Справа № 755/8441/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"01" травня 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючого судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

та сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28 квітня 2018 року за № 0004244 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Харкові, громадянин України, не одружений, з середньою освітою, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий у т.ч.: 06 квітня 2021 року Жовтневим райсудом міста Харків за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 289 Кримінально кодексу (далі КК) України, із застосуванням ст. 70 цього ж Кодексу, до позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з конфіскацією частини майна, яке є його власністю; 16 серпня 2022 року Овідіопольським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 185 КК, з урахуванням ст. 70, 71 вказаного Кодексу, до позбавлення волі на строк 5 років 7 місяців з конфіскацією частини майна, яке є його власністю,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України

у с т а н о в и в :

І. Суть питань, що вирішуються судом

З обвинувального акта від 31 травня 2018 року, складеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_6 й затвердженого прокурором Київської міської прокуратури № 4 ОСОБА_3 , слідує, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні 27 квітня 2018 року шахрайства шляхом обману ОСОБА_7 та 08 травня 2018 року грабежу щодо ОСОБА_8 .

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання: (1) чи вчиняв обвинувачений діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення ?; (3) як слід кваліфікувати діяння обвинуваченого, у випадку доведення його винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_5 27 квітня 2018 року приблизно о 19 год. 00 хв. знаходився біля першого під`їзду будинку АДРЕСА_2 .

У цей час ОСОБА_5 помітив раніше незнайомого йому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та попросив його показати місцезнаходження стадіону, на що останній погодився.

Знаходячись біля стадіону, що поряд із будинком АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 помітив у ОСОБА_7 мобільний телефон марки «Samsung Galexy J3», після чого у нього виник злочинний умисел на заволодіння ним шляхом обману.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_5 , знаходячись біля стадіону, попросив ОСОБА_7 надати належний йому мобільний телефон під приводом пошуку квартири для оренди через мережу Інтернет, не маючи реального наміру шукати будь-яку інформацію. ОСОБА_9 погодився на прохання ОСОБА_5 та добровільно надав йому свій мобільний телефон.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу ОСОБА_5 , з метою приховування своїх реальних намірів, почав здійснювати пошук квартир у мережі Інтернет на мобільному телефоні та, приблизно, через 5 хвилин повідомив, що нібито знайшов оголошення про оренду житла, яке його зацікавило, у зв`язку з чим запропонував ОСОБА_7 пройти разом з ним до сусіднього будинку, де мала розташовуватися знайдена ним квартира.

У подальшому, підійшовши разом із ОСОБА_7 до невстановленого під час досудового розслідування житлового будинку, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на повторне заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_5 попросив його почекати його на лавці біля невстановленого досудовим розслідуванням будинку.

У цей час, заволодівши шляхом обману зазначеним мобільним телефоном марки «Samsung Galexy J3» (чорного кольору, ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕЙ2: НОМЕР_2 ), вартістю 2789 грн 07 коп., у якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_3 , вартістю 50 грн, на рахунку якого знаходились грошові кошти в сумі 20 грн, у чохлі синього кольору, вартістю 199 грн, ОСОБА_5 пішов із цим майном за невстановлений досудовим розслідуванням житловий будинок. Після чого втік з місця вчинення злочину, отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

Своїми діями ОСОБА_5 завдав майнової шкоди ОСОБА_7 на загальну суму 3058 гривень 07 копійок.

Окрім того, 08 травня 2018 року приблизно о 13 год. 40 хв., ОСОБА_5 знаходився у приміщенні зоомагазину, розташованого на зупинці громадського транспорту напроти житлового будинку АДРЕСА_3 .

У цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна з метою власного незаконного збагачення, а саме: мобільного телефону марки «Samsung Galaxy J1 ace», що лежав на поличці зазначеного зоомагазину та належить потерпілій ОСОБА_8 .

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_5 , підійшов до полички та взяв мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J1 ace» (синього кольору , ІМЕІ1: НОМЕР_4 , ІМЕІ2: НОМЕР_5 ), вартістю 4000 грн, у якому знаходилася сім-карта мобільного оператору «Київстар» № НОМЕР_6 вартістю 40 грн без залишку грошових коштів на рахунку, сім-карта мобільного оператору «МТС» № НОМЕР_7 вартістю 40 грн без залишку грошових коштів на рахунку.

Під час того, як ОСОБА_5 почав ховати викрадений телефон до кишені своїх шортів, у які був одягнутий, його злочинні дії були помічені ОСОБА_8 , яка схватила ОСОБА_5 за одяг та намагалась повернути викрадене майно.

Усвідомлюючи, що його злочинні дії із викрадення мобільного телефону почали носити відкритий характер, ОСОБА_5 вирвався від потерпілої, вибіг із зоомагазину та почав тікати, незважаючи на вимогу потерпілої, яка почала бігти за ним, зупинитися та повернути телефон. На зауваження потерпілої ОСОБА_5 не реагував, втік з місця вчинення злочину та отримав можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_5 завдав майнової шкоди ОСОБА_8 на загальну суму 4080 гривень.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Відповідно до ч. 2 ст. 186 КК кримінально-караним є відкрите викраденні чужого майна (грабежі), вчинене повторно.

Згідно постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі Постанова), положення котрої віднайшли своє відображення у позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 11 вересня 2019 року в справі № 725/2266/18, слідує, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

В силу ч. 2 ст. 190 КК суспільно небезпечним діянням, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом є заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно.

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. Обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

ІV. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного у своїх висновках.

ІV.І. Докази на підтвердження встановлених судом обставин та процедура розгляду

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року в справі № 154/3213/16).

В цьому випадку, будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні зазначених діянь визнав повністю, надав покази, в яких підтвердив обставини вчинення кримінальних правопорушень, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій вчинив наведені злочини.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінальних правопорушень обвинувачений просив визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діянь, в яких він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кожного з кримінальних проваджень та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК за обставин встановлених судом.

ІV.ІІ. Кваліфікація дій

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

В цьому випадку, щодо ст. 190 КК слід урахувати, що, враховуючи дати діянь обвинуваченого, йдеться про вчинок 27 квітня 2018 року, тобто в період дії ст. 190 КК в редакції із змінами, внесеними згідно із Законами №270-VI від 15.04.2008, №2617-VIII від 22.11.2018, однак до редакції Закону №3233-IX від 13.07.2023 із змінами, внесеними згідно із Законом №3342-IX від 23.08.2023.

Стаття 190 КК в діючій редакції в частині другій передбачає таке: шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому, - карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Ця ж стаття у редакції до 11 серпня 2023 року регламентувала у частині другій собі наступне: шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому, - карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Вищезазначене дозволяє дійти висновку, що редакція ст. 190 КК згідно вказаними Законами не свідчить про декриміналізацію або навпаки криміналізацію окремих дій. Між попередньою та новою редакціями зазначеної норми закону про кримінальну відповідальність має місце правова наступність.

Водночас, лише закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності (ч. 1 ст. 5 КК).

Таким чином, Суд не убачає передумов для застосування положень ч. 1 ст. 5 КК, оскільки певного поліпшення становища особи не встановлено.

Однак, в силу ч. 2 ст. 4 КК кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

За цих умов, Суд визначаючи кримінальну протиправність і караність діянь обвинуваченого, а також інші кримінально-правові наслідки, керується правилами ч. 2 ст. 4 КК, позаяк обставин визначених ч. 1 ст. 5 КК не встановлено.

Також, ст. 32 КПК передбачає, що повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Згідно п. 1 примітки до статті 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями.

Обвинувачений був засуджений щонайменше 17 жовтня 2012 року Вінницьким міським судом Вінницької області за ч. 2 ст. 186 КК України позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Цей епізод грабежу вказує на повторність щодо епізоду від 27 квітня 2018 року в цій справі. Та даний епізод (від 27 квітня 2018 року) говорить в свою чергу про повторність щодо епізоду від 08 травня 2018 року.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК, оскільки він вчинив заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно, та за ч. 2 ст. 186 КК, позаяк він здійснив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено, зокрема відсутні обставини визначені абз. 3 п. 17 Постанови.

ІV.ІІІ. Покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує

(1) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

(2) те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

(3) юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання є

? щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо подій кримінальних правопорушень, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки;

? активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК України та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 67 КК, є вчинення злочину щодо малолітнього потерпілого за епізодом від 27 квітня 2018 року, оскільки малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років (ст. 6 СК України, ст. 31 ЦК України, ст. 3 КПК України).

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статей 186, 190 КК у виді позбавлення волі та визначенням остаточного покарання у порядку ч. 1, 4 ст. 70 КК, враховуючи у т.ч. наявність вироку від 16 серпня 2022 року.

Щодо епізоду шахрайства, то не є дійсними передумови для застосування норм ст. 49, 74 КК, враховуючи таке.

Згідно ч. 4 ст. 12 КК нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину.

Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання (ч. 2 ст. 49 КК).

Згідно п. 59 постанови від 02 лютого 2023 рокуу справі № 735/1121/20Великої Палати Верховного Суду у разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого частиною першою статті 49 КК, подовженого на період ухилення.

Такий строк (сплив диференційованого строку подовженого на період ухилення з 24 квітня по 06 вересня 2019 року та з 30 липня по 19 жовтня 2020 року), на перший погляд, мав би настати, 11 грудня 2023 року. Однак, згідно ч. 3 ст. 49 КК, перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину.

Згідно п. 43 постанови від 02 лютого 2023 рокуу справі № 735/1121/20Великої Палати Верховного Суду вчинення особою в межах передбаченого строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк понад два роки, не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, передбачений частиною першою статті 49 КК, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок.

Враховуючи дані вироку від 06 квітня 2021 року переривання мало місце щонайменше в період травня - жовтня 2020 року, а тому від цього часу строк, вказаний у п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, не минув.

Також, що стосується вироку від 16 серпня 2022 року та застосування норм ст. 70 КК в цій частині, то слід вказати, щозаконодавець чітко визначив момент у часі, що обумовлює слушність застосування правила визначеного ст. 70 КК - це постановлення обвинувального вироку, а не набрання ним законної сили (див. положення ч. 4 ст. 70 КК), в той час, як в постанові від 01 червня 2020 року в справі № 766/39/17 Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зауважила, що за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи при визначенні остаточного покарання та правил на підставі яких воно має бути сформованим слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

Отже, у підсумку Суд зауважує, що дане покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації.

ІV.ІV Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом

а.) застава

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 подав клопотання від 21 березня 2019 року, від 30 липня та 09 вересня 2020 року, від 16 січня 2024 року про звернення застави в ході держави.

Вказане клопотання (в кінцевій редакції від 16 січня 2024 року) вмотивоване тим, що під час підготовчого судового засідання 22 червня 2018 року щодо ОСОБА_5 обрано (продовжено) запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 діб до 20 серпня 2018 року, під час судового засідання 07 серпня 2018 року продовжено вказаний запобіжний захід до 05 жовтня 2018 року.

Ухвалою суд від 04 жовтня 2018 року продовжено ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 01 грудня 2018 року визначено заставу у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 35 240 гривень 00 копійок, а також визначено обов`язки у разі внесення застави прибувати до суду за кожною вимогою із покладанням обов`язків України відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК.

Згідно інформації ДСА України за ОСОБА_5 26 жовтня 2018 року внесено заставу в розмірі 35 240 грн, платник ОСОБА_11 , у зв`язку з цим 29 жовтня 2018 року його було звільнено з-під варти.

Водночас, після цього, у судові засідання 15 листопада та 06 грудня 2018 року, 18 січня, 15 лютого, 01 березня 2019 року ОСОБА_5 не з`явився, жодних належних доказів поважності неявки до суду не надав, хоч й обіцяв цечерез свого адвоката. Згодом, через свого адвоката повідомив суд, що начебто перебував у лікарні міста Харкова, тобто порушив обов`язок не відлучатись із міста Києва без дозволу суду.

Ухвалою суду від 24 квітня 2019 року судове провадження зупинено та оголошено розшук ОСОБА_5 . Проте, 18 жовтня 2019 року судове провадження відновлено у зв`язку із встановленням місцезнаходження обвинуваченого, однак він не з`явився до суду.

Ухвалою суду від 30 липня 2020 року оголошено розшук обвинуваченого, а судове провадження зупинено до встановлення його місця знаходження.

19 жовтня 2020 року обвинуваченого затримано, доставлено до суду, однак згодом звільнено у зв`язку із закінченням строку дії дозволу на затримання. Після цього ОСОБА_5 знову став ухилятися від явки до суду.

Згодом ОСОБА_5 був затриманий в Одеській області та щодо нього обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою згідно рішень Овідіопольського районного суду Одеської у справі №509/4763/19.

З огляду на викладене та зважаючи на необхідність підтримання обороноздатності Української армії з метою негайного надання відсічі збройній агресії та сприяння обороні України шляхом максимально широкого залучення громадян України/грошових коштів для забезпечення воєнної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, стримування і відсічі агресії, на переконання прокурора, є усі підстави для звернення застави в дохід держави на потреби Збройних Сил України, шляхом зарахування коштів на офіційний спеціальнийрахунок Національного банку України відкритий для цих цілей за реквізитами: Національний Банк України, МФО 300001 , рахунок № НОМЕР_9 , , отримувач: Національний Банк України, призначення платежу: на підтримку Збройних Сил України.

Під час розгляду вказаного питання по суті прокурор вказав, що враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 порушив покладені на нього зобов`язання та обов`язки, сторона обвинувачення просить таки стягнути в дохід держави на користь Збройних Сил України заставу в розмірі 35 240 грн.

Обвинувачений та його захисник підтримали позицію прокурора щодо перерахування суми застави на користь Збройних Сил України.

Заставодавець, будучи неодноразово викликаним до суду у межах розгляду цього питання, в засідання не прибув.Разом з тим, відповідно до ч. 9 ст. 182 КПК питання про звернення застави в дохід держави вирішується судом за клопотанням прокурора в судовому засіданні за участю обвинуваченого, заставодавця, в порядку, передбаченому для розгляду клопотань про обрання запобіжного заходу. Неприбуття в судове засідання зазначених осіб, які були належним чином повідомлені про місце та час розгляду питання, не перешкоджає проведенню судового засідання, а тому є можливим розглянути клопотання прокурора у відсутність заставодавця.

Тому, у підсумку, Суд вважає за необхідне вказати про таке.

(і) суті запобіжного заходу у вигляді застави та його строку дії

Метою досягнення дієвості кримінального провадження нормами КПК передбачено застосування заходів забезпечення цього провадження, одним з яких є запобіжні заходи (ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК), а метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання, зокрема, підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим пунктами 1-5 частини 1 статті 177 КПК (ч. 1 ст. 177 КПК).

Застава як один із запобіжних заходів полягає у внесенні коштів на спеціальний рахунок з метою забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків (ч. 1 ст. 182 КПК).

Отже, застава має забезпечувати дієвість кримінального провадження, що обумовлюється забезпеченням виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно застава забезпечує виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків (ч. 1 ст. 182 КПК).

Обов`язки підозрюваного та обвинуваченого визначені в ст. 42 КПК, зокрема, це прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду. Ці обов`язки покладаються на підозрюваного, обвинуваченого виходячи з його процесуального статусу - статусу підозрюваного, обвинуваченого відповідно. Строк дії цих обов`язків співпадає з часом перебування особи у відповдіному статусі та їх виконання не залежить від застосування до такої особи запобіжного заходу (крім обов`язків, передбачених ст. 42 КПК).

Разом з тим саме з метою забезпечення виконання у тому числі і цих обов`язків для забезпечення дієвості кримінального провадження за наявності, зокрема, відповідних ризиків до особи можуть застосовуватися запобіжні заходи, зокрема, застава.

Ці обов`язки визначені пунктами 1-9 частини 5 статті 194 КПК та покладаються на особу при застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, за умови доведення прокурором наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК, з метою необхідності запобігання цим ризикам (ч. 5 ст. 194 КПК). Такі обов`язки покладаються на строк не більше двох місяців, який може бути продовжений (ч. 7 ст. 194 КПК).

Суд окремо звертає увагу на правову конструкцію норми ч. 5 ст. 194 КПК, яка містить імперативний припис щодо зазначення слідчим суддею про обов`язок підозрюваного (без визначення строку цього обов`язку) прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади при застосуванні до нього запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою. Окремо від цього слідчий суддя зобов`язує підозрюваного виконувати один або декілька обов`язків, передбачених п. 1-9 ч. 5 ст. 194 КПК (на строк не більше двох місяців).

Обов`язки визначені ст. 42 КПК, в тому числі прибувати за викликом уповноваженої особи, та ті, що передбачені статтею 194 цього Кодексу, не є взаємовиключними чи альтернативними.

Згідно до ч. 8 ст. 182 КПК неявка належним чином повідомленого підозрюваного. обвинуваченого за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин або порушення інших покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язків є окремими підставами для звернення застави в дохід держави.

Отже, застава забезпечує виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, покладених на нього як процесуальним законом, так і обов`язків, покладених слідчим суддею, що передбачені пунктами 1-9 частини 5 статті 194 КПК.

Суд звертає увагу, що ухвалами суду, на котрі у т.ч. у клопотанні покликається прокурор, було визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави для забезпечення виконання ним обов`язків, визначених КПК, та окремо на нього були покладені процесуальні обов`язки, передбачені частиною 5 статті 194 КПК.

Тому, при внесенні застави, як ОСОБА_12 , так і заставодавцю було достовірно відомо, виконання яких процесуальних обов`язків, забезпечує застава, і строк, яких саме обов`язків був визначений слідчим суддею.

У той час, як після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на були покладені відповідні обов`язки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обов`язки скасовуються.

Тобто, в такому разі скасовуються лише обов`язки підозрюваного, передбачені пунктами 1-9 частини 5 статті 194 КПК, а не запобіжний захід у вигляду застави в цілому.

У даному випадку, з моменту припинення строку дії покладених обов`язків, застава забезпечує виконання обов`язків, покладених на підозрюваного КПК.

Припинення строку дії цих обов`язків не визначена як підстава для припинення застави

З цього слідує, що обов`язки є строковими, а застава, яка забезпечує виконання процесуальних обов`язків, не є обмеженою конкретним строком. Такий висновок підтверджується, зокрема, змістом ч. 6 ст. 181, ч. 7 ст. 194, ч. 4 ст. 196, ст. 197 та 211 КПК. Цими нормами визначається строковість затримання, запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою та домашнього арешту, а також обов`язків, покладених відповідно до ст.194 КПК.

Застава припиняється у разі її скасування, зміни на інший запобіжний захід (ст. 203 КПК).

Тобто, у цьому провадженні відсутній факт припинення дії застави, зазначений в ст. 203 КПК на час розгляду питання. Хоча, забігаючи наперед, Суд зауважує, що за наслідками розгляду провадження по суті, ухвалюючи відповідний вирок, вважає слушним сам запобіжний заході скасувати саме для звернення застави в дохід держави.

(іі) щодо наявності підстав для звернення застави

Порядок, умови застосування застави та наслідки їх невиконання визначені ст. 182 КПК, що дає підстави заставодавцю передбачати (спрогнозувати) можливі ризики та прийняти рішення щодо внесення застави, а саме нею передбачено, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

Отже, у ст. 182 КПК закріплюється принцип добросовісності, який як загальноправовий принцип, передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

Добросовісність при реалізації прав включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.

Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (позиція, викладена у постанові ВС від 08 травня 2018 року у справі № 910/1873/17).

При цьому, також в ст.182 КПК України передбачається наслідок порушення принципу добросовісності з боку особи щодо запобіжного заходу, а саме - це звернення застави в дохід держави, позаяк заборона зловживання процесуальними правами є загально правовим принципом і поширюється на всі галузі права (ухвала ВС від 30 травня 2018 року у справі № 676/7346/15-к).

Процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання (див. постанову ВС від 09 квітня 2019 у справі № 306/1602/16-к).

В даній справі, виходячи з обставин, вказаних прокурором, йдеться саме про те, що особа надавала своїм діям певну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, однак процесуальний закон забезпечує дотримання прав осіб, а не використання їх для зловживання.

Тобто, обвинувачений порушив наведений принцип поведінки, відповідно для нього та заставодавця мають настати наслідки, визначені КПК України.

Позаяк, внесення за підозрюваного застави іншою особою (заставодавцем) є її добровільним рішенням і свідомими цілеспрямованими діями та згодою нести майнову відповідальність в межах розміру застави за негативну (протиправну) процесуальну поведінку обвинуваченого. При цьому, на відміну від особистої поруки при застосуванні застави не передбачається особиста присутність заставодавця при процедурі її застосування та не вимагається складення окремого письмового документу від заставодавця перед внесенням грошових коштів як застави.

Таким чином, Суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для задоволення клопотання прокурора та звернення вказаної застави у дохід держави.

(ііі) зарахування застави на конкретний рахунок Державного бюджету України

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану", Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Верховною Радою України (Закон України №2102-IX від 24.02.2022), в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває до теперішнього часу.

У ст. 17 Конституції України зазначено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Внаслідок воєнних дій знищується інфраструктура України, наносяться ракетні та бомбові удари по воєнних та цивільних об`єктах, відбулася окупація частин території України, зруйновано населенні пункти та гинуть люди, в тому числі цивільне населення. Оскільки діяльність Збройних Сил України спрямована на подолання збройної агресії, вони потребують негайної допомоги, в тому числі фінансової.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про основи національного спротиву» національний спротив - це комплекс заходів, які організовуються та здійснюються з метою сприяння обороні України шляхом максимально широкого залучення громадян України до дій, спрямованих на забезпечення воєнної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, стримування і відсіч агресії та завдання противнику неприйнятних втрат, з огляду на які він буде змушений припинити збройну агресію проти України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

24 лютого 2022 року Національний банк України ухвалив рішення відкрити спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України. Таке рішення ухвалене у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, збройною агресією рф та небезпекою для державної незалежності України, її територіальної цілісності. Реквізити офіційного спеціального рахунку, зазначені на офіційному веб-сайті Національного банку України ( https://bank.gov.ua/ua/news/all/natsionalniy-bank-vidkriv-spetsrahunok-dlya-zboru-koshtiv-na-potrebi-armiyi ): НОМЕР_9 .

З огляду на викладене та зважаючи на необхідність підтримання обороноздатності Української армії з метою негайного надання відсічі збройній агресії та сприяння обороні України шляхом максимально широкого залучення громадян України/грошових коштів для забезпечення воєнної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності держави, стримування і відсічі агресії, Суд вважає за необхідне звернути заставу в дохід держави спрямувавши її на потреби Збройних Сил України шляхом перерахування на офіційний спеціальний рахунок Національного банку України, відкритий для цих цілей.

б.) заходи забезпечення кримінального провадження

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_10 подав клопотання від 21 березня 2019 року та від 30 липня 2020 року про застосування/обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення розгляду кримінального провадження за його участю у межах розумних строків.

Нині, розгляд провадження завершено.

Відповідно до ст. 201 КПК Суд не убачає в цей час підстав для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого за відповідним клопотанням прокурора, оскільки він відбуває реальне покарання у виді позбавлення волі за вироками від 06 квітня 2021 року та 16 серпня 2022 року. А тому говорити про певні обставини визначені п. 2, 3 ч. 3 ст. 132 КПК, через цей факт, передумов немає, тож таке звернення прокурора відхиляється судом.

Сам запобіжний захід у вигляді застави, який діє до нині, слід скасувати, власне, для можливості її звернення в дохід держави.

в.) обрахування строку покарання

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК призначаючи покарання на підставі цієї норми за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день (ч. 5 ст. 72 КК).

Відповідно строк відбуття покарання обвинуваченому слід обчислювати, враховуючи періоди його перебування під вартою, у межах попередніх справ у т.ч. за вироками від 06 квітня 2021 року та 16 серпня 2022 року, у підсумку, з 28 жовтня 2020 року (дата вказана у вироку від 06 квітня 2021 року та покарання за яким поглинуто вироком від 16 серпня 2022 року у порядку ч. 4 ст. 70 КК) із зарахуванням у нього, у порядку ст. 72 КК України, терміну попереднього ув`язнення з 08 травня по 29 жовтня 2018 року (у межах цієї справи) та з 29 серпня 2019 року по 27 лютого 2020 року (період вказаний у вироку від 16 серпня 2022 року) день за день.

г.) речові докази

Питання щодо речових доказів Суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:

? за ч. 2 ст. 186 КК - у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 місяців;

? за ч. 2 ст. 190 КК - у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 місяців.

В силу, ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань за цим вирокомта за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 8 місяців з конфіскацією частини майна, яке є його власністю.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 обчислювати з 28 жовтня 2020 року із зарахуванням у нього, у порядку ст. 72 КК України (день за день), терміну попереднього ув`язнення в період з 08 травня по 29 жовтня 2018 року та з 29 серпня 2019 року по 27 лютого 2020 року.

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_13 про звернення застави в ході держави - задовольнити.

Суму застави у розмірі 35 240 (тридцять п`ять тисяч двісті сорок) гривень, яка була внесена ОСОБА_11 за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2018 року у справі №755/8441/18, звернути в дохід держави шляхом перерахування на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України за реквізитами: Національний Банк України, МФО 300001, рахунок № НОМЕР_9 , , отримувач: Національний Банк України, призначення платежу: на підтримку Збройних Сил України.

Запобіжний захід у вигляді застави відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , скасувати.

Відмовити у задоволенні клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_13 про обрання запобіжного заходу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вигляді тримання під вартою.

Речові докази: DVD-R диски з відеозаписами - залишити у матеріалах провадження; мобільний телефон «Самсунг» переданий на зберігання потерпілої ОСОБА_8 , залишити у її володінні

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1