В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"25" жовтня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження №0000573 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алчевська, Луганської обл., громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, одруженого, у якого на утриманні перебуває неповнолітній син, ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого слюсарем-сантехніком, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-?, ч.3 ст.436-? КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено ООН.

До складу ООН, серед інших країн учасниць, входять Україна та Російська Федерація.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (XX) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, які стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (XXV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; № 3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН №3314 (XXIX) від 14 грудня 1974 року серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

-застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

-застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

-вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

-бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

-блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

-напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

-застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

-дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

-засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18 жовтня 1907 року, що вступила в дію 26 січня 1910 року і 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Відповідно до зазначеного документу, територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акту співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності у Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та Російська Федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів та територій, лише мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо вони виникнуть; не встановлювати із нею політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій та комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічну, фінансову, військову та іншу допомогу.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та Російською Федерацією (ратифікований Законом України №13/98-ВР від 14 січня 1998 року та Федеральним Законом Російської Федерації № 42-ФЗ від 02 березня 1999 року). Відповідно до статей 2-3 зазначеного Договору, Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, не застосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, дотримання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької, Луганської, Запорізької та Херсонської областей належить до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною та незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною та недоторканною.

Згідно статті 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати та змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народу і не може бути узурповане державою, її органами чи посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно дотримуватися Конституції України та законів України, не посягати на права та свободи, честь та гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою України та в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її ведення.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план направлений на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил Російської Федерації за межами Російської Федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 годині 10 хвилин Збройними Силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва Російської Федерації та Збройних Сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після чого, тоді ж, війська Російської Федерації вдерлися сухопутним шляхом на територію суверенної держави України.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Незважаючи на викладене, у громадянина України ОСОБА_3 , за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, але не пізніше 10.05.2023, виник та сформувався стійкий злочинний умисел, направлений на вчинення кримінально караних діянь, що полягають у поширенні матеріалів, у яких міститься заперечення Російської Федерації проти України, розпочатої в 2014 році.

Так, ОСОБА_3 у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці зареєстрував обліковий запис у соціальній мережі «Facebook» за посиланням: « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з інтернет-профілем користувача, позначеного як « ОСОБА_3 ». Містить 220 реакцій та 30 коментарів.

У подальшому, 10.05.2023 о 15:37 ОСОБА_3 , діючи умисно, перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , зі свого облікового запису у соціальній мережі «Facebook» на ім`я « ОСОБА_3 », за допомогою мобільного телефону, що перебував у його розпорядженні, котрий був під`єднаний до глобальної мережі Інтернет, розмістив публікацію «... Это два рычага, цифровые деньги и голод» та закінчується словами: «Это один коллектив и они между собой не воюют и даже не сорятся», чим поширив матеріали, надавши можливість ознайомитись із ними необмеженій кількості осіб. Вказана публікація містить 220 реакцій та 30 коментарів.

Згідно з висновком експерта Сумського відділення Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» МЮ України № 1476 від 21.08.2023, у тексті публікації, опублікованої 10.05.2023 о 15:37, автором якої є ОСОБА_3 , що починається зі слів «... Это два рычага, цифровые деньги и голод» та закінчується словами: «Это один коллектив и они между собой не воюют и даже не сорятся», міститься висловлювання, виражені у формі заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

У подальшому, 17.06.2023 о 13:28 ОСОБА_3 , діючи умисно та повторно, перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 , зі свого облікового запису у соціальній мережі «Facebook» на ім`я « ОСОБА_3 », за допомогою мобільного телефону, що перебував у його розпорядженні, котрий був під`єднаний до глобальної мережі Інтернет, розмістив публікацію, що починається словами: «Предупреждаю сразу, !!!» та закінчується словами: «Хлопайте дальше и продолжайте идти на убой, а я досмотрю этот спектакль до конца в первом ряду.», - містяться висловлювання, виражені у формі заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Згідно з висновком експерта Сумського відділення Національного наукового центру «Інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора М.С. Бокаріуса» МЮ України №1476 від 21.08.2023, у тексті публікації, опублікованої 17.06.2023 о 13:28, автором якої є ОСОБА_3 , що починається словами: «Предупреждаю сразу,!!!» та закінчується словами: «Хлопайте дальше и продолжайте идти на убой, а я досмотрю этот спектакль до конца в первом ряду.», містяться висловлювання, виражені у формі заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

