «Град» здійснено невибірковий удар некерованими реактивними снарядами «М-21ОФ» індексу «9М22У» по об`єктам цивільної інфраструктури Чугуївського району Харківської області, а саме домоволодінням за адресою: АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 ; АДРЕСА_8 , внаслідок чого пошкоджено житлові будинки, господарчі споруди та транспортні засоби цивільних осіб, громадянин України ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_9 , який на момент події у складі Збройних Сил України не перебував, зброї при собі не мав, участі у бойових діях не брав, до таких дій не готувався, був одягнений у цивільний одяг, загинув від отриманих поранень.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_7 , діючи умисно, за попередньою змовою групою невстановлених осіб з числа військового командування РФ, усвідомлюючи явну злочинність свої дій, тяжких наслідків та бажаючи їх настання, віддав бойові накази підпорядкованим військовослужбовцям БТГр 9 мсп 18 мсд 11 АК на застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, а саме завдання невибіркових масштабних ударів некерованими реактивними снарядів «М-21ОФ» індексу «9М22У», що використовуються реактивними системами залпового вогню (РСЗВ) 9К51 «Град», поєднаних з умисним вбивством та пораненням цивільних осіб, чим грубо порушив вимоги ст. 25 Положення про закони і звичаї війни на суходолі, які є додатком до IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, ст. 33 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, ст. ст. 51, 52, 54, 57, п. а ст. 3 ст. 85 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол 1) від 8 червня 1977 року.

Слідча зазначає, що 22.06.2024 року у відповідності до ст. ст. 276-278 КПК України складено письмове повідомлення про підозру у вчиненні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 297-2 КПК України, підставами для обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, є зібрані у кримінальному провадженні докази.

22.06.2024 року у відповідності до ст. ст. 276-278 КПК України складене письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, вручено у спосіб, передбачений для вручення повідомлень.

Як вказує слідча, на даний час, підозрюваний ОСОБА_7 переховується від органів досудового розслідування та суду, та знаходиться на території Російської Федерації, тобто державі, визнаної Верховною Радою України державою-агресором з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Отже, матеріали досудового розслідування дають достатні та безсумнівні підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_7 умисно переховується від слідства та суду на території Російської Федерації, тобто держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором з метою уникнення кримінальної відповідальності за учинений ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України.

Притягнути ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності у загальному порядку, передбаченому чинним кримінальним процесуальним законодавством, неможливо.

Також сторона обвинувачення посилається на те, що здійснити повідомлення про підозру шляхом безпосереднього вручення, надіслання поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення повідомлення по телефону або телеграмою неможливо. Враховуючи викладене, повідомлення про підозру ОСОБА_7 та повістки про його виклик у відповідності до ч. 8 ст. 135 КПК України 22.06.2024 опубліковано на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр».

На сьогоднішній день виникла необхідність в обранні відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у зв`язку з тим, що досудове розслідування у даному кримінальному провадженні триває, а обрання підозрюваному запобіжного заходу більш м`якого може перешкодити об`єктивному розслідуванню кримінального провадження.

Підставою обрання запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 438 КК України, а також наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При вирішення клопотання про обрання запобіжного заходу необхідно врахувати, що: - наявні докази про вчинення ОСОБА_7 інкримінованого злочину є вагомими; - підозрюваному, у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, загрожує покарання у виді позбавленням волі на строк до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі; - вік та стан здоров`я не перешкоджають підозрюваним вчиняти злочини, перешкоджати виконанню завдань кримінального провадження та ухилятися від слідчого, прокурора і суду; - ризик продовження злочинної діяльності є високим, так як ОСОБА_7 є військовослужбовцем ЗС РФ та в останнього наявна на озброєнні вогнепальна та інша зброя.

З урахуванням викладених обставин, жоден інший більш м`який запобіжний захід, крім виключного запобіжного заходу тримання під вартою, не зможе забезпечити запобіганню існуючим ризикам та виконання завдань кримінального провадження. Враховуючи викладене, з метою забезпечення виконання підозрюваним процесуальним обов`язкам та запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1, 2, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підозрюваному ОСОБА_7 необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Сторона обвинувачення у судовому засіданні клопотання про обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримала. Прокурор зазначив, що зібрані на час розгляду клопотання докази свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України та підтверджують наявність ризиків, передбачених пунктами 1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також зауважив про наявність достатніх підстав вважати, що підозрюваний виїхав з території України та перебуває на території держави, яка визнана Верховною Радою України державою-агресором, у Російській Федерації. Обрання більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання належної процесуальної поведінки підозрюваного, у зв`язку з чим, сторона обвинувачення просила обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Захисник адвокат ОСОБА_4 , у судовому засіданні

Клопотання розглядається слідчою суддею в порядку ч. 6 ст. 193 КПК України за відсутності підозрюваного.

