ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №613/1312/23 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/66/24 Доповідач ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 червня року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю представника власників майна ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 05 грудня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора Богодухівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000442 від 07 липня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, про арешт майна, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

СВ Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області 07 липня 2023 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000442, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України..

В ході досудового розслідування кримінального провадження органом досудового розслідування отримано дані про те, що ОСОБА_8 незаконно збуває вогнепальну зброю.

На підставі ухвали слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2023 року, проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_8 , в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого виявлено та вилучено: зокрема, мобільний телефон марки VIVO моделі Y30/1938, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-картами мобільного оператора ВФ « Україна» НОМЕР_3 та НОМЕР_4 та ноутбук марки «ACER» моделі N20C12.

22.11.2023 року прокурор звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, яке було виявлено та вилучено в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що метою накладання арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 05 грудня 2023 року клопотання про арешт майна задоволено.

Суд вирішив накласти арешт на: мобільний телефон марки VIVO моделі Y30/1938, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-картами мобільного оператора ВФ «Україна» НОМЕР_3 та НОМЕР_4 та ноутбук марки «ACER» моделі N20C12, які належать ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - шляхом заборони їх ремонтування, користування, розпорядження та відчуження.

Вирішено зберігання мобільного телефону марки VIVO моделі Y30/1938 та ноутбуку марки «ACER» моделі N20C12 здійснювати в кімнаті зберігання речових доказів Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області, що розташовується за адресою: Харківська область, м. Богодухів, вул. Ярослава Мудрого, 9.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги адвокат зазначає, що ухвалою слідчого судді від 17.11.2023 року про надання дозволу на проведення обшуку не надавався дозвіл на вилучення мобільних телефонів чи ноутбуків. Крім того, обшук було проведено 21.112023 року, а відповідно до ст.171 КПК України клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного дня, однак клопотання прокурором було подано лише 28.11.2023 року.

Вказує, що мобільний телефон та ноутбук, що були вилучені, належать ОСОБА_7 , а не ОСОБА_8 .

Позиції учасників судового провадження

Прокурор у кримінальному провадженні в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, причин своєї неявки суду не повідомив.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, заслухавши доводи представника власників майна, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ Богодухівського РВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000442 від 07 липня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263КК України.

Ухвалою Богодухівського районного суду Харківської області від 17 листопада 2023 року, надано дозвіл на обшук житла за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_8 .

З матеріалів клопотання вбачається, що згідно протоколу обшуку від 21 листопада 2023 року було оглянуто та вилучено, зокрема, мобільний телефон марки VIVO моделі Y30/1938, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-картами мобільного оператора ВФ « Україна» НОМЕР_3 та НОМЕР_4 та ноутбук марки «ACER» моделі N20C12.

Постановою слідчого від 22 листопада 2023 року, мобільний телефон марки VIVO моделі Y30/1938, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-картами мобільного оператора ВФ « Україна» НОМЕР_3 та НОМЕР_4 та ноутбук марки «ACER» моделі N20C12 визнано речовими доказами в даному кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що органом досудового розслідування доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановлені ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

При накладенні арешту на вилучене майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представниками не надано та колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів не може погодитись доводами апелянта про те, що так як дозвіл на вилучення телефону та ноутбукуне був наданий ухвалою слідчого судді від 17.11.2023 року, то й клопотання про арешт майна не підлягає задоволенню, оскільки ч.7 ст.236 КПК України передбачено, що при обшуку слідчий, прокурор має право, в тому числі, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження та вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Таким чином, усе майно, вилучене під час обшуку, на відшукання якого конкретно не надавався дозвіл в ухвалі слідчого судді на обшук, має статус тимчасово вилученого майна.

В подальшому постановою слідчого від 22.11.2023 року вилучене майно, а мобільний телефон та ноутбук визнані речовими доказами у справі та слідчим зазначено, що вилучене майно використовувались для злочинної діяльності, в результаті чого на них можуть міститись сліди вчинення кримінального правопорушення.

Стаття 98 КПК України визначає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених п.1 ч.2,ч.3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Арешт на комп`ютерні системи чи їх частини накладається лише у випадках, якщо вони отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення або є засобом чи знаряддям його вчинення, або зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, або у випадках, передбачених пунктами 2, 3, 4 частини другою цієї статті, або якщо їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, а також якщо доступ до комп`ютерних систем чи їх частин обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Як вбачається зі змісту клопотання прокурора про арешт майна, органом досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_8 здійснював продаж вогнепальної зброї за допомогою мережі Інтернет, а тому на переконання колегії суддів, вилучене майно може мати відношення до кримінального правопорушення та повинне бути перевірено органом досудового розслідування.

Крім того, з урахуванням того, що постановою слідчого зазначене майно було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а тому вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Після проведення необхідних експертиз у кримінальному провадженні, власник майна не позбавлений можливості звернутись до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

За таких обставин матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони (мобільний телефон та ноутбук) можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину з урахуванням його специфіки, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що вилучені мобільний телефон та ноутбук під час обшуку не підлягають арешту через те, що вони належать ОСОБА_7 , є безпідставними, оскільки арешт майна, з метою забезпечення збереження речових доказів, накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. Також, ОСОБА_7 зазначений вище факт не доведено та не підтверджено належними, достатніми доказами, оскільки надана суду копія квитанцію про придбання ноутбуку не містить відомостей, які б давали достатні підстави вважати, що саме вилучений під час обшуку ноутбук були придбаний саме ОСОБА_7 .

Також, безпідставними є посилання апелянта на те, що прокурором усупереч вимог ст.171 КПК України клопотання про арешт тимчасово вилученого майна повинно було подано через 7 днів, оскільки як убачається з матеріалів справи, обшук було проведено 21.11.2023 року, а клопотання про арешт майна було направлено до суду поштою 22.11.2023 року, про що свідчить штамп поштового відділення (а.с. 34)

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Богодухівського районного суду Харківської області від 05 грудня 2023 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4