ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/207/24 Справа № 695/1913/19 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Золотоніського міськрайсуду Черкаської обл. від 6.11.2023 р. у кримінальному провадженні № 0000029 від 09.02.2018 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_10 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Черкаси, громадянин України,

має вищу освіту, не одружений, має на утриман-

ні неповнолітню дитину 2017 р. н., є особою з

інвалідністю II групи безстроково, раніше не

судимий, проживає

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, встановлено іспитовий строк 1 рік.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_10 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробацїї; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_10 залишений у виді застави з покладеними на нього обов`язками. Після набрання вироком законної сили повернути ОСОБА_10 сплачену ним заставу в розмірі 57 630 грн.

Стягнуто з ОСОБА_10 кошти, які витрачено на лікування потерпілої ОСОБА_12 , у сумі 10 669,96 грн. на користь Черкаської міської ради, яка є головним розпорядком коштів КЗ «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Черкаської міської ради».

Стягнуто з ОСОБА_10 кошти, які витрачено на лікування потерпілої ОСОБА_12 , у сумі 2 461,05 грн. на користь Золотоніської міської ради Черкаської обл., яка є головним розпорядником коштів Золотоніської центральної райлікарні, правонаступником якої є КНП «Золотоніська багатопрофільна лікарня» Золотоніської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_10 кошти, які витрачено на лікування потерпілої ОСОБА_12 , у сумі 33 743,87 грн. на користь Черкаської обласної ради, яка є головним розпорядком коштів КЗ «Черкаська обласна лікарня» Черкаської обласної ради.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишений без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати за проведені експертизи на загальну суму 5 434,00 грн.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Придніпровського райсуду м. Черкаси від 20.02.2018 р. на автомобіль «Шкода», р/ номер НОМЕР_1 , що знаходиться на території Черкаського ВП ГУНП в Черкаській обл.

Питання про речовий доказ судом вирішене відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 8.02.2018 р. приблизно о 22 год. ОСОБА_10 , перебуваючи за кермом автомобіля «Skoda», р/ номер НОМЕР_1 , рухаючись зі сторони м. Черкаси в сторону с. Благодатне на 15 км + 860 м автодороги Золотоноша-Черкаси-Сміла-Умань Н-16 в темну пору доби, на неосвітленій та покритій мокрим снігом ділянці дороги для двостороннього руху транспортних засобів, з однією смугою руху в кожному з напрямків, порушив вимоги п. п. 10.1, 12.1, 12.2 та вимог дорожньої розмітки 1.1 ПДР України, затверджених постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 р., тобто не врахував дорожню обстановку під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не дотримався у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості такої швидкості руху транспортного засобу, яка б надала змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги, перетнув дорожню розмітку 1.1 «вузька суцільна лінія», та спричинив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Lancer», р/номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_7 , який рухався у зустрічному напрямку.

Внаслідок ДТП пасажир автомобіля Skoda, р/номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: травми голови із забоєм головного мозку тяжкого ступеня, травми грудної клітки з переломом ребер справа, попаданням крові та повітря в праву плевральну порожнину (гемопневмоторакс), травми тазу з переломом кісток тазу з двох сторін, крововиливами в м`які тканини тазу, в ділянку сечового міхура та заочеревинний простір. Відповідно до висновку експерта № 02-01/290 від 5.03.2018 р., виявлені у ОСОБА_12 тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля Mitsubishi Lancer, р/номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді травми грудної клітки з переломом грудини та крововиливом в м`які тканини, садна лівої кисті, рани правого ліктьового суглобу. Відповідно до висновку експерта № 02-01/256 від 20.02.2018 р., виявлені у ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді травми грудної клітки з переломом грудини та крововиливом в м`які тканини відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а інші ушкодження до категорії легких тілесних ушкоджень.

У причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди є порушення правил безпеки дорожнього руху водієм автомобіля марки «Skoda», реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 , що виразилось у порушенні ним вимог п. п. 10.1, 12.1, 12.2 та вимог дорожньої розмітки 1.1 ПДР України.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, прокурор відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Також, просить під час апеляційного розгляду дослідити матеріали, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_10 .

