ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 555/427/15-к

27 грудня 2023 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

з участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю сторін кримінального провадження прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костопіль кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Розсохівське Народицького району Житомирської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що знаючи про рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 17 червня 2013 року, яке набрало законної сили, і яким позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди позивачу в користуванні ним земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності, згідно державного акту на земельну ділянку серії ЯБ № 046003 від 31 серпня 2004 року для ведення особистого селянського господарства площею 885 кв.м, розташованої в АДРЕСА_2 , для чого знести самочинно збудовану огорожу, що перекриває проїзд до вказаної земельної ділянки, однак умисно його не виконав.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.1 ст. 382 КК України, як умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили.

В судовому засіданні ОСОБА_5 категорично заперечив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України, ствердив, що умислу на невиконання судового рішення в нього не було і просив його виправдати.

Дослідивши докази в провадженні, отримавши показання обвинуваченого, та свідків, суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення при викладених у обвинуваченні обставинах, оскільки в судовому засіданні не здобуті належні та допустимі докази вини обвинуваченого у тому, що він дійсно ухилявся від виконання своїх зобов`язань, навмисно не виконав рішення суду та мав реальну можливість його виконати.

Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, що мають значення для кримінального провадження, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

В основу пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення органом досудового розслідування покладено те, що Березнівським районним судом Рівненської області 26.12.2013 року був виданий виконавчий лист №1701/2484/12 на виконання рішення Березнівського районного суду від 17 червня 2013 року, яке набрало законної сили 19 листопада 2013 року, згідно якого було зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_7 в користуванні земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №046003 від 31 серпня 2004 року для ведення особистого селянського господарства площею 885 кв.м., розташованої в АДРЕСА_2 , та знести самочинно збудовану огорожу, що перекриває проїзд до вказаної земельної ділянки (а.с.12). Також обвинувачення ґрунтується на поданні начальника відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Рівненській області про порушення кримінального провадження, актів державного виконавця, постанов про накладання штрафу, показів обвинуваченого та свідків.

Перевіривши та дослідивши зібрані по справі докази та оцінивши їх у сукупності, заслухавши показання обвинуваченого, свідків, пояснення та промову прокурора, захисника, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст.382 КК України при судовому розгляді справи не доведена, оскільки не підтверджена доказами.

Виходячи з диспозиції ч. 1 ст. 382 КК України кримінальна відповідальність за вказаною статтею настає лише у випадках невиконання чи перешкоджання виконанню особою законного і правосудного рішення.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення характеризується прямим умислом. Винний, якому необхідно виконувати судове рішення, усвідомлює характер своїх обов`язків, але не виконує цього рішення за наявності можливості виконати його або перешкоджає такому виконанню.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 р. (далі Закон) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Частиною 3 ст. 18 вищеназваного Закону встановлено, що виконавчий документ повинен бути підписаний уповноваженою посадовою особою із зазначенням її прізвища та ініціалів і скріплений печаткою. Скріплення виконавчого документа гербовою печаткою є обов`язковим у разі, якщо орган (посадова особа), який видав виконавчий документ, за законом зобов`язаний мати печатку із зображенням Державного Герба України.

Разом з тим в матеріалах кримінального провадження міститься ксерокопія виконавчого листа, долученого до подання державного виконавця, виданого Березнівським районним судом Рівненської області від 17.06.2013 р., який посвідчений підписами судді та секретаря, проте не скріплений гербовою печаткою (т.1; ст.12), що є порушенням вимог ч.3 ст.18 Закону.

У зв`язку з наведеним є сумнівною позиція слідчого щодо внесення відомостей до ЄРДР на підставі документів, які не відповідають вимогам законодавства та, які надійшли від державного органу.

Крім того, долучені до подання державного виконавця додатки (постанови про відкриття виконавчого провадження та про накладення штрафів, акти державного виконавця, супровідні листи) являють собою незавірені копії документів та деякі з них являються частково нечитабельними. Суд відзначає, що сторона обвинувачення майже через три роки після ухвали апеляційного суду, якою було звернута увага на неналежні додатки до подання, звернулася до державної виконавчої служби з метою отримання оригіналів цих документів, однак, отримала відповідь, що виконавче провадження знищене. За таких обставин суд вважає, що долучені до подання документи не відповідають вимогам ст. 99 КПК України.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження щодо безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд досліджує докази, в даному випадку документи, безпосередньо, що встановлено у ст. 23 КПК України.

За результатами судового розгляду даного кримінального провадження, суд приходить до висновку про визнання вищевказаних ксерокопій документів, наданих стороною обвинувачення, які були безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду, недопустимими доказами.

Так, відповідно до ч.1 ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Частина 3 ст. 99 КПК України передбачає, що сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа-його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

Стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження долучено ксерокопії документів, які не є оригіналами, а тому вони не можуть бути допустимими доказами факту чи обставин, що встановлюються під час цього кримінального провадження. Оригіналів вищевказаних документів під час судового розгляду прокурором в суді не представлено.

