Справа № 457/1677/23
провадження №1-кп/457/116/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Трускавці кримінальне провадження № 0000030 від 29.07.2022 року про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шупики Богуславського району Київської області, українця, громадянина України, із неповною середньою освітою, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат»,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

в с т а н о в и в:

Судом визнано доведеним, що солдат ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у тому, що він будучи військовослужбовцем військовій частині НОМЕР_1 за мобілізацією та перебуваючи на стаціонарному лікуванні у військовій частині НОМЕР_2 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не маючи наміру назавжди ухилитись від проходження військової служби, самовільно залишив розташування військової частині НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 та в період часу з 24.05.2022 року по 16.11.2023 року був відсутній на службі без поважних причин і не виконував свої службові обов`язки в умовах воєнного стану.

Обвинувачений винним себе визнав повністю, послідовно та в повній мірі підтвердив у судовому засіданні обставини вчинення ним кримінального правопорушення, наведені в обвинувальному акті. Зокрема суду пояснив, що 03 березня 2022 року його було призвано на військову службу, під час виконання бойового завдання він потрапив під мінометний обстріл та отримав мінно-вибухову травму у формі контузії, після чого проходив лікування у м. Львові та був відправлений на проходження реабілітації у м. Трускавець. Через деякий час він дійсно самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_2 у АДРЕСА_2 та в період часу з 24.05.2022 року по 16.11.2023 рік був відсутній на службі без поважних причин, просив суд суворо не карати, не заперечував щодо проведення судового розгляду в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

Крім визнання вини обвинуваченим, його вина доведена зібраними матеріалами кримінального провадження, які учасники судового провадження не оспорювали та вважали їх дослідження в судовому засіданні недоцільним. Судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, сумніви у добровільності та істинності їх позицій відсутні.

Заслухавши думку учасників судового провадження, роз`яснивши їм зміст ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо цих обставин і визнав фактичні обставини справи доведеними наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого у вчиненні ним кримінального правопорушення доведена повністю, а його неправомірні дії слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 407 КК України, оскільки він вчинив самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах воєнного стану.

Кримінально-правова кваліфікація дій ОСОБА_3 із інкримінуванням ознаки, що кваліфікує злочин, - «в умовах воєнного стану», є правильною, враховуючи, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 (затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-IX) у зв`язку з військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції РНБО, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введений воєнний стан із 05:30 24.02.2022 на 30 діб. Надалі цей строк був неодноразово продовжений Законами України, у тому числі діяв й під час вчинення цього триваючого злочину ОСОБА_3 .

При цьому вчинене правопорушення ОСОБА_3 є триваючим, що розпочалось 24 травня 2022 року та було припинено 16 листопада 2023 року також під час дії воєнного стану.

Доведеність вини і така кваліфікація дій обвинуваченого в суду не викликає сумнівів.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд відносить щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому не встановлено.

При призначенні покарання обвинуваченому у даній справі суд суворо дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

У той же час згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п. 3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

Отже при призначенні покарання ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а саме те, що він раніше не судимий, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, особисте ставлення до вчиненого, добровільне повернення до виконання свого військового та громадянського обов`язку, враховуючи службову характеристику те, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України, який безпосередньо приймав участь у бойових діях по захисту України, внаслідок чого отримав мінно- вибухову травму у формі контузії та перебував на лікуванні, беручи до уваги щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання. Тому суд приходить до висновку, що обвинуваченому слід обрати покарання в межах санкції статті, за якою він притягується до кримінальної відповідальності. Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 можливе без реального відбування покарання, а тому вважає за необхідне на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням із покладенням обов`язків згідно ст. 76 КК України. Суд вважає, що таке покарання буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження нових злочинів. Таким чином, суд дотримується принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, перевиховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів.

Разом з цим, необхідно зазначити, що суд, призначаючи ОСОБА_3 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018 року) із звільненням, на підставі ст. 75 КК України (в редакції Закону № 1576-IX від 29.06.2021 року), від відбування покарання з випробуванням, враховує, що 27.01.2023 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-IXвід 13.12.2022 року, відповідно до якого внесено зміни до ряду норм Кримінального кодексу України, зокрема, і до частини першої статті 75 в частині неможливості застосування її положень у разі засудження особи за кримінальне правопорушення, передбачене у тому числі й статтею 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці.

Водночас, згідно з ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому ч. 3 ст. 5 КК України регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_3 покарання мають бути взяті до уваги приписи ст.ст. 4, 5 КК України, оскільки внесені Законом України № 2839-IX від 13.12.2022 року зміни забороняють у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, застосовування положень ст. 75 КК України, тобто погіршують становище особи.

Тобто, з огляду на ст.ст. 4, 5 КК України, положення Закону України № 2839-IX від 13.12.2022 року в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 застосувати неможливо, саме тому суд вважає, що у даному випадку застосуванню підлягає ст. 75 КК України в редакції Закону України № 1576-IX від 29.06.2021 року, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, яка заборони звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, не містить.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів, цілком відповідати тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного і є дотриманням судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 368, 370, 374 КПК України, суд -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк два роки, якщо він протягом встановленого іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за ОСОБА_3 , як військовослужбовцем, звільненим від відбування покарання з випробуванням, покласти на командира Військової частини НОМЕР_1 , у разі зміни місця служби - командира військової частини за новим місцем служби, а у разі звільнення з військової служби контроль за виконанням вироку покласти на уповноважений орган з питань пробації.

У разі звільнення з військової служби зобов`язати ОСОБА_3 згідно ч. 1 ст. 76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений з підстав, наведених ст. 349 КПК України, до Львівського апеляційного суду через Трускавецький міський суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору, учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: ОСОБА_1