У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000636, за апеляційними скаргами прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , на вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року відносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, мешкає в АДРЕСА_1 раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинувачений ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Ухвалено строк покарання ОСОБА_7 рахувати з 23.11.2020 р.

Ухвалено на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 23.11.2020 р. по 08.09.2022 р., з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід відносно ОСОБА_7 залишений у виді тримання під вартою.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь КНП «Миколаївська центральна районна лікарня Миколаївської районної ради» витрати на лікування потерпілого у сумі 3 139,52 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Прокурор просить вирок в частині визнання ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 вважати засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до 8 років позбавлення волі. Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за яке призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання шляхом часткового складання покарань у виді 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна. В іншій частині вирок залишити без змін.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просять вирок в частині визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України змінити, перекваліфікувати дії останнього з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити покарання у виді 2 років позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

Прокурор, не оспорюючи висновків суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, вважає вирок, в частині виправдання останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

За епізодом обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, суд дослідив документи, відтворив відеозаписи, допитав обвинуваченого ОСОБА_11 , який вини не визнав, потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 пояснення якого, на переконання суду, відповідають версії подій повідомлених обвинуваченим.

Однак, на думку прокурора, свідок ОСОБА_13 надав суперечливі показання, оскільки дати події не пам`ятав, описати місце події та приміщення гаражу не зміг, кому належить вказаний гараж не знав, що викликає сумніви у тому чи дійсно він перебував на місці події, і чи був він свідком конфлікту між ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .

Прокурор вважає, що суд не надав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_12 , які узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту від 18.01.2021 р. за участі останнього, який підтвердив факт вимагання ОСОБА_7 грошових коштів з погрозою застосування насильства. Крім цього, винуватість ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, підтверджується іншими долученими стороною обвинувачення до матеріалів провадження документами, яким суд першої інстанції не надав належної оцінки та дійшов помилкового висновку про невинуватість ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду є незаконним і таким що підлягає скасуванню, з огляду на наступне.

Він вважає, що за епізодом інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, він був позбавлений можливості допитати свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , чим порушене його право на захист.

Звертає увагу на те, що рапорт чергового інспектора Миколаївського ВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області про отримання ножового поранення ОСОБА_18 складений 22.11.2020 р., свідок ОСОБА_19 повідомив, що події, з ножовим пораненням ОСОБА_18 відбулись 20.11.2020 р., але він ( ОСОБА_7 ) приходив до ОСОБА_19 21.11.2020 р., тобто в даному випадку є розбіжності стосовно дати події.

Крім того, швидка медична допомога, на місці події, зафіксувала поранення ОСОБА_18 у живіт, проте в лікарні виявились ножові поранення грудної клітини та нирки, і, судом не встановлено коли з`явились поранення грудної клітини та нирки, і куди зникло поранення живота.

Апелянт звертає увагу на те, що є незрозумілим, як ОСОБА_18 отримавши тяжке тілесне ушкодження, яке є небезпечним для життя, міг дожити до 22.11.2020 р., і це свідчить про невірну кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім наведеного, відповідно наявної в матеріалах провадження експертизи, у потерпілого наявні легкі тілесні ушкодження. Ознайомитись із текстом вказаної експертизи він не мав можливості, через те він був видалений із залу судового засідання.

Апелянт вважає, що потерпілий ОСОБА_18 та його мати казали неправду стосовно кількості днів перебування потерпілого у лікарні 9 днів, оскільки за даними позовної заяви прокурора, потерпілий перебував у лікарні 3 дні. При цьому, допит потерпілого ОСОБА_18 та його матері, як свідка відбувався одночасно, що є порушенням вимог КПК України.

На думку апелянта, суддя та прокурор упереджено ставились до нього, як до наркозалежної особи, у зв`язку з тим, що він перебував на обліку у лікаря нарколога, але на облік його поставили лише 23.11.2020 р., тобто в день затримання.

Обвинувачений вважає, що матеріали провадження містять достатньо доказів на підтвердження наявності в його діях ст. 124 КК України, оскільки коли він 21.11.2020 р. прийшов до ОСОБА_19 , у нього із ОСОБА_18 виник конфлікт, в ході якого, останній накинувся на нього, і вони разом випали з кухні на двір. ОСОБА_18 , перебуваючи в агресивному п`яному стані, маючи перевагу у силі, сидячі зверху, почав його душити, а він, схопивши перше, що потрапило якийсь залізний предмет, лише захищався від дій ОСОБА_18 , внаслідок чого міг спричинити потерпілому тілесне ушкодження. Далі, ОСОБА_19 відтягнув ОСОБА_18 та відібрав у нього ( ОСОБА_7 ) ніж. Вказані обставини ОСОБА_19 повідомив під час слідчого експерименту, проте суд безпідставно не прийняв їх до уваги.