Слідча суддя, заслухавши позицію сторін, дослідивши додані до клопотання документи у їх сукупності, прийшла до наступного висновку.

З наданих матеріалів встановлено, що слідчим відділом УСБУ в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесене до ЄРДР 22.04.2022 за №0000834, в рамках якого подається дане клопотання.

22.06.2024 у даному кримінальному провадженні старшою слідчою 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області ОСОБА_14 , за погодженням прокурора у кримінальному провадженні Начальника управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Харківської обласної прокуратури ОСОБА_6 , складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0000834 від 22.04.2022 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України, тобто у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме віданні наказів про застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, поєднаних з умисним вбивством, за попередньою змовою групою осіб.

Частиною 1 ст. 42 КПК України встановлено, що підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Статтею 278 КПК України передбачено порядок вручення письмового повідомлення про підозру - письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч. 1 ст. 278 КПК України).

Частиною 1 ст. 111 КПК України передбачено, що повідомлення у кримінальному провадженні є процесуальною дією, за допомогою якої слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд повідомляє певного учасника кримінального провадження про дату, час та місце проведення відповідної процесуальної дії або про прийняте процесуальне рішення чи здійснену процесуальну дію.

Частиною 3 ст. 111 КПК України передбачено, що повідомлення у кримінальному провадженні здійснюється у випадках, передбачених цим Кодексом, у порядку, передбаченому главою 11 цього Кодексу, за винятком положень щодо змісту повідомлення та наслідків неприбуття особи.

Так, Глава 11 Розділу ІІ КПК України містить ст.135, якою передбачено порядок здійснення виклику в кримінальному провадженні, а також ст.136, якою встановлено яким чином підтверджується отримання особою повістки про виклик або ознайомлення з її змістом іншим шляхом.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 Глави 11 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

У разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи (ч. 2 ст. 135 КПК України).

Відповідно до ч.8 ст.135 КПК України повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасво окупованій території України, територіх держави, визнаної Верховною Радою України державою -агресором, у випадку обгрунтованої неможливості їй такої повістки згідно частинами 1,2-4-7 цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї ста частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Отже, з огляду на наведені положення закону, ст.278 КПК України покладає на слідчого/прокурора обов`язок вручити підозрюваному в кримінальному провадження письмове повідомлення про підозру в день його складення слідчим прокурором, однак, якщо це неможливо зробити, повідомлення про підозру вручається у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень у кримінальному провадженні (ст. 111 КПК України), тобто, - у порядку здійснення виклику в кримінальному провадженні (ст. 135 КПК України) в тому числі шляхом опублікування у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Слідчою суддею встановлено, що у зв`язку із неможливістю вручення особисто ОСОБА_7 повідомлення про підозру у день його складення та повісток про виклик на 26,27,28 червня 2024 року до СВ УСБУ в Харківській області, внаслідок не встановлення його місцезнаходження на території України, а також знаходження його на території РФ, стороною обвинувачення вжито заходів для вручення повідомлення про підозру та повісток про виклик ОСОБА_7 у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень згідно ч. 1 ст. 278 КПК України з урахуванням ст. 111 КПК України та ст. 135 КПК України, зокрема, шляхом оголошення повного тексту підозри на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр» № НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 ) від 22.06.2024.

Враховуючи, що повідомлення про підозру, як процесуальний документ, складено та підписано з дотриманням норм кримінального процесуального законодавства і стороною обвинувачення вжито заходів для його вручення підозрюваному ОСОБА_7 у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень (частина 1 статті 42 КПК України), що підтверджується доказами, наданими стороною обвинувачення та дослідженими слідчим суддею, стороною обвинувачення доведено, що ОСОБА_7 набув статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, відповідно до положень ч. 1 ст. 42 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити такі дії: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зав`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Таким чином, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідча суддя зобов`язана встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідча, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (ч. 1 ст. 194 КПК України).

Щодо наявності обґрунтованої підозри слідча суддя зазначає наступне.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права.

Оскільки положення кримінального процесуального законодавства не розкривають поняття «обґрунтованості підозри», в оцінці цього питання слідча суддя користується практикою ЄСПЛ.

У своїх рішеннях, зокрема, «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук та Йонкало проти України», Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

«Обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими обґрунтовується затримання, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Волох проти України»).

При цьому факти що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.

Уявлення про «обґрунтовану підозру» має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.

Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка виконала затримання та оголосила підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення, другий - що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

З матеріалів доданих до клопотання вбачається, що ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України, тобто у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме віданні наказів про застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, поєднаних з умисним вбивством, за попередньою змовою групою осіб.

Слідчою суддею встановлено, що на час вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, у вчиненні яких ОСОБА_7 підозрюється, останій є громадянином Російської Федерації та осудною особою, яка досягла 16-річного віку.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який затверджено Законом України від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», строк дії якого неодноразово продовжено по теперішній час.

За результатами розгляду даного клопотання про застосування запобіжного заходу слідчою суддею встановлено, що висновки органу досудового розслідування про наявність підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України, не є очевидно необґрунтованими чи недопустимими, виходячи з наданих стороною обвинувачення доказів, а саме: даних, які містяться у протоколі огляду місця події від 04.10.2022; даних, які містяться у довідці за результатами роботи мобільної групи військових спеціалістів Міжвідомчої робочої групи при Офісі Генерального прокурора, утвореної наказом №83 від 24.05.2022; даних, які містяться у протоколі огляду речей та документів від 18.04.2023; даних, які містяться у протоколі огляду речей та документів від 20.05.2024; показань свідка ОСОБА_15 , які містяться у протоколі допиту від 25.02.2023; даних, які містяться у протоколі огляду речей і документів від 20.05.2024; даних, які містяться у протоколі огляду від 14.04.2023; даних, які містяться у висновку експертів за результатами проведення комплексної судової військової та вибухотехнічної експертизи №10031/10032 від 29.01.2024; даних, які містяться у висновку експертів за результатами проведення комплексної судової військової та вибухотехнічної експертизи №10025/10026 від 16.02.2024; даних, які містяться у висновку експертів за результатами проведення комплексної судової військової та вибухотехнічної експертизи №10017/10018 від 29.01.2024; даних, які містяться у висновку експертів за результатами проведення комплексної судової військової та вибухотехнічної експертизи №10286/10287 від 11.03.2024.

Слідча суддя зазначає, що на цій стадії кримінального провадження, враховуючи положення кримінального процесуального закону, суд повинен лише надати оцінку тому чи достатньо отриманої інформації та досліджених доказів, для того, щоб допустити можливість, що особа щодо якої вирішується питання про застосування запобіжного заходу могла вчинити кримінальне правопорушення, яке їй інкримінується. Питання ж оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні того чи іншого злочину входить до компетенції суду під час розгляду кримінального провадження по суті.

З огляду на зазначене, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , виходячи з наявних у суду матеріалів клопотання, слідча суддя приходить до висновку, що надані достатні підстави для наявності обґрунтованої підозри стосовно можливого вчинення ОСОБА_7 дій, що кваліфікуються за ч.2 ст.28 ч.2 ст.438 КК України за викладених у клопотанні обставин.

Вказане може бути підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді запобіжного заходу.

Щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України слідча суддя зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Слідча суддя враховує наявність ризику, передбаченого п.1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість запобігання спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків, та інших учасників кримінального провадження, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи те, що положення кримінального процесуального законодавства не розкриває зміст ризику втечі, передбачений ч.1 ст.177 КПК України, суддя, відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, при оцінці вказаного ризику враховує практику ЄСПЛ, яка розкриває зміст такого ризику.

Так, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Суворість покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти або повторного вчинення злочинів («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Суд зазначає, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду обумовлюється можливістю притягнення особи до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними наслідками, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України, тобто у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме віданні наказів про застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, поєднаних з умисним вбивством, за попередньою змовою групою осіб - злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі.

А отже, очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Зазначена обставина на перших етапах притягнення особи до кримінальної відповідальності сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому слідча суддя, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу, враховує тяжкість злочинів, в яких підозрюється ОСОБА_7 у сукупності з іншими обставинами.

При цьому, слідча суддя при встановленні даного ризику враховує також існування інших факторів, які можуть свідчити про наявність у ОСОБА_7 можливості переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Так, органом досудового розслідування, шляхом розміщення оголошення повного тексту на веб-сайті Офісу Генерального прокурора та в газеті «Урядовий кур`єр» № НОМЕР_7 ( НОМЕР_8 ) від ІНФОРМАЦІЯ_10 , було опубліковано повістки про виклик ОСОБА_7 до СВ УСБУ в Харківській області на 26,27,28 червня 2024 року для проведення відносно нього процесуальних та слідчих дій. На вказані виклики до органу досудового розслідування ОСОБА_7 не з`явився та про поважні причини неявки не повідомив.

