Справа № 755/1839/24
№ 1-кс/755/466/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" лютого 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання старшої слідчої - криміналіста 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю Узбекистану, громадянину України, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимому, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000078 від 10.04.2023 року за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Старша слідча - криміналіст 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_5 звернулася до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_6 .

Клопотання погоджено з прокурором відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки та процесуального керівництва і публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях щодо злочинів, вчинених в умовах збройного конфлікту прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_3 .

Клопотання мотивоване тим, що 2 відділом слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000078 від 10.04.2023 року за підозрою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

В Автономній Республіці Крим та м. Севастополі 03.02.2014 року пройшов ряд мітингів проросійських сил, у ході яких, організатори та політичні діячі публічно закликали до насильницької зміни конституційного ладу та до захоплення державної влади в Криму. Того ж дня, лідер партії «Русский блок» ОСОБА_7 заявив про створення з числа добровольців загонів самооборони. Вказані загони, так званої «Самооборони Криму», спільно із кадровими військовослужбовцями РФ (як тими, що дислокувались на базі чорноморського флоту РФ, згідно двосторонніх договорів між Україною та РФ, так і тими, що незаконно переправились з території РФ), забезпечили захоплення адміністративних будівель України, блокування українських військових частин та організацію і проведення незаконного «референдуму щодо самовизначення Криму» на території Криму, що в подальшому, публічно підтвердили найвищі керівники росії, включно з президентом РФ - путіним в.в.

У період з кінця лютого 2014 року до початку березня 2014 року зазначеними підрозділами збройних сил РФ було блоковано та захоплено будівлі Верховної ради АР Крим ( м. Сімферополь, вул. К. Маркса, буд. 18 ), Ради міністрів АР Крим (м. Сімферополь, пр-т Кірова, буд. 13), будівлі органів державної влади та місцевого самоврядування, приміщення та підрозділи МВС України, військові об`єкти ЗС України, ГУР МО України, ВМФ України.

Таким чином, з 20.02.2014 року РФ здійснила окупацію території України - півострова Крим із застосуванням збройних сил, військових підрозділів та парамілітарних утворень. При цьому, сам факт окупації Автономної Республіки Крим був засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та набув широкого висвітлення в офіційних виданнях та медійному просторі.

06 березня 2014 року в приміщенні Верховної Ради АР Крим, у порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України та п. 2 ч. 3 ст. 3, ст. ст. 6, 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум», депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», згідно якої, 16.03.2014 року мав відбутися так званий «референдум», на який винесли питання входження АР Крим та м. Севастополя до складу РФ на правах суб`єкта федерації. 06 березня 2014 року Севастопольська міська рада на позачерговій сесії прийняла рішення № 7151 з аналогічним змістом.

Відповідно до зазначених постанов, 16.03.2014 року проведено незаконний референдум із заздалегідь відомим та підконтрольним РФ результатом, який в подальшому, став формальною підставою для прийняття незаконного рішення про включення до складу РФ території АР Крим і міста Севастополя на правах суб`єктів федерації.

Конституційний суд України своїм рішенням № 2-рп/2014 у справі

№ 1-13/2014 від 16.03.2014 року визнав постанову ВР АР Крим № 1702-6/14 від 06.03.2014 року неконституційною.

У подальшому, 17.03.2014 року депутатами Верховної Ради АР Крим, у порушення ч. 2 ст. 2, ст. 73, п. 2 ч. 1 ст. 85, ст. 132 Конституції України, прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою, на підставі Декларації про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя, прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 року та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014 року, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Рішенням Конституційного суду України № 3-рп/2014 у справі № 1-15/2014 від 20.03.2014 року згадану вище «Декларацію про незалежність Республіки Крим і міста Севастополя» визнано неконституційною.

18 березня 2014 року між РФ та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу РФ.

20 березня 2014 року державною думою РФ прийнято федеральний конституційний закон від 21.03.2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в российскую федерацию Республики Крым и образовании в составе российской федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно із вказаним законом, АР Крим та м. Севастополь, всупереч Хартії ООН від 26.06.1945 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РФ від 01.04.1999 року, Договору між Україною і РФ про українсько-російський державний кордон від 20.04.2004 року, увійшли до складу РФ.

Збройна агресія РФ розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств РФ, а також, шляхом організації та підтримки терористичної діяльності.