Частина 5 ст.99 КПК України передбачає, що для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо: 1) оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає; 2) оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур; 3) оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.

Як вбачається із матеріалів справи оригінали долучених до подання державного виконавця документів були втрачені через те, що сторона обвинувачення своєчасно їх не витребувала і не долучила до матеріалів кримінального провадження. Таким чином, існування жодного із передбачених ч. 5 ст. 99 КПК України випадків визнання допустимими й інших відомостей, прокурором під час судового розгляду не доведено.

Слід зазначити, що вимоги до засвідчення копій документів встановлено: п. 5.27 Національного стандарту України «Вимоги до оформлення документів ДСТУ 4163-2003»,затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 07 квітня 2013 року, а також розділом 10 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування та підприємствах, установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства юстиції України №10000/5 від 18 червня 2015 року, згідно яких копія набуває юридичної сили лише після її засвідчення в установленому порядку. Напис про засвідчення копії складається зі слів «Згідно з оригіналом», назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчила копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Враховуючи, що усі надані стороною обвинувачення ксерокопії долучених до подання державного виконавця документів належним чином не завірені, що також свідчить про недопустимість вищевказаних письмових доказів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, державним виконавцем було відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа про примусове виконання рішення Березнівського районного суду від 17 червня 2013 року, яким позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди позивачу в користуванні ним земельною ділянкою, що належить йому на праві приватної власності, згідно державного акту на земельну ділянку серії ЯБ № 046003 від 31 серпня 2004 року для ведення особистого селянського господарства площею 885 кв.м, розташованої в АДРЕСА_2 , для чого знести самочинно збудовану огорожу, що перекриває проїзд до вказаної земельної ділянки.

Під час виконавчого провадження державний виконавець неодноразово звертався до суду із заявами про роз`яснення суті рішення у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та знесення самовільно збудованої огорожі, а також подавалися заяви про встановлення способу та порядку виконання рішення суду, оскільки огорожу ОСОБА_5 збудував по спільній межі його земельної ділянки та ОСОБА_7 із АДРЕСА_3 , а не з АДРЕСА_2 .

Ухвалами Березнівського районного суду було відмовлено в задоволенні заяв державного виконавця, як про роз`яснення рішення, так і про встановлення способу та порядку його виконання, що унеможливлює подальше виконання рішення суду в частині знесення самовільно збудованої огорожі.

Зокрема, із змісту ухвали Березнівського районного суду від 17 липня 2015 року про роз`яснення рішення слідує, що окремо взята огорожа, збудована самовільно, адреси не має, вказана огорожа перекриває проїзд до земельної ділянки, яка належить ОСОБА_7 та яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Вимога заявника про встановлення обов`язку ОСОБА_5 не чинити перешкод ОСОБА_7 шляхом знесення самочинно збудованої огорожі за адресою АДРЕСА_1 є зміною суті рішення суду.

Вказані ухвали, які мають преюдиційне значення, набрали законної сили і не оскаржувалися ніким з учасників судового провадження.

Інших дій державними виконавцями щодо виконання вказаного рішення суду не проводилося, натомість, на ОСОБА_5 було скеровано подання до Березнівського РВ УМВС України в Рівненській області про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України. В судовому засіданні було заслухано покази свідків державних виконавців ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які підтвердили вищевказане.

Для встановлення факту умисного невиконання судового рішення має важливе значення з`ясування питання про наявність реальної можливості його виконати. Зокрема, відсутність реальної можливості виконати рішення суду виключає відповідальність за ст. 382 КК. Водночас, для встановлення факту умисного невиконання достатньо підтвердити, що зобов`язана особа мала можливість хоча б частково виконати судове рішення, але без поважних причин не зробила цього. Суд вважає, що під час судового розгляду справи стороною обвинувачення не було доведено, що обвинувачений мав реальну можливість виконати рішення суду.

Суд також вважає, що факт навмисного невиконання обвинуваченим ОСОБА_5 судового рішення також спростовується тими обставинами, що він сплатив накладені на нього державним виконавцем штрафи за невиконання рішення суду, тобто в міру своїх можливостей виконував свій обов`язок як боржник по виконавчому провадженню.

На підставі наведеного, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до положень ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме: діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не здобуто достатньо доказів, які могли б довести що в діях обвинуваченого ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Відповідно до положень ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно з положеннями ч. 1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_5 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.382 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, стороною обвинувачення не надано, судом не виявлено, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумпції невинуватості, закріпленої ст. 62 Конституції України, виправдати обвинуваченого ОСОБА_5 на підставі п. 3 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки в судовому засіданні не було доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 370, 373, 374 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_5 по звинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України визнати невинним і за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення виправдати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СуддяОСОБА_1