ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1880/24 Справа № 172/254/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000222 за апеляційними скаргами прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Васильківка, Васильківського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо -технічною освітою, не працюючого, не одруженого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 25.12.2015 року Синельниківським міськрайонним судом Дніпропетровської області, за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі. На підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 05.08.2022 року звільнений умовно-достроково від відбування невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 місяці 29 днів, (згідно ст. 107 КК України),

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскаржуваного рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених п. 13 ч.2 ст. 115, ч. 2 ст. 194 КК України, та призначено йому покарання: за ч .2 ст. 194 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за п.13 ч.2 ст. 115 КК України у виді 14 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 14 років .

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом повного приєднання не відбутої частини покарання за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2015 року до призначеного судом покарання за цим вироком, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років 4 місяців 29 днів.

Крім того, судом вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за п. 13. ч. 2 ст. 115 КК України, а саме: умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіянні смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, а також за ч. 2 ст. 194 КК України, а саме: умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

За встановлених судом обставин та детально викладених у вироку суду ОСОБА_7 , 25.12.2015 року був засуджений вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 115, ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 8 років позбавлення волі. На підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 05.08.2022 року був звільнений умовно-достроково від відбування невідбутої частини основного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 місяці 29 днів, згідно ст. 107 КК України, та на шлях виправлення не став, протягом не відбутої частини покарання знову, повторно вчинив кримінальне правопорушення, передбачене п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, та кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 194 КК України.

Так, ОСОБА_7 , 29.11.2022 року, в період часу з 15:00 годин по 18:00 годин, більш точного часу слідством не встановлено, знаходився в будинку за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , та розпивав спиртні напої з останнім. В цей час між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 раптово виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_10 взяв кухонного ножа та почав ним розмахувати в бік ОСОБА_7 . В останнього, який за допомогою сил рук, забрав кухонний ніж у ОСОБА_10 , раптово виник злочинний умисел направлений на позбавлення життя останнього. Реалізуючи свій намір, ОСОБА_7 , того ж дня, без розриву в часі, перебуваючи на кухні будинку за вищевказаною адресою, знаходячись в положенні стоячи, дістав з кишені складний ніж, та наніс ОСОБА_10 , який перебував в положенні стоячи, один удар в ділянку шиї праворуч, внаслідок чого потерпілому було спричинено 1 проникаюче колото-різане поранення. Після чого, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу наніс ОСОБА_10 один удар ножем в грудну клітину праворуч, внаслідок чого потерпілому було спричинено одне проникаюче колото-різане поранення. ОСОБА_10 того ж дня помер внаслідок проникаючого колючо-ріжучого поранення грудної клітини з пошкодженням легень, що супроводжувалось внутрішньою та зовнішньою кровотечею, та ускладнилось розвитком гострої крововтрати. Тілесне ушкодження у ділянці грудної клітини проникаюче у плевральну порожнину прижиттєве, відноситься до ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_10 .

Крім того, в період часу з 15:00 годин по 22:00 годин 29.11.2022 року, більш точного часу слідством не встановлено, ОСОБА_7 , знаходячись у будинку N АДРЕСА_2 , який належить на праві власності потерпілому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинивши злочин, внаслідок якого останній помер, в нього виник умисел на знищення вищевказаного домоволодіння разом з тілом господаря, шляхом підпалу, з метою укриття скоєного кримінального правопорушення. В вищевказаний період часу, ОСОБА_7 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на знищення слідів вчиненого кримінального правопорушення, перебуваючи поряд з тілом ОСОБА_10 , перекинув електрообігрівач, щоб спровокувати пожежу, порушивши встановлені законодавством вимоги пожежної безпеки. Після чого, ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінальних правопорушень. Внаслідок злочинних умисних дій ОСОБА_7 виникла пожежа, якою заподіяно матеріальну шкоду, спричинену в результаті пошкодження об`єкта нерухомості житлового будинку (літ. А-1) за адресою: АДРЕСА_2 на загальну суму 79551 грн. 59 коп. В результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 заподіяно збитку на вищевказану суму.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи особи, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду першої інстанції змінити в частині призначеного покарання обвинуваченому, призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 194 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 11 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 11 років. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України повністю приєднати не відбуту частину покарання за вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2015 року у виді 4 місяців 29 днів, та остаточно ОСОБА_7 призначити покарання у виді 11 років 4 місяців 29 днів позбавлення волі.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги захисник посилається на те, що призначаючи обвинуваченому покарання, не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_7 працює, не одружений, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, визнав усі обставини вчинення злочинів, надавав логічні та послідовні покази, щиро розкаявся у вчиненому, що свідчить про наявність пом`якшуючих покарання обставин. Крім того, захисник не погоджується з наявністю обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, оскільки така є нічим не підтверджена. За таких обставин захисник вважає, що суд призначив обвинуваченому занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та його особі.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим та призначити покарання за ч. 2 ст. 194 КК України у виді 5 років позбавлення волі; за п.13 ч.2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити покарання ОСОБА_7 у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч. 2 ст. 71 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покарання, призначити ОСОБА_12 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Обгрутовуючи заявлені вимоги, прокурор посилається на те, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд не повною мірою врахував, що обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, раніше судимий, в тому числі за аналогічний злочин, будучи звільненим умовно-достроково на невідбуту частину строку покарання 4 місяці 29 днів згідно ст. 107 КК України та протягом невідбутої частини покарання знову вчинив злочин проти життя.