Обвинувачений вважає, що суд, належним чином, не проаналізував висновки експерта в частині встановлення правостороннього пневмотораксу легені, який міг бути викликаний не тільки від проникаючого поранення, а й внаслідок куріння або спадковості.

На думку обвинуваченого, суд не прийняв до уваги обставин, які пом`якшують покарання, зокрема те, що він є батьком трьох малолітніх дітей, хворіє на гепатит та туберкульоз лівої легені, має матір, яка хворіє і потребує його допомоги.

Захисник ОСОБА_8 зазначає, що вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України є незаконним і таким, що підлягає скасуванню.

На думку захисника, суд не перевірив та не надав належної оцінки поясненням обвинуваченого стосовно нападу на нього потерпілим ОСОБА_18 , у вироку викривлені показання свідків та інформація з протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого ОСОБА_18 та свідка ОСОБА_19 , суд залишив поза увагою показання слідчого ОСОБА_20 , дані протоколу освідування ОСОБА_7 на предмет наявних у нього тілесних ушкоджень. Вважає, що потерпілий ОСОБА_18 надав завідомо неправдиві показання про те, що в момент спричинення йому тілесних ушкоджень, він не перебував у стані алкогольного сп`яніння, що спростовується даними висновку експерта.

На переконання апелянта, суд безпідставно прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_18 про те, що він не спричиняв обвинуваченому тілесних ушкоджень. Вказані твердження потерпілого спростовується показаннями свідка ОСОБА_19 , слідчого ОСОБА_20 та даними слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_19 , за змістом яких, потерпілий ОСОБА_18 першим накинувся на ОСОБА_7 , в результаті чого вони вивалися з літньої кухні, і далі, ОСОБА_18 почав душити ОСОБА_7 .

Наведені обставини свідчать про те, що ОСОБА_7 діяв в стані необхідної оборони та був змушений захищатись від неправомірних дій потерпілого ОСОБА_18 , а тому дії обвинуваченого слід перекваліфікувати з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України.

Окрім цього, на думку захисника, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд не врахував дані про особу останнього, який має захворювання на гепатит С та туберкульоз легень, утримує хвору матір.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_7 22.11.2020 р. в обідній час, більш точного часу в ході досудового розслідування та судового розгляду не встановлено, перебуваючи зі ОСОБА_18 , у дворі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих виниклих неприязних відносин, вчинив словесну сварку з останнім, в ході якої, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_18 , розуміючи протиправність своїх дій, наніс ОСОБА_18 один удар, лезом невстановленого в ході досудового розслідування ножа, в область попереку з правої сторони, ззаду, в результаті чого, умисно спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого поранення правої поперекової та правої плевральної порожнини з пошкодженням правої нирки, заочеревинною гематомою справа, пошкодженням діафрагми справа, двостороннього пневмотораксу, колапсу правої легені, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що будучи раніше судимим за розбій, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища за наступних обставин.

21.11.2020 р., близько 12.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_7 на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі, приїхав до території гаражного кооперативу «Центральний», розташованого поблизу вул. Шкільної в смт. Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, а саме до гаражу № НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_12 . Вийшовши з автомобіля, ОСОБА_7 , маючи намір на заволодіння чужим майном, підійшов до потерпілого ОСОБА_12 , таким чином зайшов до зазначеного гаражного приміщення, і, погрожуючи застосуванням насильства та вбивством, виказав вимогу про надання ОСОБА_7 грошових коштів в сумі 200 (двісті) грн., але потерпілий ОСОБА_12 відмовився надати ОСОБА_7 грошові кошти.

Продовжуючи свої незаконні дії, направлені на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_12 , ОСОБА_7 взяв штикову лопату та кинув її металевою частиною у бік голови потерпілого, але останній увернувся від лопати та побачив у руках ОСОБА_7 ніж. На цьому незаконні дії ОСОБА_7 не припинились та останній, все ж маючи на меті намір заволодіти грошовими коштами потерпілого, взяв до руки металевий предмет (лом) та ніж, почав наближатись до ОСОБА_12 , який з метою уникнення конфліктної ситуації, відійшов до гаражного приміщення № НОМЕР_2 , яке також розташоване на території вказаного гаражного кооперативу, при цьому, ОСОБА_7 продовжував висловлювати погрози вбивством відносно ОСОБА_12 , що реально сприймалися потерпілим. З метою припинення незаконного посягання ОСОБА_7 на життя та здоров`я ОСОБА_12 , потерпілий вибіг з гаражного приміщення, та закрив його з ОСОБА_7 всередині, до приїзду працівників поліції.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України, як розбійний напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища.