При цьому, досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 переслідуючи явно злочинний намір, здійснював вказані протиправні діяння під час триваючої збройної агресії Російської Федерації проти України, яка розгорнута на всій її території, отже, вчинив усі залежні від нього дії на шкоду інформаційній безпеці людини і громадянина, суспільству та держави, та довів свій злочин до кінця.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.436-? КК України, тобто поширення матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Крім того, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.436-? КК України, тобто повторне поширення матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , згідно ст.66 КК України, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.

28 вересня 2023 року між прокурором ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 , у присутності його захисника укладено угоду про визнання винуватості, згідно якої ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-?, ч.3 ст.436-? КК України.

Сторони узгодили покарання: за ч.2 ст.436-? КК України - у виді 3 років позбавлення волі без конфіскації майна; за ч.3 ст.436-? КК України - у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, на підставі ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суровим покаранням призначити остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, згідно ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням та на підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Згідно п.1 ч.3 ст.314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду.

Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Також, згідно вимоги ст.469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором і підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у проваджені щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

Укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

У статті 472 КПК України визначені основні вимоги до змісту угоди про визнання винуватості.

Згідно вимог ст.474 КПК України якщо угоди досягнуто під час досудового розслідування, обвинувальний акт із підписаною між сторонами угодою невідкладно надсилається до суду. Розгляд щодо угоди проводиться судом під час підготовчого судового засідання за обов`язково участі сторін угоди з повідомленням інших учасників судового провадження.

Враховуючи вищевикладене, заслухавши думку прокурора, який просив затвердити угоду про визнання винуватості, думку обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника, які підтримали думку прокурора, вивчивши обвинувальний акт, перевіривши угоду про визнання винуватості, яка відповідає вимогам ч.4 ст.469, ст.472 КПК України, з`ясувавши у обвинуваченого ОСОБА_3 , що він розуміє викладені в ч.4 ст.474 КПК України обставини, зокрема, те, що він має право на те, що прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують та має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення, мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатись самостійно, допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст.473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, та переконавшись, що укладення даної угоди сторонами є добровільним, суд вважає за необхідне винести у даному провадженні вирок відносно ОСОБА_3 , яким затвердити угоду про визнання ним винуватості, визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-?, ч.3 ст.436-? КК України за викладених у вироку обставин та призначити узгоджену сторонами міру покарання, яка відповідає загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст.65 КК України та санкції ч.2 ст.436-? КК України та ч.3 ст.436-? КК України.

У порядку ст.100 КПК України підлягає вирішенню питання речових доказів.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати суд вирішує відповідно до вимог ст.124 КПК України.

Керуючись ст.ст.314, 368, 475 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 28 вересня 2023 року між прокурором ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0000573 від 04.09.2023 року.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.436-?, ч.3 ст.436-? КК України

Призначити ОСОБА_3 покарання:

-за ч.2 ст.436-? КК України - у виді 3 /двох/ років позбавлення волі без конфіскації майна;

-за ч.3 ст.436-? КК України - у виді 5 /п?яти/ років позбавлення волі без конфіскації майна.

Відповідно до ст.70 КК України призначити ОСОБА_3 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Згідно ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Запобіжний захід ОСОБА_3 не обрано.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Речові докази у кримінальному провадженні: мобільний телефон «Blakview», модель BL6000, imei: НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , сім-карта НОМЕР_3 4G/LTE, які передано до кімнати зберігання речових доказів, слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області /квитанція №52/140-66 від _26.09.2023 року/ - повернути власнику ОСОБА_3 .

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Стягнути з ОСОБА_3 процесуальні витрати в розмірі 4 779 гривень 60 копійок, за проведення експертизи №1476 від 21.08.2023 року, на користь держави.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Солом?янського районного суду м. Києва від 14.09.2023 року арешт на майно, а саме: з мобільного телефону «Blakview», модель BL6000, imei: НОМЕР_1 , imei: НОМЕР_2 , сім-карти НОМЕР_3 4G/LTE.

Вирок може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом 30 днів з дня проголошення.

Суддя: