УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня2023 року

м. Київ

справа № 135/828/23

провадження № 51 - 7665 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області

від 24 липня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року,

встановив:

За вироком Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 липня

2023 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

засуджено за ч. 1 ст. 309 КК та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 71 КК за сукупністю вироків, до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 23 лютого 2021 року та остаточно визначено покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки 2 місяці.

Вирішено питання про долю речових доказів та стягнення процесуальних витрат.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_5 17 травня 2023 року близько 17:00 на вул. Петра Кравчика, 53 у м. Ладижин знайшов паперовий згорток із кристалічною речовиною білого кольору, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого обмежено - метадоном масою 0,0724 г., після чого помістив цей згорток у кишеню та приніс його до місця свого проживання де незаконно зберігав наркотичний засіб для власного вживання без мети збуту.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Не погоджуючись із судовими рішеннями, захисник ОСОБА_4 звернулася до суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції змінити і призначити ОСОБА_5 менш суворе покарання. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що судами першої та апеляційної інстанцій не було взято до уваги стан здоров`я засудженого та інші обставини, які у своїй сукупності свідчать про те, що покарання, пов`язане з перебуванням

у місцях обмеження волі, негативно вплине на стан здоров`я засудженого та не сприятиме його виправленню і перевихованню.

Колегія суддів (далі - Суд), вивчивши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, дійшла висновку про таке.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч

і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається з вироку, призначаючи ОСОБА_5 покарання у межах санкції

ч. 1 ст. 309 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК є кримінальним проступком, дані про особу винного, який перебуває на обліку у нарколога, наявність у нього попередньої судимості, його негативна характеристика за місцем проживання, а також те, що засуджений не працевлаштований.

Крім того, місцевий суд зважив на обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття засудженого, та обставину, яка його обтяжує - рецидив кримінальних правопорушень, і зважив на інші ознаки, які характеризують засудженого.

Урахувавши усі ці обставини, які за законом мають правове значення, а також те,

що кримінальне правопорушення було вчинено засудженим у період іспитового строку, встановленого йому за попереднім вироком, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі

в мінімальному розмірі, передбаченому для даного виду покарання, яке визначено санкцією кримінального закону за вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, враховуючи, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення

в період іспитового строку, місцевий суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 78 КК,

до призначеного покарання частково приєднав невідбуту ним частину покарання за вироком Бершадського районного суду Вінницької області від 23 лютого

2021 року та остаточно визначив покарання у виді обмеження волі на строк

4 роки 2 місяці.

При перегляді вироку місцевого суду за апеляційною скаргою сторони захисту, доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, апеляційний суд дійшов висновку про законність цього рішення та обґрунтовано залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі відповідні мотиви на обґрунтування такого рішення.

Оскаржувані вирок та ухвала є належно вмотивованими та обґрунтованими,

їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися при ухваленні своїх рішень.

Доводи касаційної скарги захисника не спростовують правильність висновків суду в оскаржуваних судових рішень і не ставлять під сумнів законність цих рішень.

Що стосується твердження захисника стосовно того, що покарання, пов`язане

з перебуванням у місцях обмеження волі, негативно вплине на стан здоров`я засудженого, який має ряд певних захворювань, то вони є безпідставними, оскільки дана обставина ніяким чином не впливає на правильність призначеного ОСОБА_5 покарання, яке визначено останньому з урахуванням положень

ст. 71 КК.

З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги Суд не вбачає.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Ладижинського міського суду Вінницької області від 24 липня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 11 вересня 2023 року щодозасудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3