Суд першої інстанції допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 , дослідивши надані стороною обвинувачення документи та відеозаписи слідчих експериментів, дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, з огляду на наступне.

Суд встановив, що безпосередніми учасниками вказаних подій були обвинувачений ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_12 , свідок ОСОБА_13 та «залегендовані» свідки ОСОБА_21 , ОСОБА_22 і ОСОБА_23 .

У зв`язку з неможливістю безпосереднього допиту у судовому засіданні «залегендованих» свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 суд дійшов висновку про недопустимість складених за їх участю протоколів слідчих експериментів. Дослідивши інші долучені стороною обвинуваченні письмові докази, суд встановив, що вони, як окремо, так і у своїй сукупності, не підтверджують винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Приймаючи рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187 КК України у зв`язку з відсутністю в його діях складу вказаного кримінального правопорушення, суд прийняв до уваги та послався на показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав та показання свідка ОСОБА_13 , показання якого відповідають версії подій обвинуваченого.

Обираючи обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України вид і міру покарання, суд врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем мешкання характеризується негативно, зареєстрований з матір`ю, але мешкає зі співмешканкою, з 23.11.2020 р. перебуває на обліку у лікаря нарколога, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, не працює, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу прокурора та заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані ними апеляційні скарги та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування й судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

При цьому, обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, дотримуючись засад змагальності, та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

З огляду на положення ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ, визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості й достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед установленої сили.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.02.2019 р. № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким, при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1954 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено відповідно до закону.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що суди, при оцінці доказів, керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Яременко проти України», «Кобець проти України», «Ірландія проти Сполученого Королівства» та ін.).

Ухвалюючи стосовно ОСОБА_7 обвинувальний вирок в частині обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та виправдовуючи останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, зазначених вимог закону та норм міжнародного права суд першої інстанції дотримався.

Оцінюючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 124 КК України, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони, апеляційний суд доходить наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 27 Конституції України, кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

За положеннями ч. 1 ст. 36 КК України, необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Стан необхідної оборони виникає, як у момент вчинення суспільно небезпечного посягання, так і у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Як зазначено у ч. 3 ст. 36 КК України, перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 КК України.

Дії особи кваліфікуються за ст. 124 КК України тоді, коли заподіяння тяжкого тілесного ушкодження вчиняється лише з метою захисту прав та інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставляння його відповідним органам влади.

Отже, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Стверджуючи про свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 , у суді першої інстанції, показав, що 21.11.2020 р. коли він прийшов до ОСОБА_19 , там були інші люди, в тому числі ОСОБА_18 , які вживали алкогольні напої. У нього, зі ОСОБА_18 відбулась неприємна розмова, в ході якої останній кинувся на нього, та, оскільки він ( ОСОБА_7 ) сидів спиною до дверей то вони разом вивалились з приміщення літньої кухні на вулицю. Далі ОСОБА_18 , сидячи зверху почав його душити, ОСОБА_19 відтягнув ОСОБА_18 та той втік.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що він, захищаючись від неправомірних дій ОСОБА_18 , міг випадково схопити якийсь предмет та вдарити ним ОСОБА_18 , але його дії, в даному випадку, мають бути кваліфіковані за ст. 124 КК України, як умисне заподіяння потерпілому ОСОБА_18 тяжких тілесних ушкоджень у разі перевищення меж необхідної оборони.

Разом з тим, винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується показаннями допитаних судом першої інстанції потерпілого та свідка, які повідомили наступне.

Так, потерпілий ОСОБА_18 в суді першої інстанції показав, що 22.11.2020 р., коли він перебував в гостях у ОСОБА_19 , в приміщенні літньої кухні, прийшов ОСОБА_7 та почав на нього кричати, через що вони ( ОСОБА_18 та ОСОБА_7 ) вийшли на вулицю. Коли виходили на вулицю, на порозі, ОСОБА_7 наніс йому ножове поранення у праву нирку та після цього ОСОБА_7 ще намагався кидатись на нього, але він його прогнав. Згодом він відчув тепло по тілу, після чого не пам`ятає всіх подій. Його доставили до лікарні, де робили переливання крові, від операції відмовився.

