Провадження № 1-кп/201/958/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003416 від 24.08.2023 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Дніпропетровська, не одруженого, утриманців не маючого, працюючого охоронником, маючого середню освіту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

потерпіла ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

23.08.2023 року близько 18 годин 40 хвилин водій ОСОБА_3 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння (метамфетамін), чим заздалегідь позбавив себе можливості об`єктивно оцінювати дорожню обстановку і координувати свої дії, керуючи технічно справним транспортним засобом - технічно справного автомобіля «NISSAN LEAF» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 належить гр. ОСОБА_6 , рухався по вул. Павла Нірінберга, Жовтневого району м. Дніпро з боку вул. Січеславської Набережної.

Під час руху ОСОБА_3 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.38.1 («пішохідний перехід»), та дорожньою розміткою 1.14.1, який розташований в районі буд. №2 по вул. Павла Нірінберга у м. Дніпро, не переконався у відсутності на пішохідному переході пішоходів, а саме пішохода ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину дороги зліва направо за напрямком руху автомобіля, заходів до зменшення швидкості, а вразі потреби зупинки, для надання пішоходу дороги не прийняв, продовжив рух виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де скоїв наїзд на пішохода.

Своїми діями ОСОБА_3 грубо порушив вимоги п. 18.1 Правил дорожнього руху України, які свідчить: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причино-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, внаслідок якої пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої травми тіла: масивного синця правої половини обличчя (на верхній та нижній повіці правого ока з переходом на спинку носу, скроневу та виличну область, з частковим переходом на проекцію правої гайморової пазухи та вгору в лобну область) з підшкірною гематомою та садном в лобній області на тлі синця, тупої травми правої кисті з переломом проксимальної фаланги 5-го пальця правої кисті, синцями та саднами 1-3-го пальців правої кисті, п`яти синців на передньо-внутрішній поверхні лівого колінного суглобу, на передній поверхні лівої гомілки від верхньої до середньої третини, на передньо-зовнішній поверхні правого колінного суглобу, на тильній поверхні лівої стопи з переходом на 1-3-й пальці, на зовнішній поверхні правого гомілковостопного суглобу з переходом на стопу, п`яти саден на нігтьовій фаланзі 3-го пальця лівої кисті, на передньо- зовнішній поверхні правого колінного суглобу, на зовнішній поверхні правої гомілки у верхній третині, на передньо-внутрішній поверхні лівого колінного суглобу, на внутрішній поверхні лівої стопи, які згідно висновку судово-медичного експерта відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 „Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень", затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6 термін зрощення кісткової тканини понад 21-ну добу.

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України, тобто за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати. Повідомив про відшкодування шкоди потерпілій в сумі 10 000 грн. Позов визнав повністю.

3.Позиція потерпілого

Потерпіла ОСОБА_5 підтвердила вчинення ДТП ОСОБА_3 за вищевказаних обставин, підтвердила отримання від ОСОБА_3 часткового відшкодування шкоди в сумі 10 000 грн, просила ОСОБА_3 призначити покарання, яке не пов`язане із реальним позбавленням волі та задовольнити цивільний позов.

4. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечував.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого, потерпілої, і дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінальногоправопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливийі відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

Прицьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягненнясправедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання

Обставиною, яка, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування шкоди.

Так, за усталеною практикою Верховного Суду щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_3 визнав негативні наслідки злочину для потерпілої особи, добровільно відшкодував їй частково завдані злочином збитки, бажав виправити наслідки вчиненого.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, не встановлено.

Призначення покарання

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії нетяжкого злочину.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси, часткове відшкодування шкоди.

Тому відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, наявності пом`якшуючих покарання обставин і відсутності його обтяжуючих, а також позицію прокурора та потерпілої, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 , а також попередження нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді позбавлення волі у мінімальному розмірі, встановленого санкцією інкримінованої статті, оскільки підстави для призначення покарання більш м`якого, ніж передбачене законом, судом не встановлені, виправлення обвинуваченого можливе лише в умовах ізоляції останнього від суспільства, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Щодо застосування положень ст. 75 КК України

При цьому підстави для застосування положень ст. 75 КК України відсутні з огляду на те, що їх можливо застосувати за виключенням випадків порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

А оскільки ОСОБА_3 вчинив ДТП, тобто дії, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, суд позбавлений можливості застосувати положення ст. 75 КК України.

