Справа № 541/2/24
№ провадження 1-кп/541/78/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2024 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене 06 серпня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000969 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, громадянина України, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

встановив:

ОСОБА_5 згідно наказу ГУНП в Полтавській області від 13 жовтня 2021 року № 514 о/с призначений на посаду поліцейського-водія відділення № 1 взводу № 3 роти конвойної служби, має спеціальне звання «сержант поліції» та згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» є працівником правоохоронного органу.

05 серпня 2023 року ОСОБА_5 близько 10 год 50 хв. перебував на громадському пляжі, що облаштований на березі річки Хорол у АДРЕСА_1 , де також у цей час відпочивав потерпілий ОСОБА_4 разом зі своєю сім`єю.

У подальшому, близько 11 год 31 хв., перебуваючи поруч з пірсом, що розміщений на вказаному пляжі, розуміючи, що на території України діє воєнний стан, запроваджений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Верховною Радою України 24 лютого 2022 року, та продовжений Указом Президента України від 26 липня 2023 року № 451/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу ОСОБА_5 таємно викрав чорну сумку із особистими речами, належними потерпілому ОСОБА_4 , а саме таємно заволодів чорною шкіряною сумкою, що не представляє матеріальної цінності для потерпілого, в якій знаходились мобільний телефон ТМ «iPhone 7» вартістю 3 500 грн, грошові кошти в загальній сумі 15 000 грн, а також інші особисті речі, які не представляють матеріальної цінності для потерпілого.

Впевнившись, що його дії залишились не поміченими, пройшовши повз потерпілого ОСОБА_4 та інших відпочивальників, ОСОБА_5 залишив місце події, направившись до місця свого проживання, а саме до приватного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , та розпорядився викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 18 500 грн.

Допитаний судом обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав та пояснив суду наступне. 05 серпня 2023 року вони з дружиною вирішили піти на річку. Дружина пішла раніше, по дорозі забрала племінника. Коли обвинувачений прийшов на річку, окрім дружини з дітьми там нікого не було. Через деякий час дружина повідомила, що необхідно йти додому годувати дітей, але ОСОБА_5 вирішив піти пізніше, оскільки хотів пофотографувати сина. Коли він фотографував дитину, знайшов барсетку, яка лежала на пірсі приблизно в 3 м від річки і біля якої поруч нікого не було. ОСОБА_5 хотів подивитись, що в барсетці, але його відволікла дитина, тому він забрав барсетку додому. Вказану барсетку він повісив на теплицю приблизно в 20-30 м від будинку. Обвинувачений почав готувати їжу дитині, в цей час прийшла дружина і спитала, чи не брав він барсетку. Після цього ОСОБА_5 взяв барсетку, прийшов на пляж, де вперше побачив ОСОБА_4 . Обвинувачений попросив потерпілого перевірити вміст сумки, на що той погодився. Вміст сумки переглядався при ОСОБА_5 Там були ключі, картки, телефон, який був ввімкнений, гроші в сумі 3 600 грн. Ця сума потерпілим озвучена не була, але ОСОБА_5 дивився, коли потерпілий рахував гроші. Обвинувачений говорив ОСОБА_4 , щоб той не залишав речі без нагляду, а останній виражався нецензурною лайкою. ОСОБА_5 , в свою чергу, поводився достойно та пропонував викликати «102». Сумку обвинувачений взяв для її збереження, оскільки в цих місцях водяться бобри, є собаки, безхатні, які могли поцупити речі. Напередодні на пляжі відпочивали люди, які, як вважав обвинувачений, і могли залишити речі, тому він мав намір знайти власника та повернути йому речі. Поліцію обвинувачений одразу не викликав, оскільки був з дитиною, яка плакала, потім вдома годував сина. ОСОБА_5 умислу на крадіжку, на незаконне збагачення не мав. Він знав, що на березі встановлені камери відеоспостереження, його честь та репутація є найголовнішими. Просив суд виправдати його.

Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, його вина за обставин, встановлених судом, знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду, підтверджуються поясненнями потерпілого, свідків, письмовими доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Так, потерпілий ОСОБА_4 пояснив суду, що 05 серпня 2023 року вони з дружиною приїхали в с. Білики на відпочинок до річки. Там стояла ще одна машина та далеко плавав чоловік. Потерпілий з дружиною, сином та собакою підійшли до річки, ОСОБА_4 повісив барсетку на пірс і вони пішли купалися. Там ще була жінка з дітьми, вони з нею спілкувалися, а потім, оскільки їх собака не любить чужих людей, вони відійшли від них та грались із собакою. Відстань між ними та барсеткою була приблизно 10 м. До жінки підійшов чоловік, а потім вони пішли. Спочатку повз них пройшла жінка з дитиною, а потім чоловік. Проходили вони на відставні приблизно 8-10 м. Коли ОСОБА_4 підійшов до пірсу, побачив, що барсетки немає, поруч нікого не було. Чоловік, що плавав, стояв біля своєї машини, він сказав, що нічого не брав. Потерпілий попросив у нього телефон, зателефонував на свій номер, але телефон був вимкнений. ОСОБА_4 зрозумів, що його речі викрадено. Потерпілий побачив чоловіка, який прибирає територію, і попросив його надати відео з камери відеоспостереження, яка була розміщена на дереві. Поки працівник пляжу вирішував, як отримати відео, потерпілий пішов шукати тих людей, що були на пляжі. По стежці ОСОБА_4 дійшов до будинку, на порозі якого був ОСОБА_5 . Потерпілий спитав у нього, чи не брав він його сумку, на що той відповів, що ні, а також спитав у його дружини, яка також зазначила, що нічого не бачила. ОСОБА_4 повідомив, що вони будуть дивитися відео, після чого повернувся. Коли дивилися відео, було видно, як худорлявий чоловік підходить до пірса, бере сумку, хватає дитину і уходить. На пляж прийшла дружина ОСОБА_5 , питала, що сталось, говорила про бобрів, а потім побігла. Після цього прийшов ОСОБА_5 і віддав барсетку, всі речі в ній були цілі, але телефон був вимкнений. Коли обвинувачений повертав барсетку, він не пропонував викликати «102». Між виявленням зникнення барсетки та її поверненням минуло приблизно 30-40 хв. Після цих подій дружина потерпілого виклала пост у фейсбуці, а ввечері до них прийшли працівники поліції, повідомили, що вони повинні реагувати, і спитали, чи не буде він писати заяву. Вони одразу поїхали в поліцію, там потерпілий давав пояснення, барсетку при цьому не оглядали, лише спитали, що в ній знаходиться, на що потерпілий все перелічив. Вранці його знову запросили до відділу поліції, там його допитували, проводили огляд речей. Коли оглядали барсетку, в ній вже була інша сума, оскільки потерпілий взяв з неї певні кошти для власних потреб. Під час огляду було близько 2 000 грн, а на момент викрадення було 15 000 грн. Речі, в тому числі телефон, у потерпілого не вилучали, оскільки вони йому були потрібні. ОСОБА_7 до цих подій потерпілий не знав; про те, де працює ОСОБА_5 , потерпілому стало відомо від наглядача будинку. Заяву про вчинене кримінальне правопорушення потерпілій писав, як йому зазначили працівники поліції, про матеріальну школу не писав, оскільки був упевнений, що те, що вказано в заяві, є достатнім. Матеріальну шкоду потерпілому завдано не було, оскільки речі йому було повернуто, але діями ОСОБА_5 завдано моральну шкоду, оскільки останній не вибачився, поводився зухвало, а також під час пошуку барсетки його дружина з дитиною були без речей. Відео ОСОБА_4 скинули на Вайбер, а він його потім передав поліції. Передав вказане відео він не на диску. Слідчий у нього брала телефон, записувала на «флешку». Телефон у потерпілого вилучено не було, оскільки він йому був потрібен для постійного користування.

Свідок ОСОБА_8 , яка є дружиною потерпілого, в судовому засіданні пояснила, що в серпні 2023 року вони сім`єю перебували на пляжі біля м. Миргорода, де було викрадено сумку чоловіка, після чого вони звернулись до правоохоронних органів. Свідок зазначила, що на пляж вони з чоловіком приїхали 05 серпня 2023 року приблизно о 10 год. З ними були дитина та собака. На пляжі в той час був ще чоловік, потім підійшла жінка з двома дітьми. Свідок з нею спілкувалась, а потім підійшов її чоловік, після чого вони відійшли, щоб їх собака не лякав дітей. При цьому сумка залишилась на пірсі, а коли вони повернулись, побачили, що барсетки немає. Жінка з чоловіком та дітьми, які були на пляжі, на той час вже пішли. Свідок з чоловіком побачили, що на пляжі встановлені камери, і попросили працівника пляжу надати їм можливість подивитись відео. Поки він телефонував власнику, чоловік пішов за тими людьми, що пішли. Він зайшов до їх будинку, спитав у чоловіка та його дружини, чи не брали вони барсетку, на що ті відповіли, що ні. Після того, як ОСОБА_4 повернувся, прийшла жінка, що раніше була на пляжі, і почала питати, що сталось. Вона трохи нервувала і сказала, що її чоловік розбереться. Потім жінка пішла, а приблизно через 5 хвилин прийшов її чоловік та приніс барсетку. Вказаний чоловік сказав, що це їх провина, що так сталось, тому що не можна речі залишати без нагляду. Чоловік поводився агресивно, нібито вони в усьому винуваті, вживав нецензурну лексику. В барсетці були документи, телефони, ключі, картки, гроші, в якому розмірі свідок не пам`ятає. Коли обвинувачений і його дружина залишали пляж, вони проходили на відстані приблизно 5-7 м від них, пройшли швидко, до них не звертались, барсетку у ОСОБА_5 вони не бачили. Після вказаних подій свідок виклала пост у фейсбуці, до якого додала фото та відео. На вказаний пост відреагувала поліція та приблизно о 18-20 год до них додому прийшли працівники поліції. ОСОБА_8 зазначила, що на пляжі були лише повний чоловік та сім`я. Вона безпосередньо не бачила, як ОСОБА_5 брав барсетку, але це зафіксовано на відео. Камеру було встановлено на дереві або стовпі. Коли прийшла дружина обвинуваченого, їй показали відео з телефону працівника пляжу. Про те, що ОСОБА_5 є поліцейським, їм повідомив працівник пляжу. Коли обвинувачений приніс барсетку, свідок займалась із дитиною. Чоловік перевірив вміст барсетки, все було на місці, але телефон був вимкнутий. Пізніше барсетку було оглянуто в поліції. ОСОБА_5 не пропонував їм викликати поліцію та зафіксувати факт передачі барсетки.