Свідок ОСОБА_19 у суді першої інстанції показав, що 20.11.2020 р. до нього зайшов ОСОБА_18 та вони сиділи на кухні. Потім прийшов ОСОБА_7 та сказав ОСОБА_18 «вийдемо поговоримо». Після того, як ОСОБА_7 та ОСОБА_18 вийшли, почув як на дворі щось 2 рази стукнуло. Коли вийшов на вулицю побачив, що ОСОБА_7 стоїть на куті дому та кричить «я його не різав, навіщо ти його сюди покликав», після чого ОСОБА_7 пішов. Коли повернувся до кухні, побачив, ОСОБА_18 , який стояв на колінах, бачив у нього два порізи на спині, вище поясниці. Попросив знайомого відвезти ОСОБА_18 до лікарні, але викликали швидку медичну допомогу. ОСОБА_18 попросив відвести його додому. Згодом приїхала швидка медична допомога. На запитання учасників судового провадженя свідок додав, що точної дати подій не пам`ятає, при цьому, запевняв, що на місці окрім нього, ОСОБА_18 та ОСОБА_7 інших осіб не було.

Наведені показання потерпілого та свідка, на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення узгоджуються і з іншими наведеними у вироку доказами.

Як вбачається з протоколу слідчого експерименту від 23.11.2020 р. за участю свідка ОСОБА_19 , 23.11.2020 р. о 13.40 год. за адресою АДРЕСА_2 , свідок ОСОБА_19 , у присутності понятих, добровільно, без примусу виклав обставини, які йому відомі за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_18 . Свідок показав, що 22.11.2020 р., приблизно о 12.00 год., у нього вдома, на кухні, перебував ОСОБА_18 , у той час як до них приєднався ОСОБА_7 , між ОСОБА_7 та ОСОБА_18 відбулась словесна сварка, в ході якої ОСОБА_7 та ОСОБА_18 вийшли на вулицю, двері за ними закрились. Коли свідок вийшов на вулицю, побачив ОСОБА_18 , який лежав на правому боці, головою наліво. ОСОБА_7 стояв на куті дома і кричав «Вітя заяву на мене писати не буде» та втік. На ОСОБА_18 була рубашка у крові, вище попереку. Свідок затяг ОСОБА_18 до приміщення кухні та згодом відвів його до дому. Далі, свідок ОСОБА_19 показав на території свого домоволодіння, де відбувались вказані дії та місце розташування осіб під час події.

З протоколу слідчого експерименту від 18.01.2021 р. слідує, що 18.01.2021 р. о 13.40 год. за адресою АДРЕСА_2 , потерпілий ОСОБА_18 вказав на місцевості, де він перебував 22.11.2020 р., розташування ОСОБА_18 та ОСОБА_7 у момент нанесення тілесних ушкоджень та одразу після події.

За висновком експерта № 08 від 25.01.2021 р., у ОСОБА_18 наявні тілесні ушкодження у вигляді сліпого проникаючого поранення правої поперекової та правої плевральної порожнини з пошкодженням правої нирки, заочервинною гематомою справа, пошкодженнями діафрагми справа, двостороннього пневмотораксу, колапсу правої легені, які могли утворитися від дії будь-якого колюче-ріжучого предмету, не виключено клинка ножа. Утворення даних тілесних пошкоджень в строк вказаний у постанові від 22.11.2020 р., не виключається. Дані тілесні пошкодження могли утворитися від однієї дії будь яким колюче-ріжучим предметом. По ступеню тяжкості дані тілесні пошкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Локалізація тілесних ушкоджень доступна для їх спричинення власною рукою, що в даному випадку можна виключити. Утворення даних тілесних пошкоджень при падінні тіла з положення стоячи на площину виключається. При нанесенні тілесних пошкоджень потерпілий міг бути звернений задньою стороною тіла до нападника (нападників). Вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких, за ознакою небезпеки для життя.

Допитаний в судовому засіданні, як свідок, лікар-хірург ОСОБА_24 , пояснив, що хворий ОСОБА_18 мав проникаючу колото-різану рану (гострі кути, рівні краї), оскільки з вказаної рани йшло повітря, хворий задихався, а тому слід було встановити дренаж по Бюлау, що і було зроблено. Після цього, легеня у хворого розправилася, і йому стало легше, погроза життю минула. Якби не було надано вчасно допомоги, то ОСОБА_18 міг би задихнутися, оскільки одна легеня не дихала. Пізніше, в сечі хворого виявлено кров, що свідчило про пошкодження нирки, або мочеточника, лікування таких пошкоджень потребувало оперативного втручання та загального наркозу, проте ОСОБА_18 відмовився від проведення операції. Лікар пояснив, що поранення нирки це серйозне поранення, і це поранення побачили наступного дня під час проведення УЗД, стан хворого був стабільний, однак ОСОБА_18 відмовлявся від операції, про що повідомив і ОСОБА_24 і завідувачу відділення, після чого був переведений до іншої лікарні.