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що не заперечуючи доведеності вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор вважає, що вирок стосовно нього є незаконним і підлягає скасуванню через невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Так, при прийнятті рішення про призначення основного покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки та на підставі ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням строком 1 рік, із покладенням обов`язків передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, судом недостатньо враховано ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення та рівень його суспільної небезпечності, що має значення для дотримання вимог кримінального закону під час вирішення питання про призначення покарання.

Судом першої інстанції у повній мірі не враховано, що вчинення злочину працівником поліції є серйозним чинником, який впливає на авторитет правоохоронних органів та держави в цілому.

Поза увагою суду першої інстанції лишились правові позиції Верховного Суду у справах про порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керують транспортними засобами, викладені в постанові від 16.10.2019 р. у справі № 290/669/18 про неможливість звільнення обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України від відбування покарання з випробуванням, якщо в результаті порушення Правил дорожнього руху тяжкі наслідки спричинено кільком потерпілим на підставі формальних даних, що позитивно характеризують обвинуваченого, але не зменшують його суспільної небезпеки та вчиненого ним кримінального правопорушення. Відтак, думка потерпілої ( ОСОБА_12 ) не є вирішальною, водночас в ході судового розгляду ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому злочині не визнав, в ході досудового розслідування був оголошений в розшук та затриманий при перетину кордону з Республікою Польща.

Також, судом першої інстанції не враховано позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 21.02.2019 р. у справі № 742/584/18 та постанові від 27.10.2020 р. у справі № 664/2526/19, згідно з якою позиція щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність та не є вирішальною під час прийняття рішення.

Отже, той факт, що ОСОБА_10 раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, є інвалідом 2 групи, має на утриманні малолітню дитину, а також його посткримінальна поведінка, зокрема відшкодування шкоди одному з потерпілих, а саме ОСОБА_12 , визнання заявлених прокурором позовів, вчинення злочину вперше не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення без відбування покарання та звільнення засудженого від його відбування з випробуванням, зважаючи на конкретні обставини кримінального провадження.

Зокрема грубе порушення ним низки пунктів Правил дорожнього руху України та нехтування ними, свідчать про його байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями та беззаперечно становить суспільну небезпеку з реальною загрозою заподіяння істотної шкоди людині, а в даному випадку призвело до тяжких наслідків для життя та здоров`я потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .

На думку апелянта, можливість набуття обвинуваченим необхідних висновків настане тільки за умови відбування покарання в місцях позбавлення волі, а тому суд безпідставно застосував основний вид покарання у виді позбавлення волі строком 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнив від відбування основного покарання з випробуванням терміном на 1 рік, із покладенням обов`язків передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, що потягнуло невідповідність призначеного покарання особі засудженого внаслідок м`якості і не буде сприяти його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів.

У запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_9 висловлює позицію сторони захисту про залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора, як безпідставної та залишення вироку без змін.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_11 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити із вказаних у ній мотивів, думку представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок місцевого суду законним та обґрунтованим, провівши часткове судове слідство в частині дослідження матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції дотримався вищезазначених вимог закону при прийнятті рішення у даному кримінальному провадженні.