На переконання прокурора поведінка обвинуваченого ОСОБА_13 свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі, а його відношення до скоєного свідчить про жорстокість та винятковий цинізм.

Крім того, прокурор вказує, що належним чином не врахував й посткримінальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 , який, незважаючи на наявність беззаперечних доказів його вини, не розкаявся у вчиненому та у своїх показаннях демонстрував суду цілковиту відсутність жалю з приводу скоєного, що вказує на особливу небезпечність такої особи та її загрозу для суспільства, саме тому ОСОБА_7 підлягає постійній ізоляції від суспільства, якою відповідно до положень Кримінального кодексу України є довічне позбавлення волі, яке буде необхідним і справедливим за вчинені ним злочини.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу захисника та просили вирок суду першої інстанції змінити, з підстав. Викладених в апеляційній скарзі. Проти задоволення апеляційного скарги прокурора заперечували.

Прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, просила вирок суду скасувати з підстав, викладених в апеляційній скарзі, та ухвалити новий в частині призначення покарання. Проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечувала.

Інші учасники провадження, належним чином повідомленні про час, дату та місце судового засідання, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, заяв та клопотань про відкладення чи особисту участь не подавали.

Мотиви суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, фактичні обставини кримінального провадження, в апеляційних скаргах не оскаржуються, тому апеляційним судом не переглядаються.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг захисника та прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості та м`якості, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, з огляду на таке.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії тяжких, та особливо тяжких, особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується з негативної сторони, від сусідів та мешканців села неодноразово надходили скарги за непристойну поведінку, зловживає спиртними напоями, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вину не визнав, а також відсутність обставин, що пом`якшцють покарання та наявність тих, що обтяжують покарання, а саме вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Отже, з урахуванням вищевказаного, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов законного і справедливого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованих кримінальних правопорушень, з його реальним відбуванням, яке, на думку колегії суддів, повною мірою відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень і не є несправедливим через його суворість, й відповідно м`якість.

Крім того, суд правильно з дотриманням вимог ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, визначив обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання, як за сукупністю кримінальних правопорушень, та і за сукупністю вироків, врахувавши невідбуте покарання за вироком вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25.12.2015.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Встановлення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України, полягає у з`ясуванні судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд не надав належної оцінки тому, що обвинувачений визнав усі фактичні події, які мали місце згідно з пред`явленим обвинуваченням, надав суду логічні та послідовні зізнавальні покази, в судових дебатах розкаявся у вчиненому, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

З матеріалів кримінального провадження видно, що поведінка ж обвинуваченого ОСОБА_7 як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду, а саме те, що обвинувачений правдиво не розповідав про фактичні обставини, вчиненого ним злочину, та намагався перекласти вину на потерпілого, не свідчила про наявність щирого каяття, а відтак суд першої обґрунтовано не визнав вказану обставину як ту, що пом`якшує обвинуваченому покарання.

Щодо доводів апеляційного скарги захисник з приводу безпідставності визнання судом обставини, що обтяжує обвинуваченому покарання вчинення кримінальних правопорушень особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки, на його думку, її наявність не підтверджується належними та допустимими доказами, то апеляційний суд зазначає таке.

За вставлених судом обставин, чого не заперечував і обвинувачений, не задовго до вчинення інкримінованих злочинів обвинувачений з потерпілим вживав спиртні напої, при цьому факт перебування обвинуваченого в сані алкогольного сп`яніння підтвердив свідок ОСОБА_14 , зазначені обставини також підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту від 30.11.2022 року за участі ОСОБА_7 .

Крім того, апеляційний суд також зазначає, що кримінальний процесуальний закон не виключає можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а відтак суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про визнання вказаної обставини такою, що обтяжує покарання обвинуваченому.

Що стосується доводів апеляційних скарг як прокурора так захисника про неналежне врахування особи обвинуваченого, обставин вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень та посткримінальної поведінки обвинуваченого, то апеляційній суд зазначає, що всі ці обставини судом першої інстанції взято до уваги при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами у провадженні, й ним надано належну оцінку.

Твердження прокурора про те, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_13 свідчить про чітко виражену антисоціальну спрямованість, зневажливе ставлення до закону та загальноприйнятих норм моралі, а його відношення до скоєного свідчить про жорстокість та винятковий цинізм й особливу небезпечність обвинуваченого, загрозу для суспільства, саме тому ОСОБА_7 підлягає постійній ізоляції від суспільства, якою відповідно до положень Кримінального кодексу України є довічне позбавлення волі, також не заслуговують на увагу.

Так, санкцією ч. 2 ст. 115 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключною небезпечністю особи винного. Тобто вказаний вид кримінального покарання призначається з урахуванням виняткових, надзвичайних даних про особу, які свідчать про нехтування нею загальнолюдськими цінностями, зокрема, життям людини, та про небажання особи стати на шлях виправлення.

На думку апеляційного суду, за встановлених обставин, та враховуючи особу обвинуваченого, призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі через м`якість, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

При цьому, колегія суддів зауважує, що у контексті наведеного не можна визнати переконливими доводи апеляційної скарги прокурора щодо несправедливості призначеного судом ОСОБА_7 покарання через м`якість. Особливих та виняткових даних, які би беззаперечно свідчили про виключну небезпечність засудженого та обумовлювали необхідність пожиттєвої ізоляції його від суспільства, й судом першої інстанції таки даних не встановлено та у скарзі прокурора не наведено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає вирок законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисника та прокурора слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора Синельниківської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2024 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4