Отже, показання потерпілого ОСОБА_18 , свідка ОСОБА_19 у сукупності з дослідженими судом першої інстанції письмовими доказами та показаннями лікаря-хірурга, в цілому узгоджуються та об`єктивно підтверджують факт спричинення ОСОБА_7 . ОСОБА_18 умисних тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння та спростовують доводи обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_7 не завдавав умисних ударів ножем потерпілому ОСОБА_18 , і він, тільки нібито захищався від неправомірних дій останнього.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисника стосовно викривлення у вироку показань свідків, оскільки викладені у вироку показання свідків, зокрема свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_19 , у порівнянні з даними судового засідання зафіксованими на технічному носії інформації, викладені достатньо повно та послідовно, відповідають зафіксованим на технічному носії показанням свідків та істотних розбіжностей не мають.

Крім того, слід зауважити, що КПК України не передбачає обов`язку суду дослівно викладати у вироку показання свідків. Таке джерело доказів суд відображає в тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні. Якщо зі змісту технічних записів судових засідань випливає, що показання свідків викладено у вироку з достатньою повнотою, без зайвої деталізації, відображено сутнісну (змістовну) складову показань, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст. 91 КПК України, то це свідчить про відсутність порушень вимог кримінального процесуального законодавства, що і має місце в даному випадку.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14.12.2022 р. у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

На переконання сторони захисту, допитаний судом першої інстанції, як свідок слідчий ОСОБА_20 підтвердив факт бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , проте показання ОСОБА_20 , в даному випадку, є показаннями з чужих слів, оскільки про повідомлені ним обставини, йому стало відомо зі слів свідка ОСОБА_19 , який під час допиту у суді першої інстанції зазначених обставин не підтвердив. Тобто, в цій частині, показання свідка ОСОБА_20 , з урахуванням положень ч. 6 ст. 97 КПК України, не можуть бути допустимим доказом на доведення факту бійки між ОСОБА_7 та ОСОБА_18 , оскільки вони не підтверджуються іншими доказами.

Отже, всупереч доводам обвинуваченого та його захисника, показання свідка ОСОБА_20 та дані протоколів слідчих експериментів, за участю потерпілого ОСОБА_18 та свідка ОСОБА_19 , які достатньо повно викладені у вироку не підтверджують та не доводять факту нападу ОСОБА_18 на ОСОБА_7 , а відтак не доводять і створення реальної загрози заподіяння ОСОБА_7 шкоди з боку ОСОБА_18 .

Наявні у обвинуваченого ОСОБА_7 тілесні ушкодження в ділянці лобу та на спинці носа, у виді саден неправильної форми від 1 мм до 0,5 мм, навіть за умови завдання таких ушкоджень потерпілим ОСОБА_18 , не є такими, що могли б заподіяли невідворотну істотну шкоду здоров`ю ОСОБА_7 в момент спричинення та потребували б з боку останнього озброєного захисту від їх заподіяння.

Отже, встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про відсутність такого акту суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого ОСОБА_18 , який би за своїми об`єктивними ознаками міг створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди ОСОБА_7 , що у свою чергу могло викликати у останнього невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому, а відтак підстав для висновку про те, що ОСОБА_7 використовуючи цілеспрямовано ніж, яким завдав потерпілому ударів у ділянки, де розташовані життєво важливі органи (область попереку з правої сторони, ззаду), перебував у стані необхідної оборони та діяв з перевищенням її меж не має. Натомість, вчинення таких дій обвинуваченим свідчить про те, що він через сварку бажав заподіяти ОСОБА_18 тяжкі тілесні ушкодження та діяв з відповідним умислом.

Доводи обвинуваченого про наявність на місці події інших осіб, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_19 , який, як під час слідчого експерименту, так і в судовому засіданні, наполягав на тому, що на місці події були присутні тільки він, ОСОБА_18 та ОСОБА_7 , а відтак підстав допитувати інших осіб, перелічених обвинуваченим в апеляційній скарзі не має.