Оскільки апеляційна скарга прокурора подана на вирок місцевого суду лише в частині призначеного покарання, а стосовно доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_10 в інкримінованому йому діянні та правильності кваліфікації його дій, ніхто з учасників процесу апеляційних скарг не подавав, сам обвинувачений ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому йому діянні, на стадії апеляційного розгляду, визнав повністю, то у зв`язку з цим апеляційний суд переглядає законність вироку лише в частині призначеного покарання.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості до задоволення не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 50 та 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції вказав, що він враховує інформацію зазначену в досудовій доповіді Придніпровського райвідділу Філії ДУ «Центр пробації» в Черкаській обл. стосовно низького ризику небезпеки вчинення повторного кримінального правопорушення, наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обставин, що його обтяжують, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим, вважав, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, а також для попередження нових злочинів, йому слід призначити покарання у виді позбавлення волі, звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк, тобто в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Разом з тим, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, обставин його вчинення, з врахуванням принципу справедливості та невідворотності покарання за вчинений злочин, а також з урахуванням того, що ОСОБА_10 при виконанні своїх службових обов`язків користувався автомобілем на іноземній реєстрації, який йому не належить, керуючи автомобілем допустив порушення правил дорожнього руху, спричинивши шкоду в тому числі іншому транспортному засобу, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що, для досягнення мети виховання обвинуваченого в дусі додержання законів, поваги до правил співжиття та виправлення обвинуваченого доцільно призначити йому додаткову міру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, місцевий суд дійшов висновку про те, що підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 ст. ст. 69 та 691 КК України, нема.

З цими обома висновками повністю погоджується апеляційний суд, оскільки вони є обґрунтованими та засновані на письмових матеріалах провадження.

Апеляційний суд погоджується з покаранням, призначеним місцевим судом обвинуваченому, тому що на переконання апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_10 не відноситься до категорії суспільно-небезпечних осіб, може проживати у суспільстві та відбувати покарання без реального позбавлення волі.

При цьому апеляційний суд вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_10 місцевий суд належним чином врахував характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, обставини вчинення кримінального правопорушення, характер допущених ОСОБА_10 порушень ПДР України, характер та ступінь тяжкості наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень та середньої тяжкості потерпілим, відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем служби посередньо, а також його ставлення до вчиненого діяння та його наслідків.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано врахував також, що потерпіла ОСОБА_12 , яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримала тяжкі тілесні ушкодження просила обвинуваченого ОСОБА_10 суворо не карати, жодних претензій до нього не має.

При цьому до апеляційного суду також надійшли заяви від 9.04.2024 р. від потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , в яких обоє потерпілих просять обвинуваченого ОСОБА_10 суворо не карати, претензій до нього вони не мають та просили вирок суду першої інстанції залишити в законній силі.

Апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений повністю відшкодував завдану шкоду саме потерпілій ОСОБА_12 , яка внаслідок ДТП отримала найтяжчі тілесні ушкодження серед всіх осіб причетних до події, тривалий час проходила лікування в різних медичних закладах, тобто потребувала більшої уваги, догляду, та відповідно матеріальних витрат, а тому доводи апеляції прокурора в тій частині, що обвинувачений відшкодував тільки одному з потерпілих апеляційний суд вважає такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, під час апеляційного розгляду було встановлено, що потерпілий ОСОБА_7 тривалий час перебуває за межами України, що безумовно сильно ускладнює комунікацію з ним та проведення будь-яких перемовин щодо врегулювання майнових питань.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував відомості про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, на час розгляду справи місцевим судом працював, не одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, раніше не судимий, на стадії апеляційного розгляду вину визнав у повному обсязі, є особою з інвалідністю II групи безстроково, врахував наявність обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого - те, що він є раніше не судимим, має на утриманні малолітню дитину 2017 року народження та відсутність обставин, які обтяжують покарання, і з урахуванням всіх цих даних, на переконання апеляційного суду, обвинуваченому призначено покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням від основного покарання, та з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, яке є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Так, у судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_10 свою вину визнав у повному обсязі, у вчиненому щиро розкаявся та висловив жаль за вчинене, що також свідчить про те, що особа розуміє тяжкість наслідків від своїх дій та щиро кається, дійсно бажає виправити ситуацію, що склалася з його вини, повністю відшкодував шкоду потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

При цьому апеляційний суд вважає вірним застосування місцевим судом вимог ст. 75 КК України, оскільки, поряд з іншими обставинами які враховані судом, апеляційний суд також враховує і те, що від вчиненого кримінального правопорушення невідворотні й невиправні наслідки не настали.