Відповідно до пунктів «а», «b », «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Визначення агресії» від 14.12.1974 року, застосування РФ збройної сили проти України становить злочин збройної агресії та грубо порушує Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994 року та РФ від 31.05.1997 року.

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, зокрема, ст. ст. 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії РФ з 20.02.2014 року.

Вказані обставини також підтверджуються Звітом офісу прокурора міжнародного кримінального суду від 04.12.2017 року, згідно якого, на тимчасово окупованій території України розпочався та триває збройний конфлікт між Україною та РФ, Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН про територіальну цілісність України № 68/262, згідно якої, територія України є цілісною та недоторканою, Резолюцією Парламентської асамблеї ради Європи № 2168, згідно якої, РФ визнається державою-агресором.

Відповідно до прийнятого 18.01.2018 року Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», РФ чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань РФ.

24 лютого 2022 року в зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Президент України видав Указ № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, та Указом від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 06 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 07 лютого 2023 року № 2915-IX), продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 травня 2023 року строком на 90 діб.

Враховуючи вказані обставини агресії в Україні, з метою реалізації політики окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу РФ, а також, придушення спротиву проукраїнського населення Криму, вищим керівництвом РФ було прийнято низку «законів та підзаконних нормативних актів», якими незаконно створено так звані судові, правоохоронні органи, окупаційні адміністрації, органи влади та місцевого самоврядування.

Досудовим розслідування встановлено, що громадянин України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи громадянином України, маючи стійкий, виниклий за невстановлених досудовим розслідуванням обставин умисел, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, діючи умисно, всупереч інтересам держави Україна, її суверенітету й територіальній цілісності, добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території України - Автономній Республіці Крим (ТОТУ АР Крим).

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на добровільне зайняття посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, всупереч врегульованим чинним законодавством України суспільним відносинам у сфері національної безпеки України, перебуваючи на ТОТУ АР Крим, за власною згодою, згідно, з так званим «Распоряжением Председателя Совета министров Республики Крым от 12 декабря 2022 года № 338-рп «О ОСОБА_6 », з 12.12.2022 року був призначений на посаду, так званого «первого заместителя председателя Государственного комитета по делам межнациональных отношений Республики Крым». Крім цього, ОСОБА_6 , так званим «Указом Главы Республики Крым Аксёновым С. 27 июня 2023 года № 154-У», добровільно зайняв посаду так званого «первого заместителя министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым» та згідно якого, на нього тимчасового поклали виконання обов`язків так званого «министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым».

Вказане стало можливим за наступних умов.

Впроваджуючи протиправну політику щодо окупації та остаточного приєднання тимчасово окупованої території АР Крим та м. Севастополь до складу РФ, на території АР Крим було прийнято низку актів, що суперечать законам України, з метою регулювання питань «організації державної цивільної служби», було прийнято так званим «Законом Республики Крым от 29.05.2014 № 7-3РК «О государственной гражданской службе Республики Крым», де уст. 1 визначено, що державні органи «Республіки Крим» - так звана «державна рада Республіки Крим» - «парламент Республіки Крим», «Рада міністрів Республіки Крим» - «Уряд Республіки Крим», їх апарати, «Адміністрація Голови Республіки Крим», інші «державні органи, утворюються у відповідності з конституцією Республіки Крим і законодавства Республіки Крим». У вказаному «законі», статтею 2 визначено, що державна цивільна служба «Республіки Крим» - професійна службова діяльність громадян на посадах цивільної служби по забезпеченню виконання повноважень «Республіки Крим», а також, повноважень органів та осіб, які заміщують державні посади «Республіки Крим». Відповідно до наявної у так званому «законі» класифікації посад, категорію «керівники» займають особи, які є керівниками та заступниками керівників державних органів, структурних підрозділів державних органів, призначені на певний час повноважень, або безстроково. Крім того, у ст. 11 вищезазначеного так званого «закону» передбачено основні обов`язки службовців, до яких, зокрема, віднесено дотримуватися конституції РФ, федеральних конституційних законів та інших нормативно-правових актів РФ, конституції «Республіки Крим», законів та інших нормативно-правових актів «Республіки Крим» та забезпечувати їх виконання.