Твердження обвинуваченого про те, що в матеріалах провадження наявна експертиза, яка підтверджує факт спричинення потерпілому ОСОБА_18 легких тілесних ушкоджень є безпідставними та спростовуються даними висновку експерта № 08 від 25.01.2021 р. Та обставина, що ОСОБА_18 після отримання тілесних ушкоджень міг самостійно пересуватись, не доводить того, що останньому завдані менш тяжкі тілесні ушкодження ніж тяжкі. При цьому, допитаний судом першої інстанції лікар-хірург підтвердив той факт, що у разі ненадання ОСОБА_18 вчасної медичної допомоги, спричинені тілесні ушкодження могли призвести до тяжких наслідків, в тому числі до смерті потерпілого.

Інші викладені в апеляційній скарзі доводи обвинуваченого, зокрема стосовно розбіжностей у кількості днів знаходження потерпілого ОСОБА_18 у лікарні та перебування останнього в алкогольному чи не в алкогольному стані, істотно не впливають на доведеність чи недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Щодо призначеного обвинуваченому покарання, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, апеляційний суд доходить наступного.

Обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, раніше неодноразово судимий, останній раз за вчинення умисних злочинів середньої тяжкості та тяжкого злочину, за місцем мешкання характеризується негативно, з 21.11.2020 р. перебуває на обліку у лікаря нарколога, обставин, які пом`якшують покарання або обтяжують покарання не має. Крім цього, при призначенні покарання, суд першої інстанції врахував й сукупність обставин, що характеризують вказане кримінальне правопорушення, зокрема форму вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння та тяжкість наслідків.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання врахував ту обставину, що ОСОБА_7 , як наркозалежна особа поставлений на облік лише 23.11.2023 р., а тому доводи обвинуваченого стосовно упередженого ставлення до нього, як до наркозалежної особи під час вчинення злочину, не знайшли свого підтвердження.

Отже, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, з урахуванням характеру вчинених обвинуваченим дій, їх суспільної небезпечності та наслідків, відношення до скоєного, даних про особу обвинуваченого, цілком обґрунтовано та вмотивовано призначив обвинуваченому покарання у виді 8 років позбавлення волі, яке відповідає характеру і ступеню його тяжкості, всім обставинам кримінального провадження, і є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, як це передбачено у ст. ст. 65, 66, 67 КК України.

Стосовно доводів прокурора про незаконність вироку суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, апеляційний суд доходить наступного.

В судах першої та апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, заперечував.

В суді першої інстанції ОСОБА_7 показав, що 21.11.2023 р., близько обіду прийшов здати металобрухт до гаражів у смт. Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, мав при собі мішок від цукру з міддю. Звернувся до ОСОБА_12 з проханням продати метал, проте ОСОБА_12 , висипав металобрухт в гаражі на підлогу та повідомив, що у нього є борг, а тому принесений металобрухт забере в рахунок відшкодування боргу. Він просив прийняти в рахунок боргу, хоча б половину металу, а іншу придбати, проте ОСОБА_12 на це не погодився, почалась суперечка та розмова на підвищених тонах. В той час, як він почав збирати мідь до мішка, ОСОБА_12 закрив його у гаражі. Він зателефонував до поліції та повідомив про його незаконне утримання, будь-яких предметів, в тому числі ножа, не застосовував, коли приїхали працівники поліції, дістав ніж та погрожував їм лише собі, в гаражі його утримували більше 3 годин. На місці події був присутній ОСОБА_13 , який все бачив.

Стороною обвинувачення на підтвердження доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України надано низку документів, зокрема: витяг з ЄРДР за № 0000152; рапорт інспектора чергового Миколаївського ВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області від 25.11.2020 р.; протокол огляду місця події від 21.11.2020 р. з таблицею зображень та відеозаписом; протокол огляду предмету від 26.11.2020 р.; постанову про визнання предмета речовим доказом по кримінальному провадженню від 26.11.2020 р.; висновок експерта № СЕ-19/115-20/16193-БЛ/550 від 07.12.2020 р.; рапорт помічника чергового СРПП Миколаївського ВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області від 03.12.2020 р.; протокол проведення слідчого експерименту від 18.01.2021 р. з відеозаписом, за участю потерпілого ОСОБА_12 ; 3 протоколи проведення слідчих експериментів від 10.12.2020 р., зі свідками, анкетні дані яких змінено, ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_22 та інші процесуальні документи прийняті в ході досудового розслідування, які дослідженні судом першої інстанції.

Окрім вказаних доказів, судом першої інстанції допитаний свідок сторони захисту ОСОБА_13 .

Не погоджуючись з рішенням суду в частині виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, прокурор, вимагаючи в апеляційній скарзі визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні розбійного нападу просив повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 та дослідити письмові докази, зокрема: протокол проведення слідчого експерименту від 18.01.2021 р. з відеозаписом; витяг з ЄРДР за № 0000152; рапорт чергової частини Миколаївського ВП Очаківського ВПР ГУНП в Миколаївській області від 26.11.2020 р.; рапорт чергової частини Миколаївського ВП Очаківського ВПР ГУНП в Миколаївській області від 03.12.2020 р.; матеріали ЖЄО № 3887 від 21.11.2020 р. за результатами розгляду звернення ОСОБА_12 ; протокол огляду місця події від 21.11.2020 р. з відеозаписом; протокол огляду предмета; протокол визнання речовим доказом; висновок експерта № СЕ-19/115-20/16193-БЛ/550 від 07.12.2020 р., посилаючись на те, що вказаним доказам суд першої інстанції надав невірну правову оцінку.

Апеляційний суд не вбачає підстав для повторного допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 та дослідження письмових доказів за клопотанням прокурора, оскільки прокурором не доведено того, що обставини, встановлені під час кримінального провадження, зокрема показання вказаних учасників кримінального провадження або письмові докази, досліджені або викладені у вироку не повністю або з порушеннями. За змістом апеляційної скарги, прокурор не оспорює зміст викладених у вироку показань обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 та письмових доказів, а лише не погоджується з правовою оцінкою судом першої інстанції показань потерпілого ОСОБА_12 наданих під час допиту в суді першої інстанції та протоколу слідчого експерименту, складеного за участю останнього. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_13 , які виправдовують ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Як вбачається з викладених у вироку показань потерпілого ОСОБА_12 , він в суді першої інстанції показав, що 21.11.2020 р. приблизно о 12.00 год. до нього в гараж, на таксі, приїхав ОСОБА_7 та почав вимагати гроші у сумі 200 грн. за оплату таксі, на що він відмовив. Далі ОСОБА_7 в ході суперечок, щодо надання грошових коштів, кинув у нього штикову лопату, але він увернувся, взяв лопату та пішов у бік ОСОБА_7 . В цей момент, ОСОБА_7 взяв у праву руку ніж, а в ліву лом. Побоюючись за своє життя, він закрив ОСОБА_7 у гаражі на замок та викликав поліцію. Близько пів години, до приїзду працівників поліції, ОСОБА_7 перебував зачиненим у гаражі. Коли приїхали працівники поліції, вони відкрили гараж, але ОСОБА_7 відмовлявся виходити. Згодом, працівники поліції вмовили ОСОБА_7 вийти з гаражу та надягли на нього кайданки. Бачив, як ОСОБА_7 викинув ніж, який працівники поліції забрали. Будь-якого мішка у ОСОБА_7 не було, мішок в металобрухтом ОСОБА_7 схопив коли виходив з гаражу та намагався його вкрасти.

Аналогічні показання потерпілого ОСОБА_25 зафіксовані на відеозаписі, наявному на технічному носії, долученого до протоколу проведення слідчого експерименту від 18.01.2021 р., за участю останнього.

Показання потерпілого ОСОБА_12 та дані проведеного за його участю слідчого експерименту, певною мірою, можуть свідчити про вчинення обвинуваченим ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а саме у нападі ОСОБА_7 на ОСОБА_12 з метою заволодіння чужим майном грошовими коштами у сумі 200 грн., поєднаному з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я, потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища гаражу, особою, яка раніше вчиняла розбій.

Разом з тим, показання потерпілого ОСОБА_25 та, складеного за його участю, протоколу слідчого експерименту не підтверджуються будь-якими іншими долученими стороною обвинувачення та дослідженими судом першої інстанції доказами.

Так, за даними протоколу огляду місця події від 21.11.2020 р., на ділянці місцевості біля гаражного кооперативу «Центральний», біля гаражу № НОМЕР_3 , з правого боку, не відстані приблизно 0,7 м знаходиться предмет, ззовні схожий на ніж, який ззовні не має ознак холодної зброї. Під час огляду виявлено та вилучено предмет ззовні схожий на ніж.

З відеозапису, долученого до вказаного протоколу огляду місця події, вбачається, що працівники поліції вмовляли ОСОБА_7 залишити приміщення гаражу, після чого, ОСОБА_7 залишив приміщення гаражу та віддав ніж, яким погрожував собі.