Свідок ОСОБА_9 пояснив суду що влітку 2023 року він підробляв в с. Білики у знайомих. Йому зателефонували працівники поліції і сказали, що потрібен доступ до камер відеоспостереження, після чого він подзвонив власнику, щоб той надав такий доступ, оскільки у свідка його немає. ОСОБА_9 провів до будинку працівників поліції, потім приїхав власник та надав пароль. Яким чином відбувалось копіювання, свідку невідомо. Він зазначив, що камера розташована на дереві приблизно в 20 м від поверхні води з тією метою, щоб можливо було відшукати речі у разі їх втрати, а також для контролю за мангалами, які здавались в оренду. В день викрадення барсетки ОСОБА_9 був вихідний, на пляжі його не було. В той день там працював ОСОБА_10 .

Допитаний судом свідок ОСОБА_11 пояснив, що він є приватним підприємцем. В АДРЕСА_2 він доглядає за будинком, періодично в ньому проживає. Власником цього будинку є ОСОБА_12 . На території пляжу для безпеки є камери, а вдома у свідка розташований сервер, доступ до якого у нього через телефон. На початку серпня 2023 року, точну дату він не пам`ятає, йому зателефонував ОСОБА_13 , повідомив, що пропала барсетка, тому треба подивитися відеокамери. ОСОБА_11 подивився відео та скинув його. На даному відео було зафіксовано, як чоловік бере барсетку і уходить. Через декілька днів до нього приїжджали працівники ДБР та вилучили запис з комп`ютера, тобто, як вони пояснили записали на «флешку». Приїжджали вони з працівниками охоронної організації «Явір», чиї камери у них встановлені, будь-які документи не пред`являли, протокол вилучення не складали. Доступ до системи відеоспостереження свідок дав добровільно, без примусів та погроз. До даних подій свідок ОСОБА_5 не знав.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив наступне. Він з січня 2023 року працював неофіційно в будинку в АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_7 . Наприкінці літа 2023 року йому дали завдання косити траву, і коли свідок на тачці виносив покошену траву, до нього підійшов чоловік, повідомив, що у нього пропала барсетка, просив допомогти та надати відео з камер відеоспостереження. Для цього свідок зателефонував ОСОБА_11 , після чого останній надіслав відео, на якому було видно, як якійсь чоловік підійшов до площадки на воді, де лежали речі, і щось узяв. Потерпілий говорив йому, що на пляж прийшли чоловік та жінка, а потім їх не стало, а також не стало барсетки, тому він подумав, що саме вони взяли барсетку. ОСОБА_4 розповів свідку, що він ходив до того чоловіка, питав, де його барсетка, але той відповів, що не брав її. Після повернення потерпілого вони подивились відео. Після цього прийшов ОСОБА_5 та приніс барсетку. До цього свідок його не знав. Коли потерпілий почав розмовляти з обвинуваченим останній сказав, що нічого речі без догляду залишати. Вміст барсетки перевіряли потерпілий з обвинуваченим. ОСОБА_4 говорив, що в барсетці було 10-15 тис. грн. Коли перерахували, з`ясували, що нічого не пропало. Крім зазначеного, свідок пояснив, що доступу до серверу він не має, хто саме йому скинув відео точно не пам`ятає, потім він, напевно, через Вайбер переслав його потерпілому. Під час перегляду відео на пляжі була дружина обвинуваченого та говорила, що речі могли вкрасти бобри.

Свідок ОСОБА_15 , заступник командира роти батальйона конвойної служби ГУНП в Полтавській області, пояснив суду, що ОСОБА_5 був його підлеглим. Про викрадення барсетки свідку повідомив відповідальний по Миргородському РВП, який зазначив, що у фейсбуці було опубліковано пост, в якому фігурував поліцейський ОСОБА_5 . При спілкуванні ОСОБА_15 з обвинуваченим останній про події викрадення барсетки нічого толком не пояснював. Відео свідок бачив, на ньому він впізнав ОСОБА_5 . Про події йому також розповів у райвідділі потерпілий, який приїхав писати заяву і якого раніше свідок знав. Зауважив, що в роботі ОСОБА_5 був відповідальним.