Так званим «законом Республіки Крим «Об исполнительных органах Республики Крым» от 15.07.2022» визначаються «правові основи організації і діяльності виконавчих органів «Республіки Крим» та їх основні повноваження. У ст. 1 зазначено, що система «виконавчих органів Республіки Крим» - це сукупність виконавчих органів «республіки Крим», діяльність яких спрямована на забезпечення виконавчої влади в «Республіці Крим» шляхом державного управління, наділених з цією метою державно-владними повноваженнями, закріпленими в конституції РФ, федеральних конституційних законах, федеральних законах та інших нормативно правових актах РФ, конституції «Республіки Крим», вказаному законі, інших законах «Республіки Крим» і нормативно-правових актах «Республіки Крим», а також, в угодах з федеральними органами виконавчої влади. У свою чергу, вказаний «закон» визначає «виконавчий орган республіки Крим» як орган виконавчої влади «Республіки Крим», який входить в єдину систему публічної влади «Республіки Крим» і виконує в межах своєї компетенції державного управління з питань, віднесених до предметів відання «Республіки Крим» та повноваженням «Республіки Крим», а також, з питань спільного ведення РФ і «Республіки Крим», та включений до структури виконавчих органів «Республіки Крим».

У ч. 3 ст. 2, так званого «закону Республіки Крим «Об исполнительных органах Республики Крым» от 15.07.2022» передбачено, що у відповідності з конституцією РФ в межах відання РФ і повноважень РФ за предметами спільного ведення РФ і «Республіки Крим», виконавчі органи «Республіки Крим» входять до єдиної системи виконавчої влади РФ.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 згаданого вище, так званого «закону», задачі, функції, компетенція та організація діяльності виконавчого органу «Республіки Крим», визначаються зазначеним законом та положенням про цей орган. Положення про виконавчий орган «Республіки Крим» (за винятком виконавчого органу «Республіки Крим» в сфері протидії корупції), затверджуються так званою «радою міністрів республіки Крим».

У ч. 6 ст. 24 вказаного вище закону передбачено, що керівник виконавчого органу «Республіки Крим» має заступників, у тому числі, першого (перших). Заступники керівників, так званих «виконавчих органів Республіки Крим», призначаються на посаду і звільняються з посади за поданням керівника виконавчого органу «Республіки Крим».

Постановою, так званого «совета министров республики Крым № 154 от 27.06.2014» затверджено, так зване «Положение о Министерстве внутренней политики, информации и связи Республики Крым». У наведеному положенні зазначено, що так зване «міністерство» є виконавчим органом «державної влади Республіки Крим», підзвітним, підконтрольним і відповідальним перед так званим «головою Республіки Крим і радою міністрів Республіки Крим». Зокрема, у п. 4 (Руководство деятельностью) вказаного «положення» передбачено, що «министерство внутренней политики, информации и связи» очолює, так званий «министр внутренней политики, информации и связи» далі «міністр», який призначається на посаду і звільняється з посади «головою Республіки Крим». У п.4.2 передбачено, що міністр може мати заступників, у тому числі, першого, які призначаються на посаду «головою Республіки Крим», а у випадку, якщо «голова Республіки Крим» не поєднує свою посаду з посадою «голови ради міністрів Республіки Крим», - «головою ради міністрів Республіки Крим» за поданням міністра. Відповідно до п. 4.3.6. «Министр осуществляет распределение обязанностей между заместителями».

Таким чином, на території ТОТУ АР Крим було створено низку незаконних органів влади, діяльність яких є протиправною і спрямованою на шкоду державним інтересам України, її суверенітету та територіальній цілісності.

Наповнення цих органів особами, які добровільно займають в ній посади, є протиправним та таким, що суперечить нормам законодавства України.

Відповідно, до так званого «Распоряжения Председателя Совета министров Республики Крым от 12 декабря 2022 года № 338-рп «О ОСОБА_6 », з 12.12.2022 року був призначений на посаду так званого «первого заместителя председателя Государственного комитета по делам межнациональных отношений Республики Крым». Крім цього, ОСОБА_6 так званим «Указом Главы Республики Крым Аксёновым С. 27 июня 2023 года № 154-У» добровільно зайняв посаду, так званого «первого заместителя министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым», та згідно якого, на нього тимчасового поклали виконання обов`язків, так званого «министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым».

Інформація про цю обставину підтверджується копіями вказаних «наказів», які міститься у відкритому доступі.

Тобто, вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_6 добровільно прийняв на себе обов`язки, пов`язані з діяльністю незаконних органів влади на ТОТУ АР Крим, всупереч законодавству України, та на нього було покладено ряд функцій по реалізації політики незаконно створених на ТОТ АР Крим органів влади, що спрямована на виконання спеціальних функцій та завдань, так званих «органів виконавчої влади».

