УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 липня 2024 року

м. Київ

справа № 950/2060/23

провадження № 51 - 3428 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 11 вересня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року щодо нього,

установив:

За вироком Лебединського районного суду Сумської області від 11 вересня

2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 у вечірній час 4 квітня 2023 року перебуваючи на території парку поблизу магазину на АДРЕСА_1 , в умовах воєнного стану, скориставшись, що його не бачить потерпілий ОСОБА_5 та інші особи, взяв належний потерпілому мобільний телефон вартістю 5 699 грн, який лежав на землі поряд із останнім, поклав його до кишені та покинув місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, цим самим завдавши потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Ухвалою Сумського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року вирок місцевого суду змінено, призначено ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Не погоджуючись із судовими рішеннями засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою в якій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості просить змінити оскаржувані судові рішення і звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не врахували: конкретних обставин справи, зокрема, вчинення крадіжки не в зоні бойових дій, способу її вчинення, невелику вартість викраденого майна та повернення мобільного телефону власнику; даних про його особу, у тому числі наявності на його утриманні сімох неповнолітніх дітей, один

з яких хворіє, відсутність у дружини роботи та загалом його скрутне життєве становище; та інших обставин, які, на думку засудженого, свідчать про можливість його виправлення без реального відбування покарання із застосуванням положень ст. 75 КК.

Колегія суддів (далі - Суд), вивчивши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом та правильність кваліфікації його дій за ч. 4 ст. 185 КК засудженим у касаційній скарзі

не оспорюються.

Суд звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди засудженого із незастосуванням судами до нього положень ст. 75 КК.

Як визначено приписами частин 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною

у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких, обставини його скоєння, дані про особу винного, наявність обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, що його обтяжують.

Водночас, взявши до уваги думку потерпілого, якому ОСОБА_4 відшкодував завдані збитки, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, які місцевий суд визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також дані про особу засудженого, який визнав вину, його сімейний стан та стан здоров`я дітей, суд дійшов висновку про можливість призначення йому покарання з застосуванням положень ст. 69 КК і призначив таке у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Разом із тим, обвинувачений ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на вказаний вирок, в якій висловив свою незгоду з висновками місцевого суду в частині призначеного йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК у виді позбавлення волі, оскільки вважав, що цей суд міг перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання. До того ж, вказував, що вчинене ним кримінальне правопорушення не відноситься до таких, що виключає можливість застосування положень ст. 75 КК.

Апеляційний суд під час перегляду вироку в апеляційному порядку констатував, що в межах цього кримінального провадження відсутні підстави для застосування ст. 75 КК, враховуючи особу винного, який раніше не судимий

в порядку ст. 89 КК та наявність інших обставин кримінального провадження.

Суд звертає увагу засудженого на те, що положення ст. 75 КК наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Водночас, цей суд погодився із доводами апеляційної скарги обвинуваченого щодо можливості призначення йому іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції інкримінованої йому статті, у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Аргументуючи своє рішення у цій частині, суд апеляційної інстанції вказав, що місцевий суд не в повній мірі врахував у своїй сукупності дані про особу засудженого та наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Зокрема, цей суд зважив на дані про особу ОСОБА_4 , який визнав свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей дружини, одну свою дитину, яка має незадовільний стан здоров`я та дружину, а також наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, які у своїй сукупності дали підстави цьому суду призначити обвинуваченому покарання більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 185 КК, у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Зазначені у касаційній скарзі дані про особу засудженого, у тому числі й наявність на його утриманні дружини та неповнолітніх дітей, один з яких має незадовільний стан здоров`я, були належним чином враховані апеляційним судом при призначені ОСОБА_4 іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції інкримінованої статті, у виді обмеження волі на строк

3 роки, а тому доводи касаційної скарги про неналежне врахування судами вказаних обставин є безпідставними.

Посилання у касаційній скарзі засудженого на конкретні обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема на невелику вартість мобільного телефону та способу його викрадення, який просто лежав на землі, що, на думку засудженого, указує на те, що він не становить суспільної небезпеки, Суд відхиляє, оскільки відповідно до встановлених фактичних обставин справи, вкрадений телефон лежав на землі біля потерпілого, що в свою чергу, не заважало засудженому поцікавитися у цього чоловіка з приводу належності мобільного телефону останньому або ж відразу підняти його та повернути після виявлення. Проте, ОСОБА_4 поклав його у кишеню та розпорядився ним на власний розсуд і повернув викрадений телефон потерпілому лише після того, як прийшли працівники правоохоронних органів. Тому, всупереч твердженням засудженого, вказані обставини не свідчать про те, що його дії не становлять підвищеної суспільної небезпеки.

Що стосується посилання засудженого на вчинення ним крадіжки позам межами зони проведення бойових дій, що, у свою чергу, також впливає на суспільну небезпечність скоєного, то Суд також вважає їх безпідставними, оскільки вчинення крадіжки в умовах воєнного стану законодавець врахував як чинник, який суттєво підвищує суспільну небезпеку, будь-якої крадіжки, вчиненої в умовах воєнного стану, незалежно від конкретної території (області) України де її було скоєно.

Відтак, з урахуванням обставин кримінального правопорушення та даних про особу ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанцій дійшов умотивованого висновку про неможливість його виправлення за умови звільнення від відбування покарання

з випробуванням на підставі ст. 75 КК, разом із тим встановлені апеляційним судом обставини у цьому кримінальному провадження, у тому числі й ті, на які засуджений посилається у касаційній скарзі, слугували підставою для призначення обвинуваченому іншого, більш м`якого виду покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

З вказаними висновками погоджується і Суд.

Призначене покарання ОСОБА_4 із застосуванням положень ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки відповідає вимогам статей 50, 65 КК

і за своїм видом та розміром є пропорційним й співмірним вчиненому, а також необхідним і достатнім для його виправлення.

Підстав для зміни оскаржуваних судових судових рішень та звільнення засудженого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК Суд не вбачає.

Наведені в касаційній скарзі засудженого доводи не спростовують правильності висновків, викладених в судовому рішенні, та не містять у собі вагомих аргументів, які би свідчили про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, а відтак не ставлять під сумнів законність рішення.

З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги засудженого Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 11 вересня 2023 року та ухвалу Сумського апеляційного суду від 3 квітня 2024 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3