Отже, протоколом огляду місця події від 21.11.2020 р. та долученим до нього відеозаписом будь-яких обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення не зафіксовано.

В матеріалах кримінального провадження наявні й матеріали ЖЄО за № 3887 від 21.11.2020 р. та протокол огляду місця події від 26.11.2020 р., зміст яких, як прямо, так і непрямо не підтверджує існування обставин, що підлягають доказування у вказаному кримінальному провадженні.

Інші долучені стороною обвинувачення документи, такі як витяг з ЄРДР за № 0000152, рапорт чергової частини Миколаївського ВП Очаківського ВПР ГУНП в Миколаївській області від 26.11.2020 р. та рапорт чергової частини Миколаївського ВП Очаківського ВПР ГУНП в Миколаївській області від 03.12.2020 р., будь якої доказової інформації стосовно обставин кримінального правопорушення не містять, а є лише процесуальними документами органу досудового розслідування та поліції, які підтверджують законність внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно недопустимості, як доказів досліджених судом першої інстанції протоколів слідчих експериментів від 10.12.2020 р., зі свідками, анкетні дані яких змінено, а саме ОСОБА_21 , ОСОБА_23 та ОСОБА_22 , з підстав наведених у вироку, а саме через неможливість безпосереднього допиту цих свідків під час судового слідства, що є істотним порушенням права обвинуваченого на захист.

Слід звернути увагу на те, що в апеляційній скарзі, прокурор, питання про допустимість вказаних протоколів слідчих експериментів не піднімає.

Допитаний судом першої інстанції, за клопотанням сторони захисту, свідок ОСОБА_13 показав, що 21.11.2020 р., десь в обід, перебував у гаражному кооперативі у смт. Ольшанське, оскільки хотів здати метал. Йшов ОСОБА_7 та майже одразу, десь хвилина, за ним свідок ОСОБА_13 . У цей час він бачив ОСОБА_7 та приймальника металу Діму. Свідок бачив у ОСОБА_7 метал та чув, як приймальник та ОСОБА_7 сварилися через те, що ОСОБА_7 винен грошові кошти та приймальник хотів заплатити йому тільки половину, на що ОСОБА_7 не погоджувався. Діма та ОСОБА_7 стояли в гаражі. Свідок бачив, як приймальник взяв у ОСОБА_7 мішок та не хотів розраховуватись та повідомив, що забирає мідь ОСОБА_7 в рахунок погашення боргу. Бійки ніякої не було, будь-які предмети застосовані не були, було чутно тільки словесну перепалку. Свідок зрозумів, що здати метал не вийде, тому відійшов та майже одразу побачив, як ОСОБА_26 закрив ОСОБА_7 в гаражі, гараж був іржавий. Після чого свідок пішов. Свідок описав приймальника металу: середнього віку, не маленький, не низького зросту. Вказує на те, що транспортних засобів біля гаражів не було.

Стосовно достовірності показань свідка ОСОБА_13 , то всупереч доводам прокурора, під час судового розгляду, сторони кримінального провадження, в тому числі прокурор, в порядку ст. 96 КПК України ставили вказаному свідку запитання, спрямовані на з`ясування достовірності наданих ним показань. Будь-яких істотних розбіжностей або неточностей у показаннях свідка не встановлено. Та обставина, що свідок не знає кому належить гараж, до якого він прийшов продати металобрухт, не впливає на достовірність наданих ним показань.

Крім того, слід звернути увагу на те, що з часу подій (21.11.2020 р.) до часу допиту свідка ОСОБА_13 у суді першої інстанції (29.11.2021 р.) минув один рік, тому можливі певні неточності в його показаннях могли мати місце, але в той же час, істотно не впливають загальну достовірність повідомлених ним обставин.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що підстав сумніватись у показаннях свідка ОСОБА_13 не має, а тому суд першої інстанції обгрунтовано визнав його показання належними, допустимими та достовірними та поклав їх в основу виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Отже, з урахуванням того, що стороною обвинувачення не надано будь-яких належних та допустимих доказів на доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, а пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , стосовно обставин подій узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_13 , суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги показання потерпілого ОСОБА_12 та дані викладені у протоколі проведення слідчого експерименту від 18.01.2021 р. за участю останнього.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належно оцінив зібрані у справі й дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, правильно встановив фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 вірно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, вирок суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим, підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України або визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, і, як наслідок скасування вироку, про що просять апелянти не має, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 та прокурора задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 410, 412, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційні скарги прокурора Миколаївської окружної прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

_____________________ _____________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3