Допитана судом свідок ОСОБА_16 , яка є дружиною обвинуваченого, пояснила наступне. Вранці 05 серпня 2023 року вона вирішила піти відпочити на пляж з чоловіком та дітьми їх сином та племінником. Спочатку на річку прийшли свідок з дітьми. Там відпочивав чоловік з жінкою, дитиною та собакою, причому чоловік сказав, що собака не любить сторонніх людей. Пізніше підійшов її чоловік, вони якийсь час відпочивали, потім вирішили піти додому. Чоловік сказав, що ще побуде на річці з сином, пофотографується. ОСОБА_16 понесла сина сестри до неї, почула гавкіт собак, побачила чоловіка з собакою, який ішов городом, та пішла назустріч. Цей чоловік сказав, що у нього зникла сумка на пляжі і він її шукає, тоді вони разом пішли до пляжу і свідок повідомила, що там є камери. Чоловік сказав, що сумка висіла на пірсі, тому свідок припустила, що її могли забрати бобри, оскільки такі випадки вже були раніше. Вони пішли до охоронця, який показав відео, де був пустий пляж, чоловік бере барсетку, від нього тікає син і той наздоганяє дитину. ОСОБА_16 пішла додому, спитала чоловіка, чи не брав він сумку, на що той відповів, що взяв. Свідок сказала йому віднести сумку, але щоб при ньому все передивились. ОСОБА_4 був збуджений, ОСОБА_5 пропонував йому зателефонувати на «102», але той відмовився, при цьому повідомив, що претензій не має. Свідок зазначила, що вона не бачила, як її чоловік брав барсетку. Коли вона йшла з пляжу, не звертала уваги на інших осіб. Чоловік сказав, що він взяв барсетку, оскільки вона була на пустому пляжі, тому він забрав її для збереження. Про наявність кримінального провадження дізнались в жовтні, коли чоловіку зателефонував прокурор та викликав для надання свідчень. Свідок зазначила, що коли керівник чоловіка ОСОБА_15 наступного дня приїжджав, щоб забрати жетон, ОСОБА_5 повідомив йому, що він знайшов барсетку, а потім віддав її. Крім того, свідок зауважила, що між їх сім`єю та сім`єю ОСОБА_7 існує тривалий конфлікт і написати заяву до поліції ОСОБА_4 запропонував саме ОСОБА_7 .

Під час допиту потерпілого та свідків суд не встановив підстав та ознак, які би свідчили про можливе обмовляння ними обвинуваченого або надання неправдивих показів. Неприязних стосунків між ОСОБА_5 та вказаними особами не встановлено.

У відповідності з протоколом огляду речей та документів від 06 серпня 2023 року з фототаблицею до нього було оглянуто надану потерпілим ОСОБА_4 належну йому шкіряну барсетку чорного кольору, в якій містились банківські картки, грошові кошти в розмірі 1 800 грн, дисконтні картки, посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, тимчасове посвідчення військовозобов`язаного, мобільний телефон «iPhone 7», ключі, флешкарта, гаманець для карток (т. 1 а.к.п. 159-178).

Згідно з фото- та відеофайлами з камер відеоспостереження з приватної садиби в с. Білики, де сталася крадіжка сумки, що містяться на оптичному диску (т. 1 а.к.п. 188), які надані слідчому потерпілим ОСОБА_4 відповідно до ст. 56 КПК України, відображається ОСОБА_5 , який цілеспрямовано підходить до лівого переднього кута пірсу та бере своєю правою рукою річ темного кольору з ремінцем, що лежить на пірсі, та ховає її до своїх речей, які тримає в руках, озираючись при цьому. Після цього ОСОБА_5 підходить до маленької дитини, бере її за руку, тримаючи при цьому в лівій руці речі, та починає рух разом із дитиною в напрямку лівої сторони кадру відеозапису, проходячи повз водойму.

Огляд фото- та відеофайлів, наданих потерпілим ОСОБА_4 , на яких зафіксовано обставини події, що мали місце 05 серпня 2023 року близько 11 год 30 хв. на території пляжу водойми в АДРЕСА_1 , що містяться на вказаному оптичному диску, було проведено прокурором, про що складено протокол огляду відеозаписів на оптичному диску від 10 листопада 2023 року (т.1 а.к.п. 258-260).

Відповідно до протоколу огляду місця події від 06 серпня 2023 року та фототаблицею до вказаного протоколу було оглянуто пляж загального користування біля річки Хорол Миргородського району Полтавської області. Під час огляду потерпілий показав місце, де він залишив свою барсетку з грошовими коштами, документами та особистими речами (т. 1 а.к.п. 190-196).

Згідно з висновком експерта від 20 жовтня 2023 року № СЕ-19/117-23/16182-ТВ ринкова вартість телефону, що був у вжитку, ТМ «iPhone 7», об`єм пам`яті 128 GB, колір Gold, що купувався у 2013 році новим у м. Миргороді за ціну 10 000 грн, у технічно справному стані, без пошкоджень корпусу та дисплея, із незначними потертостями на правій та лівій частині корпусу телефону, на момент вчинення злочину, станом на 05 серпня 2023 року становить 3 500 грн (т. 1 а.к.п. 208-214).

У відповідності з протоколом огляду відеозаписів на оптичному диску від 19 жовтня 2023 року прокурором було проведено огляд відеофайлів, наданих ГУНП в Полтавській області на виконання запиту прокурора в порядку ст. 93 КПК України, на яких зафіксовано перебування осіб 05 серпня 2023 року близько 11 год 30 хв. на території пляжу водойми в с. Білики Миргородського району Полтавської області, які містяться на оптичному диску. На вказаних відео відображено, як ОСОБА_5 підійшов до пірсу, в куті якого взяв річ чорного кольору, після чого разом з дитиною пішов повз водойми. В подальшому зафіксовано ОСОБА_4 , який спочатку рухається в тому напрямку, в якому рухався ОСОБА_5 , коли проходив повз альтанку, тримаючи на руках дитину, а потім повертається. Далі відображено, як ОСОБА_5 повертається на пляж та повертає потерпілому його сумку (т. 1 а.к.п. 251-255).

Вказаний диск було оглянуто в судовому засіданні (а.к.п. 205).

Відповідно до протоколу огляду від 13 грудня 2023 року оглянуто публікацію, розміщену у соціальній мережі «Fecebook» на сторінці « ОСОБА_17 », опубліковану 05 серпня 2023 року, у відповідності з якою було розміщено інформацію щодо викрадення барсетки на пляжі в с. Білики (т. 2 а.к.п. 2-4).

Диск із фіксацією вказаної публікації з доданими до неї фотознімками було оглянуто під час судового розгляду (т. 2 а.к.п. 5)

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, котра є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17).

Позицію ОСОБА_5 , яка полягає в тому, що він не мав умислу на таємне викрадення чужого майна, а взяв барсетку, належну потерпілому, з метою її збереження, суд розцінює як обраний обвинуваченим спосіб уникнути відповідальності за скоєний ним злочин.

За змістом ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно зі ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив і мета його вчинення.

Положенням ст. 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до ст. 185 КК України крадіжка (таємне викрадення чужого майна) це викрадення, здійснюючи яке винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Обов`язковою суб`єктивною ознакою викрадення є прямий умисел, корисливий мотив та мета, тобто суб`єкт злочину, протиправно вилучаючи майно, усвідомлює незаконний характер своїх дій, розуміє, що не має на майно, яке він вилучає, жодного права; вилучення цього майна здійснюється всупереч волі його власника чи іншої особи, у володінні якої воно перебуває, але, незважаючи на це, винний бажає незаконно вилучити відповідне майно і позбавити власника чи законного володільця можливості володіти, користуватися чи розпоряджатися відповідним майном.

При цьому протиправність означає, що суб`єкт (винна особа) не має жодного права і будь-яких підстав для вилучення майна, воно для нього є чужим.

Прямим умисел є тоді, коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Усвідомлення суб`єктом суспільно небезпечного характеру свого діяння означає, що він усвідомлює всі фактичні обставини вчиненого діяння, які відповідають ознакам складу інкримінованого злочину, та одночасно розуміє, що вчинене ним діяння є соціально-осуджуваним, шкідливим для суспільства. Зокрема, при вчиненні крадіжки винний усвідомлює, що він порушує право власності, таємно викрадає чуже майно і тим самим завдає потерпілому майнової шкоди.

Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Мотивом вчинення злочину є внутрішнє спонукання, рушійна сила кримінально караного вчинку людини, що визначає його зміст і допомагає більш глибоко розкрити психічне ставлення особи до вчиненого. Мотив дозволяє визначити, чому особа вчиняє злочин. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Крадіжка вважається закінченою з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо).

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 23 березня 2023 року у справі № 464/28889/20, на відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна (ст. 185 КК України).

У відповідності зі ст. 337 ЦК України особа, яка знайшла річ, повинна негайно повідомити про знайдену річ особу, яка її загубила, а у разі якщо така особа або її місцезнаходження невідомі, то заявити про знахідку до Національної поліції або органів місцевого самоврядування.

Поведінка обвинуваченого беззаперечно вказує про спрямованість його умислу саме на крадіжку сумки, оскільки у ОСОБА_5 була реальна можливість виявлення законного власника, натомість, він не повідомив осіб, які перебували на громадському пляжі, що облаштований на березі річки, про сумку, не з`ясував хто її залишив. Крім того, сумка знаходилася на території пляжу в місці, де її залишив потерпілий, який також продовжував перебувати на вказаній території. Фактично сумка не вибувала із володіння потерпілого, який чітко знав, де вона знаходиться і, не побачивши її в певний момент, одразу зрозумів, що її викрали, направившись при цьому в напрямку руху обвинуваченого, коли останній залишав територію пляжу.

Під час перегляду відео з камер відеоспостереження судом було встановлено, що після того, як обвинувачений побачив барсетку, він не вчинив жодних дій для того, щоб встановити наявність або відсутність поруч осіб, яким би ця річ могла належати, не намагався знайти працівників, які працювали на цьому пляжі, щоб повідомити їм про знайдену річ. Той факт, що після того, як ОСОБА_5 заволодів барсеткою, останній негайно залишив пляж, він пояснив тим, що його дитина плакала, однак, з відео не вбачається, що дитина капризувала, плакала, тобто потребувала би додаткової уваги.

Надаючи суду показання, обвинувачений обґрунтовано так і не повідомив, чому він вирішив забрати сумку із собою, щоб в подальшому знайти її власника, замість того щоб повідомити на скорочений номер екстреного виклику поліції «102» про знайдене чуже майно.

Вказані дії не були здійснені обвинуваченим, хоча останній на той час був діючим працівником поліції. При цьому, у відповідності з поясненнями самого обвинуваченого, потерпілого та свідків належна потерпілому барсетка перебувала у володінні ОСОБА_5 приблизно 30-40 хв.

Твердження ОСОБА_5 щодо відсутності на пляжі сторонніх осіб не знайшли свого об`єктивного підтвердження та спростовуються дослідженими судом речовими доказами відеозаписами, показаннями потерпілого, свідків.

Так, потерпілий та свідок ОСОБА_8 пояснили суду, що після того, як ОСОБА_4 залишив барсетку на пірсі, вони відійшли на незначну відстань, де гралися з дитиною та собакою, тобто не помітити їх обвинувачений не міг. При цьому потерпілий та вказаний свідок бачили, як ОСОБА_5 покидав територію пляжу, тому саме в напрямку його руху ОСОБА_4 і пішов шукати викрадену у нього сумку.

Також суд не погоджується з позицією захисника про недопустимість доказів у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критерії визнання доказів недопустимими обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України) у випадках, коли такі докази отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч. 2 ст. 87 КПК України, послатись на конкретний пункт цієї норми.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини та використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі ч.ч 1-3 ст. 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі ч. 1 ст. 87 цього Кодексу.

У разі встановлення іншого порушення прав і свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Захисник зазначила, що протокол огляду речей та документів від 06 серпня 2023 року, протокол огляду місця події від 06 серпня 2023 року є недопустимими, складені не уповноваженою особою слідчим Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_18 , оскільки вказаному слідчому та прокурору Миргородської окружної прокуратури було відомо про той факт, що ОСОБА_5 є працівником правоохоронного органу, однак всупереч ч. 4 ст. 216 КПК України прокурором не було визначено підслідність даного кримінального провадження за ДБР.

Суд зауважує, що відповідно до положень ч. 1 ст. 218 КПК досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з приписами ч. 1 т. 214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

Згідно з ч. 2 ст. 218 КПК, якщо слідчому із заяви, повідомлення або інших джерел стало відомо про обставини, які можуть свідчити про кримінальне правопорушення, розслідування якого не віднесене до його компетенції, він зобов`язаний протягом п`яти днів з дня встановлення таких обставин письмово повідомити про них прокурора та проводити розслідування доти, доки прокурор не визначить іншу підслідність.

Прокурор розглядає письмове повідомлення слідчого протягом десяти днів з дня його отримання та в разі підтвердження наведених у ньому обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Прокурор у разі самостійного встановлення обставин, що свідчать про необхідність визначення іншої підслідності, протягом десяти днів з дня встановлення таких обставин зобов`язаний прийняти постанову про визначення підслідності.

Зазначена норма спрямована, насамперед, для уникнення ситуації, коли несвоєчасне проведення слідчим відповідних процесуальних дій може призводити до беззворотньої втрати важливих доказів, а відтак неможливості забезпечення виконання основних завдань кримінального провадження.

Вимоги кримінального процесуального закону на час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні передбачали граничні строки виконання прокурором обов`язку визначення підслідності у випадку, коли досудове розслідування здійснюється органом, якому воно не підслідне.

Із заявою про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 звернувся до Миргородського МРВ ГУНП в Полтавській області 05 серпня 2023 року, про що свідчить протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію (т. 1 а.к.п. 157). Відомості до ЄРДР за вказаною заявою внесено 06 серпня 2023 року (т. 1 а.к.п. 151).

Постановою від 06 серпня 2023 року начальником СВ Миргородського РВП було визначено групу слідчих у даному кримінальному провадженні, старшим групи призначено слідчого ОСОБА_18 (т. 1 а.к.п. 154).

09 серпня 2023 року слідчим ОСОБА_18 зроблено запит до командира РКС ГУНП в Полтавській області щодо надання інформації на підтвердження перебування на посаді ОСОБА_5 (т. 1 а.к.п. 180).

Після отримання відповіді на вказаний запит прокурором Миргородської окружної прокуратури постановою від 14 серпня 2023 року визначено підслідність кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ТУ ДБР, розташованим у м. Полтава (т. 1 а.к.п. 184-185).

Зазначене свідчить, що вимоги закону в даному випадку дотримано. До встановлення можливої причетності працівника поліції до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, та прийняття постанови про визначення підслідності кримінального провадження за ДБР проведення досудового розслідування кримінального провадження слідчим проведено у відповідності з її повноваженнями.

Щодо визнання недопустимими доказами заяви ОСОБА_19 про надання оптичного диску, постанови про визнання речовим доказом від 06 серпня 2023 року, запитів слідчого ОСОБА_18 , суд зазначає, що вказані документи не є доказами в розумінні глави 4 КПК України.

Не заслуговує на увагу думка захисника про недопустимість такого доказу, як висновок експерта від 20 жовтня 2023 року № СЕ-19/117-23/16182-ТВ, яким було встановлено ринкову вартість телефону «iPhone 7», з огляду на наступне.

Відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням здійснюється шляхом проведення експертизи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 102 КПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; місце і час проведення експертизи; хто був присутній при проведенні експертизи; перелік питань, що були поставлені експертові; опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка; обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.

Зміст оцінки цього джерела доказів полягає у визначенні його допустимості для використання у кримінальному провадженні, а також повноти і достовірності викладених у ньому відомостей.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в дослідницькому та синтезуючому розділах вказаної вище експертизи міститься опис проведених досліджень, отримані результати та їх експертна оцінка.

Оскільки належний потерпілому телефон був потрібен останньому для постійного користування, вказану експертизу було проведено за матеріалами кримінального провадження.

При проведенні експертизи експерт не діяв усупереч приписам ч. 4 ст. 69 КПК та не збирав докази за власною ініціативою, провівши її на підставі відповідної методики та з урахування показань потерпілого (протокол допиту якого експерту був наданий слідчим при призначенні експертизи), в яких останній повідомив про технічні характеристики та інші відомості щодо викраденого телефону.

Про кримінальну відповідальність експерт попереджався, що слідує зі змісту його висновку.

Суд вважає, що експертиза була проведена з дотриманням процесуальних норм та методики її проведення, містить відомості, які мають значення для кримінального провадження, а тому вона є належним та допустимим доказом.

Суд не погоджується з думкою захисника про необхідність визнання недопустимими доказами відеофайлів, якими орган досудового розслідування доводить винуватість ОСОБА_5 , оскільки вони отримані в неналежний спосіб без отримання ухвали слідчого судді, піддавались змінам, відео не містить відомостей про населений пункт, де відбувалась зйомка, мають іншу, ніж вказано в обвинувальному акті дату, не всі файли відтворюються, відеонагляд здійснювався з порушенням ст. 32 Конституції України, з огляду на наступне.

«Витребування» й «отримання» речей і документів є самостійними способами збирання доказів поряд з проведенням слідчих (розшукових) та інших процесуальних дій.

Витребування речей чи документів це процесуальна дія, яка полягає у зверненні з вимогою до певного суб`єкта про добровільне надання речей чи документів, які є носіями інформації (відомостей), що має значення для кримінального провадження.

Важливою умовою для використання вказаного способу збирання (формування) доказів є наявність достовірних даних, що речі чи документи перебувають чи зберігаються у певного суб`єкта (в органах державної влади, місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях, у службових або фізичних осіб).

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 5 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того, розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 333/1539/16-к.

Таким чином, КПК України не вимагає від слідчого здійснювати збирання доказів виключно шляхом отримання тимчасового доступу до них. У разі, коли особа, у розпорядженні якої знаходяться речі, документи та інші матеріали, які мають доказове значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, висловлюючи своє волевиявлення, добровільно надає їх слідчому, це не свідчить про здобуття таких доказів органом досудового розслідування у позапроцесуальний спосіб та не є підставою для визнання їх недопустимими.

Відповідно до ч. 2 ст. 56 КПК потерпілий наділений правом під час досудового розслідування подавати докази на підтвердження своєї заяви. Виходячи зі змісту даної норми, потерпілий також вправі подавати докази, однак лише в рамках кримінального провадження під час досудового розслідування, що в даному випадку мало місце.

Отримання таких доказів, як фото- та відеозаписи з камер відеоспостереження слідчим відбулося в межах кримінального провадження, тобто після внесення відомостей в ЄРДР.

Долучені до матеріалів провадження як речові докази диски з відеозаписами обставин подій були виготовлені у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді у виді файлів.

Таким чином, записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Під час перегляду відеофайлів судом всі відео відтворювались, будь-яких їх пошкоджень під час судового розгляду не встановлено.

У суду не виникає сумніву, що датою подій, відображених на відео, є 05 серпня 2023 року. Події відбувалися в суботу, що зафіксовано на відео. Стан навколишнього середовища відповідає серпню, а не травню, як зазначає сторона захисту. Крім зазначеного, сам обвинувачений не спростовував того, що події, зафіксовані на відео, відбувались саме 05 серпня 2023 року. Таке відображення дати (08.05.2023) пов`язане лише з відображенням формату MM/DD/YY (місяць/день/рік).

Крім зазначеного, не заслуговує на увагу думка захисника, що відеофайли піддавались зміні, оскільки відомості про зміну у розділі «Властивості» свідчить не про безпосередню зміну файлів, а про їх копіювання на оптичний носій інформації у вказані на диску дату та час.

Не можуть бути визнані недопустимими доказами диски з тих підстав, що камери відеоспостереження розташовані без належного дозволу, порядку та неналежними особами, оскільки даний факт не впливає на зміст відео, камери розташовані в загальнодоступному місці. Крім того, захисником не обґрунтовано твердження, що здійсненням відеонагляду було порушено законні права та інтереси обвинуваченого, що могло вплинути на результати розслідування даного кримінального провадження.

Камери відеоспостереження на території облаштованого пляжу встановленні у місцях загального користування (громадському місці) з метою безпеки людей та схоронності майна, відеоспостереження здійснюється відкрито, а тому права осіб, що перебували на пляжі, визначенні статтею 307 ЦК України, не порушено, оскільки чинним законодавством не заборонено встановлювати камери відеоспостереження у місцях загального користування.