У свою чергу, постановою Пленуму Верховного суду України № 5 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», роз`яснено визначення понять адміністративно-господарських функції (обов`язків) та організаційного-розпорядчих функції (обов`язків).

Організаційно-розпорядчі функції (обов`язки) - це обов`язки щодо здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форм власності. Такі функції виконують, зокрема, керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, комунальних підприємств, установ або організацій, їхні заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їхні заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири, тощо).

Поряд з тим, зазначеною постановою Пленуму Верховного суду України, передбачено, що особа вважається такою, що виконує адміністративно-господарські або організаційного розпорядчі функції (обов`язки) не тільки тоді, коли вона здійснює відповідні функції або виконує обов`язки постійно, але і тоді, коли вона робить це тимчасово або за спеціальними повноваженням за умови, що згадані функції або обов`язки покладені на неї правомочним органом або правомочною службовою особою.

З огляду на зазначене, ОСОБА_6 , зайнявши посаду та виконуючи функціональні обов`язки так званого «первого заместителя председателя Государственного комитета по делам межнациональных отношений Республики Крым» та в подальшому обійняв посаду так званого «первого заместителя министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым» та на якого тимчасового поклали виконання обов`язків так званого «министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым», в силу покладених на нього повноважень як особа, яка займає так звану «керівну» посаду, наділений організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, оскільки, відповідно до аналізу нормативно-правової бази «Республіки Крим», у нього наявні права приймати рішення, які обов`язкові для виконання підпорядкованими йому особами/підрозділами.

У свою чергу, діяльність ОСОБА_6 на посаді, так званого «первого заместителя председателя Государственного комитета по делам межнациональных отношений Республики Крым», та, так званого «первого заместителя министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым», в контексті реалізації наданих йому повноважень, активно висвітлювалася в соціальних мережах, зокрема, на інформаційних ресурсах «Республіки Крим».

Крім того, у силу наявної освіти та життєвого досвіду ОСОБА_6 достеменно розуміє протиправність своїх дій, однак, здійснює сприяння реалізації політики окупаційної влади РФ на території Автономної Республіки Крим, що свідчить про наявність прямого умислу та добровільності дій.

Викладені обставини та повідомлена ОСОБА_6 підозра підтверджується сукупністю доказів, отриманих в ході здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, у тому числі: протоколом огляду інтернет-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.06.2023 року, відповідно до якого, розпорядженням, так званого « Председателя Совета министров Республики Крым » № 338-рп від 12.12.2022 року призначено ОСОБА_6 на посаду, так званого «первого заместителя председателя Государственного комитета по делам межнациональных отношений Республики Крым»; протоколом огляду на інтернет-сайті «Правительство Республики Крым» за наступним посиланням: URL ?адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5 на якому розміщена інформація стосовно призначення ОСОБА_6 на посаду, так званого «временно исполняющего обязанности министра внутренней политики, информации и связи Республики Крым »; протоколом огляду сайту газети «Урядовий кур`єр» https://ukurier.gov.ua/uk , від 05.10.2023 року, щодо повідомлення про підозру ОСОБА_6 та повістки про виклик; протоколом огляду сайту Офісу Генерального Прокурора за адресою: «https: //www.gp.gov.ua» від 06.10.2023 року, щодо повідомлення про підозру ОСОБА_6 та повістки про виклик; висновком експерта від 26.07.2023 року №435/1 за результатами проведення судової портретної експертизи; відповіддю на доручення оперативного підрозділу вх. №76/14/90-1378 від 17.05.2023 року, стосовно встановлених відомостей про ОСОБА_6 ;листом з ДПС України від 05.09.2023 року вх. № 76/14/90-3191, з якого вбачається, що відомостей про перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією громадянином України ОСОБА_6 в базі даних не виявлено; листом з Офісу Президента України, відповідного до якого, матеріали, щодо припинення громадянства України ОСОБА_6 згідно із поданої ним заяви або внаслідок втрати громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства у встановленому порядку не надходили; довідкою з Управління інформаційно-аналітичної підтримки Головного Управління Національної поліції у м. Києві щодо притягнення до кримінальної або адміністративної відповідальності від 28.08.2023 року.

28 вересня 2023 року складено повідомлення про підозру громадянину України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

04 жовтня 2023 року повідомлення про підозру ОСОБА_6 та повістки про його виклик на 10.10.2023 року, 11.10.2023 року та 12.10.2023 року опубліковано в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр», випуск №199 (7597) та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

На виклики слідчого підозрюваний ОСОБА_6 систематично не з`являється.

На даний час, встановлено, що підозрюваний ОСОБА_6 переховується від органів досудового розслідування на тимчасово окупованій території АР Крим, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що підтверджується матеріалами оперативного підрозділу: відповідь на доручення .

У зв`язку з тим, що підозрюваний переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності і його місцезнаходження невідоме, 13.10.2023 року ОСОБА_6 оголошено в розшук.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Вказане підтверджує наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КК України, а саме те, що підозрюваний може переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Оскільки останній, переховуючись від органів досудового розслідування та/або суду на території ТОТ України АР Крим та перебуваючи на зазначеній території, у тому числі під час та після деокупації ТОТ України АР Крим, має можливість: знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення.

Також, використовуючи знайомство та різноманітну залежність від нього свідків у даному провадженні, перебування значної частини свідків на окупованій РФ частині території України, ОСОБА_6 може здійснювати на них вплив, у тому числі, й у способи, небезпечні для життя і здоров`я, з метою зміни, спотворення їх показань чи відмови від дачі показань.

Вказане підтверджує наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КК України, а саме те, що підозрюваний може незаконно впливати на свідків.

Вказані обставини, а також те, що ОСОБА_6 , будучи громадянином України, добровільно зайняв посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора (злочин, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким та за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років), вказують на наявність ризиків, передбачених п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та свідчать про те, що він переховується від органів досудового розслідування та суду, має можливість: знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інші кримінальні правопорушення та продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється, а також іншим чином перешкоджати розслідуванню даного злочину.

З урахуванням неможливості запобігання вищенаведеним ризикам у інший спосіб, ніж обрання стосовно підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу стосовно підозрюваного ОСОБА_6 не вбачається.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав у повному обсязі, прохав його задовольнити з підстав, викладених у ньому та зазначив, що на даний час, існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_6 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, може незаконно впливати на свідків чи спотворити докази, зокрема, продовжити займатися незаконною діяльністю. Крім того, ОСОБА_6 перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим та його оголошено в розшук.

Захисник ОСОБА_4 щодо застосування до підозрюваного ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечив, зазначивши, що клопотання є необґрунтованим, його підзахисному інкримінується те, що він виконує організаційно-розпорядчі функції у незаконних органах влади, створених РФ на тимчасово окупованій території, однак, відповідно, конституція РФ не передбачає подвійне громадянство, а тому, особа з громадянством України не може займати вищевказану посаду, і це свідчить про те, що ОСОБА_6 подавав заяву про припинення громадянства України, але можливо така заява не була отримана відповідними органами. Таким чином, його підзахисний не є громадянином України, що виключає можливість притягнення останнього до кримінальної відповідальності за інкриміноване йому діяння. Крім того, матеріали клопотання не містять доказів того, що ОСОБА_6 перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим. Щодо підозри, то вона обґрунтовується лише інформацією, отриманою з веб-сайтів. Все наведене свідчить про те, що ОСОБА_6 не може знищити або спотворити докази, впливати на свідків. Щодо вчинення інших кримінальних правопорушень, то його підзахисний не обізнаний з тим, що відносно нього існує підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, оскільки такий засіб масової інформації як газета «Урядовий кур`єр» у АР Крим на даний час не розповсюджується.

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши думку прокурора та захисника, слідчий суддя вважає, що клопотання є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що 10.04.2023 року за № 0000078 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

28 вересня 2023 року в рамках кримінального провадження № 0000078 від 10.04.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, яке опубліковано в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур`єр», випуск № 199 (7597) від 04.10.2023 року, та 04.10.2023 року - на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Крім цього, на виконання вимог ст. 135 КПК України, у зв`язку з тим, що підозрюваний ОСОБА_6 перебуває на тимчасово окупованій території АР Крим, повістка на 10.10.2023 року, 11.10.2023 року, 12.10.2023 року про виклик його до слідчого управління Головного управління СБ України в Автономній Республіці Крим також опублікована в газеті «Урядовий кур`єр», яка являється друкованим засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження № 199 (7597) від 04.10.2023 року, та 04.10.2023 року - на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

У зв`язку з тим, що підозрюваний переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності і його місцезнаходження невідоме, 13.10.2023 року ОСОБА_6 оголошено у розшук.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, лише щодо пред`явленої підозри, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про обґрунтованість підозри, оскільки останні підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрювана, могла вчинити це правопорушення.

Зазначене прямо узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, відображеною у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення, в КПК передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» - це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя. До гарантій, які у своїй сукупності формують належну правову процедуру, у тому числі відносяться право на судовий захист та право на оскарження.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)права на справедливий суд.

Статтею 5 Конвенції гарантовано кожному право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Пунктом 4 цієї статті гарантовано право кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Згідно з ч. 6 ст. 193 КПК України, слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20 вказує, що рішення слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу, прийняте в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, за своїм правовими наслідками підпадає під поняття «постанова про утримання під вартою» в розумінні ст. 25 Європейської конвенції про видачу правопорушників.

За загальним правилом розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, що відповідає зазначеним вимогам Конвенції та іншим міжнародно-правовим актам.

Процедура, передбачена ч. 6 ст. 193 КПК, є випадком, який дозволяє суду розглянути клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, слідчий суддя прийшов до висновку про їх наявність з огляду на фактичні обставини кримінального провадження та особу ОСОБА_6 , який добровільно погодився на співпрацю з представниками окупаційної влади, має стійкі зв`язки з представниками окупаційної адміністрації, у той же час, перебуває на тимчасово окупованій території України - АР Крим, не виїхав з неї до теперішнього часу, та не з`явився на виклики слідчого, що є достатньою підставою вважати, що ОСОБА_6 переховується на вказаній території від органів досудового розслідування та суду, підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, яке може бути призначене підозрюваному у разі визнання його винуватим, а усвідомлення підозрюваним цієї обставини переконливо дає підстави вважати про існування ризиків, зокрема, переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Крім того, слідчий суддя звертає увагу учасників провадження, що у даному випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за відсутності підозрюваного, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак, виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження.

Так, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є одним із обов`язкових документів, на підставі якого уповноважений орган запитує публікацію Генеральним секретаріатом Інтерполу Червоного оповіщення щодо осіб, які розшукуються з метою їх затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну (Інструкція про порядок використання правоохоронними органами України інформаційної системи Міжнародної організації кримінальної поліції - Інтерпол, затверджена спільним наказом МВС України, ОГП, НАБ України, СБ України, ДБР, Мінфіну України, Мін`юсту України від 17 серпня 2020 року № 613/380/93/228/414/510/2801/5). Після затримання особи за межами України, слідчий, прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування, або суд, який розглядає справу чи яким ухвалено вирок, готує клопотання про видачу особи в Україну, до якого серед інших документів обов`язково додається засвідчена копія ухвали слідчого судді або суду про тримання особи під вартою, якщо видача запитується для притягнення до кримінальної відповідальності (ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 575 КПК). Тобто, ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є документом, на підставі якого здійснюється затримання особи за межами України, ухвалюється рішення про застосування екстрадиційного арешту для забезпечення видачі особи з метою притягнення до кримінальної відповідальності та здійснюється доставка особи на території України до місця кримінального провадження.

Згідно з ч. 4 ст. 197 КПК України, у разі постановлення слідчим суддею, судом ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого на підставі частини шостої статті 193 цього Кодексу, строк дії такої ухвали не зазначається.

При цьому, час затримання такої особи фактично може перевищувати 30 днів - тримання під вартою за ст. 59 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, 40 днів - тимчасовий арешт заст. 16 Європейської конвенції про видачу правопорушників та 60 днів - строк дії ухвали про тримання під вартою за ч. 1 ст. 197 КПК.

Тобто, затримана особа на підставі ухвали слідчого судді, суду, постановленої в порядку ч. 6 ст. 193 КПК, може бути затриманою і утримуватись під вартою протягом усього часу, необхідного для екстрадиції та доставки її до місця кримінального провадження. Таку ж позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі 991/3440/20.

Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного, обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, розмір застави не визначається.

Враховуючи наведене, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчої про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України, відносно підозрюваного ОСОБА_6 .

При цьому слідчий суддя роз`яснює, що ч. 6 ст. 193 КПК України передбачено, що після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 186, 193, 197, 372, 376 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання старшої слідчої - криміналіста 2 відділу слідчого управління Головного управління СБ України в АР Крим ОСОБА_5 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 - задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Узбекистану, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою у той же строк з моменту вручення їй копії судового рішення.

Слідчий суддя: