Справа № 503/1110/24
Провадження № 1-кп/503/62/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2024 року Кодимський районний суд Одеської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду в м. Кодима у спрощеному провадженні, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, судове провадження у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000189 від 01.05.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Будеї Кодимського району Одеської області, без громадянства, українця, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

сторони кримінального провадження: прокурор ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник адвокат ОСОБА_6 ,

встановив:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним внаслідок згоди підозрюваного та потерпілого із встановленими досудовим розслідуванням обставинами:

28.04.2024 у вечірній час доби, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_3 проходячи по АДРЕСА_2 , який розташований на вказаній вулиці та належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виносив умисел на незаконне проникнення до вказаного будинку, для того щоб відпочити та поїсти.

Реалізуючи свій протиправний намір, в той же день та час, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_3 , розуміючи, що даний будинок належить іншій особі, не маючи дозволу вказаної особи, на проникнення до будинку, зайшов на не огороджену територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , та всупереч волі власника і відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпечність та протиправність своїх дій, підійшов до вхідних дверей літньої кухні та руками вирвав скобу навісного замка, після чого, незаконно, зайшов до приміщення літньої кухні, таким чином проник в середину будівлі літньої кухні, обладнаної для тимчасового проживання, розташованої на території вище вказаного домоволодіння, чим порушив право ОСОБА_5 на недоторканість житла особи гарантоване ст. 30 Конституції України та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та переночував там до ранку.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 порушив право господаря на недоторканість житла.

Підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою

Суд визнає обвинувачення висунуте ОСОБА_3 та викладене в змісті обвинувального акту необґрунтованим в частині зазначення у ньому посилання на порушення права на недоторканість житла особи «гарантованого ст. 12 Загальної декларації прав людини» з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. У контексті міжнародного права такі, серед іншого, документи як декларації міжнародних організацій відносяться до так званого «soft law» і з формально-юридичної точки зору не є тим жорстким правом, яке зобов`язує державу діяти в певний спосіб, про що зазначено Міністерством юстиції України у своєму листі «Щодо надання роз`яснення» від 19.09.2015 року № Ш-16216/10.2.

Окрім того, аналогічні за своїм змістом правові висновки були висловленні Великою Палатою Верховного Суду в своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) щодо іншої декларації Декларація прав дитини, яка не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Водночас суд відзначає, що Загальна декларації прав людини, так само як і Декларація прав дитини, не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою, про що відзначено на її тексті наявному у законодавстві України на офіційному веб-сайті Верховної Ради України (ІНФОРМАЦІЯ_3 ).

Таким чином суд не вважає Загальну декларацію прав людини міжнародним договором та частиною національного законодавства України, яка саме гарантує відповідне право, а є лише «м`яким правом» («soft law») декларативного характеру.

У зв`язку з чим суд при ухваленні даного вироку виключив вище вказане зазначення зі змісту формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним у відповідності до вимог пункту 2 ч.3 ст. 374 КПК України, що жодним чином не впливає ні на обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, у відповідності до ст. 91 КПК України, а ні на саму кваліфікацію діяння.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Обвинувачений ОСОБА_3 подав письмову заяву в порядку, передбаченому пунктом 1 ч.3 ст. 302 КПК України, складену ним в присутності захисника адвоката ОСОБА_6 , щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч.2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні.

Потерпілий ОСОБА_5 подав письмову заяву в порядку, передбаченому пунктом 2 ч.3 ст. 302 КПК України, щодо згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч.2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні

За результатом вивчення обвинувального акта та доданих до нього матеріали суд не вважає за необхідне призначати розгляд обвинувального акта в даному кримінальному провадженні у судовому засіданні та викликати для участі в ньому учасників кримінального провадження відповідно до ч.3 ст. 382 КК України.

Ураховуючи виконання, під час досудового розслідування кримінального проступку у формі дізнання, вимог ст. 302 КПК України, то суд вважає, що є підстави, передбачені ч.1 ст. 382 КК України, для ухвалення вироку.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 382 КПК України суд вважає необхідним зазначити встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження:

28.04.2024 у вечірній час доби, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не вдалося, ОСОБА_3 проходячи по АДРЕСА_2 , який розташований на вказаній вулиці та належить ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виносив умисел на незаконне проникнення до вказаного будинку, для того щоб відпочити та поїсти.

Реалізуючи свій протиправний намір, в той же день та час, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_3 , розуміючи, що даний будинок належить іншій особі, не маючи дозволу вказаної особи, на проникнення до будинку, зайшов на не огороджену територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 , та всупереч волі власника і відсутності визначених законом підстав, усвідомлюючи суспільну небезпечність та протиправність своїх дій, підійшов до вхідних дверей літньої кухні та руками вирвав скобу навісного замка, після чого, незаконно, зайшов до приміщення літньої кухні, таким чином проник в середину будівлі літньої кухні, обладнаної для тимчасового проживання, розташованої на території вище вказаного домоволодіння, чим порушив право ОСОБА_5 на недоторканість житла особи гарантоване ст. 30 Конституції України та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод» та переночував там до ранку.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 порушив право господаря на недоторканість житла.

Суд дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ч.1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла особи.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

Відповідно до наявних у суду відомостей, обвинувачений ОСОБА_3 за місцем проживання характеризуються позитивно, у лікаря-психіатра на обліку не перебуває, але перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з діагнозом F10.2 МКХ, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий.

При призначенні міри покарання ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу винного, наявність обставини, що пом`якшує покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, майновий стан винного, у зв`язку з чим прийшов до висновку, що йому слід призначити міру покарання у виді штрафу в розмірі, передбаченому в санкції ч.1 ст. 162 Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений кримінальний проступок, яке буде необхідним й достатнім як для кари обвинуваченого так і для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Запобіжний захід до обвинуваченого, як і інші заходи забезпечення кримінального провадження, під час досудового розслідування і судового провадження не застосовувався, а до набрання вироком законної сили суд не вбачає ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, та як наслідок необхідності в обранні запобіжного заходу до обвинуваченого з огляду на обставини, передбачені ст. 178 КПК України, та призначення міри покарання у виді штрафу.

Речові докази та процесуальні витрати відсутні, при цьому суд звертає увагу на те, що носії інформації п`ять СD-R дисків із відеозаписами проведених на стадій дізнання слідчих експериментів за участю потерпілого, трьох свідків і підозрюваного, у відповідності до положень ст. 99 КПК України, в дійсності є не речовими доказами, а документами, як додаток до протоколу відповідної процесуальної дії, згідно ст. 105 КПК України.

Керуючись ст. 369-374, 381-382 КПК України, суд

ухвалив:

Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Вирок може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду через суд, який його ухвалив Кодимський районний суд Одеської області, протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

У відповідності до ч.1 ст. 394 КПК України вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 цього Кодексу, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1