Використання фото- та відеозаписів та протоколу їх огляду як речового доказу не тягне безумовного порушення права обвинуваченого на справедливий суд. ЄСПЛ залишає за національними органами право оцінки доказів з точки зору їх допустимості. Водночас, судова практика ЄСПЛ свідчить, що не відбудеться порушення загальної справедливості судового розгляду, якщо зазначені файли буде використано як доказ стороною обвинувачення в суді, лише за наступних умов: обвинувачений матиме можливість оспорювати цей доказ і заперечувати проти його використання; цей доказ не матиме вирішального значення та не буде єдиним доказом обвинувачення; цей доказ не викликатиме сумніву в його достовірності (рішення ЄСПЛ у справах «Лі Дейвіс проти Бельгії», «Корнєв і Карпенко проти України», «Хан проти Об`єднаного Королівства»).

Неспроможними є твердження захисника про неможливість проведення слідчих дій прокурором, оскільки КПК України не містить таких заборон.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішення зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно з цим стандартом доказування) винуватості особи (постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року (справа № 728/578/19, провадження № 51-3411 км 20), від 20 жовтня 2021 року (справа № 759/14119/17, провадження № 51-2274 км 21).

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, слід насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Відповідно до ч. 1 ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Вищеназвані норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим.

Вказана правова позиція викладена в постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/2921/18 (провадження № 51-2753км20).

За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних. Аналогічних висновків дійшов ВС у своїх постановах від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к (провадження № 51-8259км18) та від 06 липня 2021 року у справі № 720/49/19 (провадження № 51-3230км19), а також Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17 (провадження № 13-3кс22).

Касаційний кримінальний суду в складі Верховного Суду в постанові від 19 грудня 2023 року по справі № 149/107/20 зазначив, що суд касаційної інстанції в своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження, прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу, на участь у допиті свідків, права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла, на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Водночас, у даному кримінальному провадженні сторона захисту не навела конкретних та переконливих аргументів, стосовного того, яким чином слідчий або прокурор під час отримання доказів істотно обмежили права обвинуваченого чи інших учасників провадження.

Оскільки будь-яких даних про те, що докази отримані внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, під час судового розгляду не встановлені, у суду відсутні підстави для визнання зазначених доказів недопустимими з огляду на вимоги статей 86, 87 КПК України.

Доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій засудженого, оскільки вони не були пов`язані з умовами воєнного стану, є необґрунтованими.

Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 15 січня 2024 року (справа № 722/594/22, провадження № 51-3186кмо22) зроблено висновок щодо застосування положень ч. 4 ст. 185 КК України за кваліфікуючою ознакою «вчинення злочину в умовах воєнного або надзвичайного стану».

Колегія суддів Об`єднаної палати ККС дійшла висновку, що з урахуванням змін, внесених Законом України від 3 березня 2022 року № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство», норма закону України про кримінальну відповідальність, передбачена ч. 4 ст. 185 КК України, підлягає застосуванню у разі вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану. Тобто за ч. 4 ст. 185 КК України кримінальна відповідальність передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений.

Як встановлено судом, кримінальне правопорушення ОСОБА_5 вчинив 05 серпня 2023 року на території Миргородського району, в той час, як 24 лютого 2022 року на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні був уведений воєнний стан, який діяв на момент вчинення зазначеного кримінального правопорушення.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до переконання, що своїми діями ОСОБА_5 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення за обставин, викладених у вироку, та його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинений в умовах воєнного стану.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Обставиною, що пом`якшує покарання, згідно ст. 66 КК України суд визнає добровільне усунення заподіяної шкоди.

Обставин, що обтяжують покарання, передбачених ст. 67 КК України, суд не встановив.

При призначенні покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке у відповідності зі ст. 12 КК України віднесено до тяжких злочинів, конкретні обставини провадження, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, має на утриманні малолітню дитину, відшкодував потерпілому шкоду шляхом повернення викраденого майна, та приходить до висновку про доцільність призначення покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки саме це покарання найбільш відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України, а також вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування покарання із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, оскільки покладені судом обов`язки будуть гарантувати запобігання вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, а заходи контролю стимулюватимуть його виправлення.

Відповідно до ст. 54 КК України засуджена за тяжкий чи особливо тяжкий злочин особа, яка має військове, спеціальне звання, ранг, чин або кваліфікаційний клас, може бути позбавлена за вироком суду цього звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Зважаючи, що ОСОБА_5 вчинив особливо тяжкий злочин в період дії воєнного стану, будучи діючим працівником поліції, суд вважає, що дії обвинуваченого підривають авторитет правоохоронних органів, тому вважає за необхідне позбавити ОСОБА_5 спеціального звання «сержант поліції».

Підстав для обрання запобіжного заходу щодо обвинуваченого суд не встановив.

Матеріальна шкода, завдана кримінальним правопорушенням, в розмірі 18 500 грн відшкодована в повному обсязі шляхом повернення викраденого майна.

Цивільний позов заявлено не було.

Процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта і які документально підтверджені, в сумі 956 грн відповідно до вимог ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 126 КК України суд стягує з обвинуваченого на користь держави.

Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до вимог ч. 9 ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_5 спеціального звання «сержант поліції».

Запобіжний захід щодо ОСОБА_5 не обирати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 956 грн.

Речові докази фото- та відеофайли, що містяться на оптичних дисках, зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Полтавського апеляційного суду через Миргородський міськрайонний суд.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги, якщо така скарга не буде подана учасниками провадження у вказаний строк. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку після його проголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя ОСОБА_1