УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2024 року

м. Київ

справа № 703/1167/23

провадження № 51-3476 ск 24

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, постановлену щодо засудженого ОСОБА_5 , і

встановила:

за вироком Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від

07 листопада 2023 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, неодруженого, немаючого на утримані дітей, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

АДРЕСА_2 , в силу ст.89 КК України несудимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання - 9 років позбавлення волі.

Після набрання вироком законної сили ухвалено скасувати арешт, накладений на майно, ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 грудня 2022 року у справі №703/4057/22 (провадження

1-кс/703/672/22) та ухвалою слідчого судді Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 грудня 2022 року у справі №703/4057/22 (провадження

1-кс/703/671/22).

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні злочину, кримінальна відповідальність за яким передбачена ч. 1 ст. 115 КК України, за обставин детально викладених у вироку.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 просить ухвалу апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості. Вказує, що суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення її доводи та призначене покарання, не дав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину, особі засудженого та обставинам вчинення вбивства. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що потерпіла не погоджується з вказаними судовими рішеннями в частині вирішення цивільного позову, а саме з розміром моральної шкоди, стягнутої на її користь.

Мотиви Суду

Суд, перевірив касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2

ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засудженого, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно із статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, вказаних вимог суди першої та апеляційної інстанції дотримались.

Визначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо його виду та розміру, виходячи при цьому з обставин, що були відомі суду, зокрема те, що з огляду на положення ст.12 КК України, діяння є особливо тяжким злочином, обставин його вчинення, дані про особу винуватого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, останній раз за вчинення особливо тяжкого злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи (ч.3 ст.187 КК України), відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак у силу ст.89 КК України є таким, що не має судимості, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, при цьому проходив курс лікування у психіатричній лікарні з діагнозом: «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Агресивна поведінка в стані сп`яніння та шантажні суіцідальні висловлювання», висновок судово-психіатричної експертизи № 98 від 22.02.2023 року відповідно до якого, станом на 17.12.2022 року по теперішній час ОСОБА_5 виявив і виявляє ознаки змішаного розладу особистості емоційно нестійкого, дисоціального типу в стані компенсації та розлади психіки і поведінки внаслідок вживання алкоголю з синдромом залежності, що, враховуючи не психотичний рівень розладів, помірну вираженість та компенсованість психопатичних рис характеру, збереженість інтелектуально-мнестичних функцій, критичних і прогностичних функцій, не позбавляло на вказаний період часу та не позбавляє на теперішній час його здатності усвідомлювати свої дії та свідомо керувати ними, не перешкоджає йому брати участь у слідчих діях та в судовому засіданні, застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених

ст. 94 КК України, ОСОБА_5 не потребує, за відсутності обставин, що його пом`якшують та за обставин, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції, розглядаючи доводи потерпілої щодо м`якості призначеного засудженому покарання, з урахуванням принципу індивідуалізації призначення покарання, з наведенням переконливих підстав такого рішення, погодився з рішенням суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що усі наведені обставини у їх сукупності утворюють законні підстави для призначення покарання в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 115 КК України, завдяки чому буде досягнута мета покарання.

Таке покарання, на думку Суду, належним чином умотивоване, є справедливим, необхідним і достатнім.

Отже, судами першої та апеляційної інстанцій правильно враховано конкретні обставини провадження, особу засудженого, його ставлення до вчиненого, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про призначення засудженому за

ч. 1 ст. 115 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років та яке, на думку колегії суддів, є цілком достатнім для відповідної корекції соціальної поведінки засудженого та запобігання продовженню злочинної діяльності.

Відповідно до правової позиції щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.

Що стосується доводів касаційної скарги щодо неправильного вирішення попередніми судами питання стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За вимогами ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До того ж суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З оскаржуваних судових рішень убачається, що потерпіла ОСОБА_4 заявила цивільний позов про стягнення з ОСОБА_5 на її користь 1 000 0000 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував обставини та наслідки вчинення злочину, ступінь та форму вини засудженого, а також те, що потерпілій, зважаючи на сутність завданої шкоди, її не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Визначаючи суму грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд перш за все зважують на те, що життя людини є найвищою соціальною цінністю.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення

500 000 гривень на користь потерпілої ОСОБА_4 у рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди.

За таких обставин переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу та неправильного висновку щодо часткового відшкодування моральної шкоди, не убачається.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене і керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Черкаського апеляційного суду від 08 квітня 2024 року, постановлену щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3