Додаткове покарання

Крім того, скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення віднесено до злочинів проти безпеки руху, а тому суд вважає необхідним застосувати до нього додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так як даний злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу та протиправні дії обвинуваченого, який перебував у стані наркотичного сп`яніння, пов`язані з нехтуванням Правил дорожнього руху України, призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілій. Це свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість, в разі бажання в подальшому керувати транспортними засобами, додатково вивчити правила дорожнього руху та пройти додаткові навчання у відповідних навчальних закладах щодо покращення навиків керування.

Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Саме на такій позиції ґрунтується рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15рп/2004 у справі №1-33/2004 року.

Призначене покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Підстави для застосування ст. 69 КК України відсутні.

7.Вирішення цивільного позову

Потерпілою ОСОБА_5 заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 6000,00 грн та моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який суд згідно ст. 129 КПК України має вирішити.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Потерпіла матеріальну шкоду обґрунтувала фіскальними чеками на закупівлю ліків на суму 180,00 грн від 11.09.2023, 120,00 грн від 05.09.2023, 319,60 від 24.08.2023, 52,00 грн від 08.09.2023, 150,00 грн від 25.08.2023, 38,00 грн від 25.08.2023, 30,00 грн від 08.09.2023, 80,00 грн від 26.08.2023, 332,20 грн від 06.09.2023, 519,20 від 06.09.2023, а всього 1820,80 грн.

Як зазначила в позові потерпіла, інші чеки вона не зберегла, а тому суд може стягнути з обвинуваченого лише документально підтверджені витрати.

На думку суду, потерпіла має право на відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1820,80 грн, оскільки судом встановлено, що в результаті протиправних дій обвинуваченого їй було заподіяно матеріальну шкоду.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

У суду не виникає сумніву, що діями обвинуваченого потерпілій завдано моральної шкоди, яка виразилась в тому, що вона перенесла сильний фізичний біль та страждання, було порушено звичайний для неї уклад життя і життєві зв`язки, на теперішній час. Отримані травми не дають потерпілій можливості виконувати на належному рівні її роботу, викликають душевні страждання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеним вимоги потерпілої про відшкодування їй моральної шкоди в розмірі 30 000 грн.

Разом з цим, судом встановлено, що ОСОБА_3 перед судовим засіданням частково відшкодував потерпілій ОСОБА_5 шкоду у розмірі 10 000 грн.

У зв`язку з цим суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн, тобто за мінусом відшкодованої шкоди в сумі 10 000 грн.

Крім того суд зазначає, що виходячи із висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеного в постанові від 23.01.2019 року (справа № 187/291/17, провадження № 51-274км17), при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

29.09.2023 до ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання строком дії до 26.11.2023.

Під час судових дебатів прокурор просив з метою виконання вироку, забезпечення виконання ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню його спробам ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, змінити йому запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Оскільки суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку, забезпечення виконання ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганню його спробам ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, ОСОБА_3 слід змінити запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, у зв`язку з чим його слід взяти під варту в залі суду.

У кримінальному провадженні є процесуальні витрати в розмірі 3824,00 грн, у зв`язку із проведенням судових експертиз, які слід стягнути із обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років рахувати з моменту відбуття основного покарання.

До набрання вироком законної сили з метою його виконання та уникнення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, ОСОБА_3 змінити запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання і застосувати до нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту в залі суду негайно та з цього часу обчислювати початок строку відбуття покарання.

Цивільний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 1820,80 грнта моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн, а всього 21 820,80 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (код бюджетної класифікації 24060300) витрати на проведення судових експертиз в сумі 3 824,00 грн (а.п. 72, 84).

Речові докази:

- автомобіль «Nissan Leaf» р.н. НОМЕР_1 , який належить на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 ОСОБА_6 і переданий останній на відповідальне зберігання (а.п. 31) залишити у користуванні останньої, у зв`язку з чим скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 31.08.2023 року на вказаний автомобіль у вигляді заборони відчуження та розпорядження (а.п. 26-27).

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1