Слідчою суддею враховується той факт, що постановою старшої слідчої 1-го відділення СВ УСБУ в Харківській області ОСОБА_14 від 29.06.2024 ОСОБА_7 оголошено в розшук на території України та міжнародний розшук, оскільки 26,27,28 червня 2024 року ОСОБА_7 за викликом слідчого для проведення процесуальних дій вручення письмового повідомлення про підозру, допиту як підозрюваного та вручення клопотання про обрання запобіжного заходу з додатками до нього, до СБ УСБУ в Харківській області не прибув, причини своєї неявки не повідомив. Також органом досудового розслідування не встановлено фактичне місцезнаходження підозрюваного, що унеможливлює здійснення досудового розслідування в установленому законом порядку та строки.

Вищевикладені обставини свідчать про існування реальної можливості переховування підозрюваного від суду та органу досудового розслідування з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від цих осіб та дослідження їх судом.

Достатньо обґрунтованим є ризик знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки досудове розслідування кримінального правопорушення триває і органом розслідування на даний час не проведено всього необхідного обсягу слідчих (розшукових) дій, а також вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки підозрюваний є громадянином РВ, приймав участь у військових діях РФ проти України, в нього наявні зв`язки з іншими військовослужбовцями ЗС РФ. Тому є розумна підозра вважати, що підозрюваний, у разі повернення на територію України для виконання бойових завдань, може продовжити вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Крім того, слідча суддя враховує у сукупності наступні обставини:

- ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбаченьх ч.2 ст.28, ч.2 ст.438 КК України, тобто у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме віданні наказів про застосування засобів ведення війни, заборонених міжнародним правом, поєднаних з умисним вбивством, за попередньою змовою групою осіб - злочину проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі;

- дані щодо особи ОСОБА_7 , який має зареєстроване місце проживання на території рф, тобто держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, Право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес. Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Слідча суддя вважає, що з урахуванням положень характеру та тяжкості злочинів, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_7 , те, що злочини за ч.2 ст.438 КК України, є злочинами проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, а отже у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який підлягає у необхідності захисту високих стандартів, охорони прав, як інтересів суспільства, так і держави в цілому, сукупність обставин, на підставі яких встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, вказує на недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення підозрюваним виконувати покладених на нього процесуальних обов`язків та запобіганню спробам вчинити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, під час дії воєнного стану.

При цьому слідча суддя зазначає, що при оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, слідча суддя використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі застава, домашній арешт, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Частиною 6 статті 193 КПК України визначено, що слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

В ході розгляду клопотання, слідчою суддею встановлено, що постановою старшої слідчої 1-го відділення СВ УСБУ в Харківській області ОСОБА_14 від 29.06.2024 ОСОБА_7 оголошено в розшук на території України та міжнародний розшук.

Відповідно до даних, які містяться у рапорті начальника 7 відділу ГВ ЗНД УСБУ в Харківській області ОСОБА_16 від 29.06.2024 щодо розшуку підозрюваного, на виконання доручення №70/6-5837 від 13.05.2024 у кримінальному провадженні №0000834 від 22.04.2022, за підозрою ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.28 та ч.2 ст.438 КК України проведено комплекс розшукових заходів, спрямованих на встановлення місцезнаходження ОСОБА_7 . За результатом проведених заходів встановлено, що підозрюваний ОСОБА_7 переховується від органу досудового розслідування на території рф.

З урахуванням вищевстановлених обставин кримінального правопорушення, наданих стороною обвинувачення доказів на підтвердження викладених у клопотанні доводів, що свідчать про набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри щодо вчинення ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики вчинення ОСОБА_7 дій, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, слідча суддя, виходячи з положень ч. 6 ст. 193 КПК України, дійшла до висновку про наявність підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави стосовно підозрюваного ОСОБА_7 за його відсутності.

З огляду на зазначене клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Вказане рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки, як вище зазначалося, у провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають усталеній практиці Європейського Суду з прав людини.

Керуючись ст. 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 309, 372, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчої 1-го відділення слідчого відділу Управління СБ України в Харківській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором у кримінальному провадженні Начальником управління протидії злочинам, вчиненим в умовах збройного конфлікту Харківської обласної прокуратури ОСОБА_6 , поданого в межах кримінального провадження №0000834 від 22.04.2022, про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

В порядку ч.6 ст.193 КПК України обрати підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Роз`яснити, що згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи, яка виїхала та/або перебуває на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки її до місця здійснення досудового розслідування кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 193 КПК України, зобов`язати компетентних службових осіб органу досудового розслідування після затримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і не пізніше як через сорок вісім годин з часу доставки його до місця здійснення досудового розслідування кримінального провадження звернутися до слідчого судді, суду для розгляду питання за участю ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про застосування обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним в той же строк, але з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідча суддя - ОСОБА_1