Апеляційний суд вважає, що наведені судом першої інстанції дані про особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, які були враховані судом при призначенні покарання є переконливими аргументами, які б свідчили про можливість його виправлення із застосуванням вимог ст. 75 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку та ухвалення нового вироку через невідповідність призначеного покарання тяжкості скоєного кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то ці доводи до задоволення не підлягають, оскільки при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції повністю та належним чином врахував всі надані сторонами провадження відомості про особу обвинуваченого та дійшов правильного висновку про призначення обвинуваченому покарання із застосуванням до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Стосовно доводів апеляції прокурора про те, що в ході досудового розслідування було оголошено розшук обвинуваченого та він був затриманий на кордоні України з іншою державою, то апеляційний суд вважає їх безпідставними, тому що, як було з`ясовано під час апеляційного розгляду, ОСОБА_10 виїхав за межі держави в той час, коли не мав процесуального статусу підозрюваного чи обвинуваченого в кримінальному провадженні, а тому ні закон, ні будь-які процесуальні рішення не забороняли йому виїзд за межі України. З такими фактичними обставинами прокурор в судовому засіданні погодився, ніяких документів для їх спростування суду не надав.

Що стосується доводів апеляції прокурора про грубе порушення обвинуваченим ПДР України, то апеляційний суд звертає увагу, що ні чинні ПДР України, ні КУпАП, яким встановлена відповідальність осіб за порушення частини ПДР України, не містять будь-якої диференціації чи класифікації порушень ПДР України за ступенем їх тяжкості чи грубості. Прокурор в своїй апеляції також не навів ніяких доводів з приводу того, чому порушення обвинуваченим п. п. 10.1, 12.1, 12.2 та вимог дорожньої розмітки 1.1 ПДР України він вважає грубими та у порівнянні з якими іншими порушеннями він їх вважає такими. За таких обставин ці доводи апеляції прокурора суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Доводи апеляції прокурора про те, що при призначенні покарання суд не в повній мірі врахував, що на момент вчинення злочину ОСОБА_10 був працівником поліції, апеляційний суд вважає їх безпідставними та не погоджується, що місце роботи має бути визначальним чинником при обранні виду та розміру кримінального покарання, тому що з пред`явленого обвинувачення та матеріалів провадження слідує, що кримінальне правопорушення було вчинено поза межами службових обов`язків та ніяким чином не пов`язане з їх виконанням, з огляду на час який минув після події правопорушення та ніякий правоохоронний орган не заявляв до ОСОБА_10 ніяких претензій чи вимог.

Посилання в апеляції прокурора не те, що дії обвинуваченого свідчать про його байдуже ставлення до життя людини, вони призвели до тяжких наслідків для життя потерпілих взагалі не можуть бути предметом апеляційного розгляду, тому що такі вимоги виходять як за межі обвинувального акту так і за межі обвинувачення, яке вироком суду визнано доведеним, тому що в межах даного кримінального провадження об`єктом кримінально-правового захисту є виключно здоров`я людини.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції щодо застосування до обвинуваченого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням належним чином мотивованим.

У даному кримінальному провадженню, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_10 призначено з порушеннями визначених законом загальних засад.

Апеляційний суд погоджується з вироком місцевого суду з приводу призначеного покарання та переконаний, що саме такий вид покарання і на такий строк зі звільненням ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України буде достатнім для виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим.

Апеляційний суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для постановлення нового вироку з призначенням обвинуваченому реального покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі без застосування ст. 75 КК України, як про це просить прокурор в апеляції.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б були безумовною підставою для зміни або скасування судового рішення, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, підстав для зміни вироку, передбачених ст. ст. 409 та 414 КПК України, апеляційний суд не вбачає, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що вимоги апеляційної скарги прокурора до задоволення не підлягають, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим та не підлягає скасуванню.

Керуючись, ст. ст. 405, 407, 410 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Золотоніського міськрайсуду Черкаської обл. від 6.11.2023 р. стосовно ОСОБА_10 залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора відділу Черкаської обласної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді