постанова

ІМЕНЕМ УКРАЇНи

04 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 520/9388/17

провадження № 51-2491км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

виправданих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та представника потерпілого ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0006244 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, жительки АДРЕСА_2, та

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Володимирівка Казанківського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_2,

обох у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Київського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано невинуватими у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю наявності в їхніх діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено долю речових доказів.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обвинувачувалися в тому, що в період із січня по березень 2013 року діючи з корисливих мотивів, під приводом добропорядних продавців належної їм нерухомості запевнили ОСОБА_11 про намір у встановленому законом порядку укласти з нею договори купівлі-продажу належного їм на праві спільної сумісної власності об`єкта нерухомого майна на АДРЕСА_1 та шляхом обману отримали від неї грошові кошти в сумі 958 000 грн (що в еквіваленті становить 120 тис. доларів США), не маючи при цьому наміру на виконання умов договору та повернення коштів.

Так, 20 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 було укладено попередній договір (далі - Договір), відповідно до умов якого ОСОБА_5 зобов`язалась продати ОСОБА_11 у строк до 10 квітня 2013 року належний подружжю ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності об`єкт нерухомості, а саме житловий будинок АДРЕСА_1 та укласти в майбутньому договір купівлі-продажу цього будинку на умовах, встановлених Договором, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 та зареєстрований у реєстрі за № 414.

На виконання п. 4 Договору в службовому приміщенні приватного нотаріуса ОСОБА_11 передала ОСОБА_5 та ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 958 800 гривень.

Однак до 10 квітня 2013 року договір купівлі-продажу вказаного об`єкта нерухомого майна між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 не був укладений через те, що ТОВ «УніКредит Банк» не внесло відомостей до Державного реєстру іпотек щодо скасування обтяження цього нерухомого майна.

У зв`язку з цим 10 квітня 2013 року приватний нотаріус ОСОБА_12 засвідчила договір про внесення змін до Договору від 20 березня 2013 року та пролонгування строку укладення договору купівлі-продажу майна до 22 квітня 2013 року.

У подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовились від укладення договору купівлі-продажу нерухомості та заперечили факт передачі їм ОСОБА_11 коштів у сумі 958 800 грн, чим спричинили останній матеріальної шкоди в особливо великому розмірі.

Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

У поданій касаційній скарзі прокурор ОСОБА_13 , яка брала участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, просить скасувати оскаржувану ухвалу та призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На думку прокурора,суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те , що для проведення як первинних судових почеркознавчих експертиз від 21.07.2016 № 258 та від 21.07.2016 № 259, які суд першої інстанції визнав належними доказами та поклав в основу виправдувального вироку, так і додаткових таких експертиз (через неповноту первинних ) слідчим були надані одні й ті ж самі документи, і саме висновки додаткових судових почеркознавчих експертиз від 06.03.2017 № 5036/2, 14.04.2017 № 5037/2, 28.04.2017 № 5038/02 є належними і достовірними, оскільки свідчать про те, що всі рукописні записи та підписи від імені ОСОБА_5 у всіх примірниках договорів, укладених між нею та ОСОБА_11 , посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , виконані самою ОСОБА_5 , а рукописний запис від імені ОСОБА_6 у реєстрі для реєстрації нотаріальних дій (реєстровий запис № 413) виконаний останнім. Вказує, що ці висновки експертів викладені в категоричній формі та, на його думку, прямо підтверджують факт особистого перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у нотаріуса ОСОБА_12 при укладенні договорів із ОСОБА_11 .

Стверджує, що апеляційний суд, вказуючи на порушення порядку призначення експертиз від 28.04.2017, 06.03.2017 та 14.04.2017 не вказав, яким чином це вплинуло на порушення права на захист ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Крім того зазначає, що судом апеляційної інстанції не були взяті до уваги показання потерпілої ОСОБА_11 (надані під час розгляду провадження в суді першої інстанції) яка пояснила, що кошти в сумі 120 000 доларів США вона передала безпосередньо ОСОБА_5 у службовому приміщенні приватного нотаріуса та отримала від неї розписку про отримання цих коштів, яка була втрачена адвокатом ОСОБА_14 . Також вказує, що поза увагою судів обох інстанцій залишились і показання свідка ОСОБА_12 (нотаріуса), яка в суді пояснила, що при укладанні договорів відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України встановила особи учасників за паспортами, впевнилась у їх правоздатності та дієздатності, і жодних сумнівів у тому, що це були саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у неї не виникало.

Звертає увагу на те, що висновки апеляційного суду про недопустимість як доказів висновків експертів від 06.03.2017 № 5036/2, 14.04.2017 № 5037/2 та 28.04.2017 № 5038/02 суперечать висновкам цивільного суду з цього ж питання. Вказує, що апеляційним судом за клопотанням представника потерпілої - адвоката ОСОБА_10 у судовому засіданні було долучено до матеріалів провадження копії судових рішень у цивільній справі, які набрали законної сили, та відповідно до яких касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду у цій справі було залишено без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 21.05.2021 без зміни. Тобто, фактично визнано дійсними як попередній Договір від 20.03.2013 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , який зареєстрований у реєстрі за № 414, так і договір від 10.04.2013 (справа № 522/14701/15) про внесення змін до вказаного Договору.

З огляду на це прокурор вважає, що оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 374 та 419 КПК і підлягає скасуванню.

Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_10 у касаційній скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у цьому суді.

Вказує на те, що судами першої та апеляційної інстанцій безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання представника потерпілого про допит свідка ОСОБА_15 чим, на думку адвоката, суди допустили неповноту судового розгляду, та вважає, що без належної оцінки цих судів залишилось рішення у цивільній справі № 522/14701/15ц.

Інші доводи адвоката аналогічні тим, що викладені в касаційній скарзі прокурора.

З урахуванням наведених доводів адвокат вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 374 та 419 КПК і є незаконною.

Позиція учасників в суді касаційної інстанції

Прокурор підтримала вимоги касаційної скарги сторони обвинувачення та представника потерпілої.

Виправдані та захисник заперечили проти задоволення касаційних скарг і просили залишити оскаржуване судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги. Суд касаційної інстанції уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 2 КПК завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до статей 8 та 9 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права згідно з яким людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і особа є винною у вчиненні цього злочину.

Відповідно до положень ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачяться на її користь.

Статтею ст. 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з вимогами ч. 2 ст. 91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Цих вимог закону суди обох інстанцій дотримались.

Висновок суду першої інстанції про відсутність у діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складу інкримінованого злочину та необхідність їх виправдання зроблений на підставі ретельного аналізу доказів, зібраних у кримінальному провадженні й досліджених в судовому засіданні, зміст яких детально наведений у вироку, яким цей суд дав належну правову оцінку. Приймаючи таке рішення, районний суд дотримався критеріїв доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

Зокрема, такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі: показань виправданих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , висновків експертиз: від 21.07.2016 № 258 та 259п, від 16.03.2017 № 5036/02, від 14.04.2017 № 5037/02, від 28.04.2017 № 5038/02; заяви потерпілої ОСОБА_11 про вчинення злочину від 13.07.2016 (в якій вона зазначила, що вказані кошти передала ОСОБА_17 , а подружжя ОСОБА_6 участі в обговоренні умов попереднього договору купівлі нерухомості не брало) та інших письмових доказів у своїй сукупності.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Згідно з вказаною нормою апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом неповністю або з порушенням.

При перегляді вироку за апеляційними скаргами прокурора та представника потерпілого апеляційний суд ретельно перевірив наведені в них доводи, які є аналогічними тим, що наведені в їхніх касаційних скаргах, провів у справі часткове судове слідство, допитав свідка ОСОБА_14 та заслухав звукозапис показань свідка ОСОБА_12 у суді першої інстанції, дослідив і проаналізував інші докази, про дослідження яких клопотали сторони, яким дав відповідну оцінку в своєму рішенні на предмет їх допустимості і достатності щодо пред`явленого обвинувачення в кримінальному провадженні, з урахуванням чого навів обґрунтовані мотиви щодо правильності висновку суду першої інстанції про недоведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого правопорушення.

За правилами статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо його отримано в порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, у тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокурором своїх повноважень, не передбачених КПК, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

Як убачається з матеріалів провадження, на доведеність винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованих злочинів прокурором у суді було надано висновки судово-почеркознавчих експертиз від 28.04.2017 № 5038/02, 16.03.2017 № 5036/02 та 14.04.2017 № 5037/02, які, на його думку, підтверджували вину виправданих у їх вчиненні, оскільки містять у собі висновки експертів про те, що підписи у наданих на дослідження документах були виконані саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Разом із тим, у матеріалах провадження також є висновки судових почеркознавчих експертиз від 21.07.2016 № 258 та № 259п в яких експерт вказав, що неможливо категорично встановити, що підписи у наданих на дослідження документах були виконані саме ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

При цьому Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій у судових рішеннях про те, що судово-почеркознавчі експертизи від 28.04.2017 № 5038/02, 16.03.2017 № 5036/02 та 14.04.2017 № 5037/02 у справі були проведені з порушеннями встановленого законом порядку через порушення процедури їх призначення та проведення, а отже вони є недопустимими доказами.

Зокрема ці суди вказали на те, що порядок призначення та проведення експертиз під час досудового розслідування регламентований нормами КПК і Законом України від 25 лютого 1994 року № 4038-ХІІ «Про судову експертизу», відповідно до ст. 2 якого передбачено, що законодавство України про судову експертизу складається із цього Закону та інших нормативно-правових актів, серед яких у тому числі є і «Інструкція про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» та «Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень» затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5.

Відповідно до положень закону, якими регулюються питання пов`язані з призначенням та проведенням експертиз, експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи. У разі необхідності проведення додаткової або повторної експертизи у документі про призначення експертизи зазначаються мотиви та підстави для її призначення, а до експертної установи (експертові) надаються також висновки попередніх експертиз з усіма додатками (фотознімками, порівняльними зразками тощо), а також додаткові матеріали, що стосуються предмета експертизи, які були зібрані після надання первинного висновку.

З матеріалів провадження убачається, що в постановах слідчого від 24.10.2016 про призначення судових почеркознавчих експертиз для вирішення питання чи дійсно у попередньому договорі від 20.03.2013 та в договорі про внесення змін від 10.04.2013 підписи та рукописні записи виконані ОСОБА_5 не було зазначено чи є ці експертизи повторними або додатковими, оскільки у справі на це питання вже було надано відповідь експертом у висновку від 21.07.2016 (т. 3 а.к.п. 6-7, 163-165, 173-177).

При цьому апеляційний суд окремо звернув увагу на те, що в дослідницькій частині висновків від 14.04.2017 № 5037/02 та 28.04.2017 № 5038/02 вказано, що експертом досліджувався «примірник договору про внесення змін до переднього договору від 10.04.2013 виконаний на бланку встановленого зразка (з одного боку)» та «примірник попереднього договору від 20.03.2013 виконаний на бланку встановленого зразка (з обох боків)», у той час, як згідно з матеріалами справи на дослідження експерту були надані примірники цих договорів надруковані на звичайному аркуші формату А-4 які зберігалися в нотаріуса, а отже оригінали вказаних договорів експертом не досліджувалися.

Як пояснила в суді потерпіла ОСОБА_11 , оригінали договорів були втрачені її адвокатом ОСОБА_14 .

Однак, допитана в судовому засіданні 27 жовтня 2017 року (з уточненнями наданими 22 листопада 2017 року) свідок ОСОБА_14 категорично заперечила, що їй надавалися оригінали будь-яких договорів чи розписок, і лише перевіривши наявні у неї на персональному комп`ютері файли уточнила, що все ж таки ці документи їй надавались (зважаючи на той факт, що позовна заява містить посилання на ці документи), але не оригінали, а їх копії і не ОСОБА_11 (т. 3 а. к. п. 37, т. 6 а. к. п. 119).

Також суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях вказали на те, що надані ОСОБА_11 у судовому засіданні показання суперечать змісту її письмових заяв у матеріалах провадження, які вона подавала під час досудового розслідування (заява про злочин від 13 липня 2016 року та заява на ім`я прокурора) в яких вона зазначала, що вказані кошти були передані нею ОСОБА_17 у присутності ОСОБА_18 , який судом не допитувався і сторона обвинувачення цього не вимагала (т. 4 а. к. п. 42-45).

Як убачається з матеріалів провадження, під час допиту в суді першої інстанції 06 вересня 2017 року потерпіла ОСОБА_11 пояснила, що з подружжям ОСОБА_6 її познайомив ОСОБА_18 приблизно у 2009 році і після того впродовж кількох років вона надавала їм допомогу в розв`язанні різних питань пов`язаних із нерухомістю. На початку 2013 року подружжя ОСОБА_6 запропонувало їй купити у них нерухомість на АДРЕСА_1 , проте оскільки майно було обтяжене (банком) вони домовились про укладення попереднього договору купівлі-продажу, проєкт якого було підготовлено її адвокатом ОСОБА_14 та погоджено сторонами. 20 березня 2013 року у конторі приватного нотаріуса ОСОБА_12 на виконання умов договору нею було передано ОСОБА_5 . 958 800 грн (що в еквіваленті дорівнює 120 тис. доларів США), та підписано попередній договір. Під час передачі цих коштів ОСОБА_18 з нею не було, оскільки він був за межами м. Одеси, а ОСОБА_5 власноручно написала розписку про їх отримання, яка була втрачена адвокатом ОСОБА_14 під час підготовки цивільного позову (т. 1, а. к. п. 128-141).

Суди першої та апеляційної інстанцій у своїх рішеннях дали правильну оцінку ксерокопії цієї розписки з посиланням на повідомлення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 14 березня 2017 року № 5131/02 в якому експерт вказав про неможливість проведення судово-почеркознавчої експертизи та надання експертного висновку, оскільки усупереч вимог ст. 69 КПК та пунктів 2.2, 3.5, 4.11 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 №53/5, на дослідження не було надано оригіналу розписки, а судово-почеркознавча експертиза проводиться лише за оригіналами документів (т. 3, а. к. п. 223-226).

Відмова суду першої інстанції у допиті свідка ОСОБА_15 не є порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки у судовому засіданні 05 жовтня 2017 року останній пояснив, що він є професійним адвокатом і відповідно до вимог ст. 65 КПК не може бути допитаний з приводу тих обставин, які стали йому відомі у зв`язку з виконанням професійних обов`язків (т. 1, а. к. п. 162-163).

Щодо доводів касаційної скарги представника потерпілого про наявність нескасованого судового рішення у цивільній справі № 522/14701/15ц Суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 90 КПК рішення національного суду має преюдиціальне значення лише, якщо воно набрало законної сили й ним встановлено порушення прав людини та основоположних свобод, гарантованих Конституцією України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як наслідок, судове рішення суду іншої юрисдикції має преюдиціальне значення для суду, який розглядає кримінальне провадження лише у визначених цією нормою випадках.

За правилами кримінального процесуального закону рішення суду іншої юрисдикції не є доказом і не має безпосереднього впливу на доказову базу у кримінальному провадженні, яке розглядається судом.

Завдання кримінального судочинства є відмінним від тих завдань, які вирішують національні суди у цивільній, господарській чи адміністративній юрисдикціях. Здійснюючи кримінальне судочинство суд не вирішує спір, а розглядає пред`явлене особі обвинувачення і за допомогою зібраних та наданих сторонами доказів у провадженні встановлює чи винна ця особа у його вчиненні. Усі докази винуватості або невинуватості особи підлягають дослідженню у змагальному кримінальному процесі, яким суд дає відповідну оцінку в нарадчій кімнаті і про підстави та мотиви оцінки цих доказів зазначає у своєму рішенні.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви, щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Під час судового розгляду кримінального провадження в судах обох інстанцій було створено необхідні умови для реалізації сторонами їхніх прав та додержання принципів змагальності й диспозитивності, закріплених у статтях 22, 26 КПК. Сторони користувалися рівними правами та свободою в наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

За встановлених судами обох інстанцій обставин, з урахуванням усіх доказів наданих сторонами та ретельно досліджених судами під час відкритого судового процесу, їхні висновки про недоведеність наявності в діях ОСОБА_5 та ОСОБА_6 складу інкримінованого кримінального правопорушення є обґрунтованими та правильними.

Ухвалене апеляційним судом рішення у справі є належним чином обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ньому наведені відповідні мотиви з яких виходив цей суд і положення закону, якими він керувався.

Наведені прокурором та представником потерпілого у касаційних скаргах доводи не спростовують правильність викладених у ньому висновків і не ставлять під сумнів законність цього рішення.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть тягнути за собою зміну або скасування оскаржуваного судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційних скарг колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційні скарги прокурора та представника потерпілого залишити без задоволення, а ухвалу Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :

____________________ __________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3