Номер провадження: 11-сс/813/1822/23
Справа № 496/7381/23 1-кс/496/2258/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.12.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000801 від 16.10.2023 рокуза апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 27.10.2023 року про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Веселий Кут Арцизького району Одеської області, громадянин України, неодружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом на посаді старшого водія 1 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 3 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону ВОС НОМЕР_1 Д військової частини НОМЕР_2 , у військовому званні «старший солдат», раніше не судимий,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України,

встановив:

В провадженні СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження №0000801 від 16.10.2023 рокуза підозрою ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, скоєного за наступних обставин.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 24.10.2023 року, близько о 20 год. 00 хв., старший солдат ОСОБА_8 спільно та за попередньою змовою із солдатом ОСОБА_9 , неповнолітнім ОСОБА_10 , маючи єдиний умисел, спрямований на незаконне позбавлення волі ОСОБА_11 , що виник на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, прибули на обумовлене місце за адресою: АДРЕСА_3 на автомобілі «LAND ROVER», модель «FREELANDER», країна реєстрації «Норвегія», «VIN: НОМЕР_3 », державний номерний знак « НОМЕР_4 » за кермом якого перебував ОСОБА_8 .

Реалізуючи свій злочинний намір, діючи відповідно розподілених ролей, маючи намір на позбавлення волі людини, ОСОБА_8 наблизився до ОСОБА_11 та наніс останньому один удар рукою стиснутою у кулак в область обличчя. В свою чергу та згідно своєї ролі ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_10 , згідно обумовленого співучасниками плану, заламуючи руки ОСОБА_11 повалили останнього на землю обличчям униз, та використовуючи заздалегідь заготовлену прозору клейку стрічку «скотч» почали зв`язувати руки ОСОБА_11 . У той час згідно своєї ролі ОСОБА_8 , утримуючи ОСОБА_11 за ноги, в положенні лежачи на землі, використовуючи заздалегідь заготовлену прозору клейку стрічку «скотч» почав обмотувати ноги ОСОБА_11 .

Продовжуючи свій спільний злочинний намір, направлений на позбавлення волі ОСОБА_11 , старший солдат ОСОБА_8 , солдат ОСОБА_9 та неповнолітній ОСОБА_10 погрузили зв`язаного за руки та ноги прозорою клейкою стрічкою «скотч» ОСОБА_11 до багажного відсіку автомобіля «LAND ROVER», модель «FREELANDER», країна реєстрації «Норвегія», «VIN: НОМЕР_3 », державний номерний знак « НОМЕР_4 » та під керуванням ОСОБА_8 вивезли ОСОБА_11 за адресою: Одеська область, Одеський район, Прилиманська сільська рада неподалік СК «Дорожник 2» координати НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , де утрьох діставши ОСОБА_11 з багажного відсіку зазначеного автомобіля почали почергово наносити удари руками та ногами в область голови та тулуба ОСОБА_11 .

В подальшому старший солдат ОСОБА_8 , солдат ОСОБА_9 , та неповнолітній ОСОБА_10 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, залишили зв`язаного ОСОБА_11 у лісосмузі вздовж автомобільного шляху за вищевказаною адресою, де ОСОБА_11 залишався зв`язаним прозорою клейкою стрічкою «скотч» із колото-різаною раною грудної клітини до 08:00 год. 25.10.2023, доки його не виявив проїжджаючий повз ОСОБА_12 .

25.10.2023 року ОСОБА_8 затримано в порядку ст. 208 КПК України, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

26.10.2023 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України.

27.10.2023 року ст. слідчий СВ Одеського РУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_13 звернувся до суду з клопотанням погодженим з прокурором ОСОБА_6 про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , строком на два місяці, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, з носінням електронного засобу контролю.

Клопотання мотивовано тим, що підозрюваний являється військовослужбовцем та зарахований до списку особового складу відповідної військової частини, поставлений на всі види забезпечення, та призначено на посаду старшого водія 1 десантно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового взводу 3 десантно-штурмової роти 2 десантно-штурмового батальйону.

Крім того, слідчий послався на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; незаконного впливу на потерпілого та свідків; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення інших кримінальних правопорушень.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання органу досудового розслідування та до підозрюваного застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту строком до 24.12.2023, за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на обґрунтованість підозри та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Врахувавши особу підозрюваного, міцність його соціальних зв`язків, слідчий суддя дійшов висновку, що достатнім запобіжним заходом для підозрюваного, який забезпечить виконання покладених на нього обов`язків є цілодобовий домашній арешт, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, з носінням електронного засобу контролю.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді захисник подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову, якою застосувати до підозрюваного запобіжний захід у виді нічного домашнього арешту, з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Захисник вказує, що ризики у кримінальному провадженні не доведені. Вважає, що слідчим суддею не враховано особу підозрюваного, який є військовослужбовцем, а цілодобовий домашній арешт унеможливлює виконання ним своїх обов`язків. Звертає увагу на те, що підозрюваний має постійне місце реєстрації та проживання, співпрацює зі слідством, раніше не судимий та позитивно характеризується.

Заслухавши суддю-доповідача; підозрюваного та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала у задоволенні скарги; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Питання, які слідчий суддя повинен вирішити при розгляді клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту визначені положеннями ст.ст. 177, 178, 181 КПК.

Відповідно до ст. 181 КПК домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Згідно ч. 6 ст. 181 КПК строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК та практики Європейського суду з прав людини, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог процесуального закону при розгляді клопотання про застосування до підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту та врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення клопотання, в зв`язку з відсутністю достатніх стримуючих факторів, які б дозволили менш суворим запобіжним заходам дієво запобігти ризикам, доведеним слідчим і прокурором.

Щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення апеляційним судом встановлено таке.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Аналогічна правова позиція ЄСПЛ відображена у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, в якому також зазначено, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року ЄСПЛ зазначив: «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

В рішенні ЄСПЛ «Ферарі-Браво проти Італії», Суд зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23.10.1994 року ЄСПЛ зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його винуватості, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Таким чином, у відповідності до практики ЄСПЛ, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Апеляційний суд наголошує, що на даній стадії кримінального провадження, судом не встановлюється винуватість чи не винуватість ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, а лише вирішується питання про обґрунтованість підозри та наявність ризиків для обрання відповідного запобіжного заходу, а тому суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки справа не розглядається судом по суті пред`явленого обвинувачення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до положень ч.2 ст.94 КПК, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі докази в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті.

Докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та долучені док лопотання слідчого вказують на те, що на даній стадії досудового розслідування існує обґрунтована підозра причетності ОСОБА_8 до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, а наявність підстав, передбачених ст.87 КПК для визнання цих доказів недопустимими, колегією суддів не встановлено.

Таким чином, долучені до клопотання докази, на які міститься посилання в оскарженій ухвалі слідчого судді, є такими, що вказують на наявність обставин та відомостей, які можуть переконати суд та неупередженого спостерігача, що підозрюваний можливо вчинив інкримінований йому злочин. Ці докази, на даній стадії досудового розслідування, є достатніми для висновку, що підозра не є вочевидь необґрунтованою та відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Апеляційний суд також визнає необґрунтованими доводи сторони захисту в частині відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК, які зазначені в оскарженій ухвалі слідчого судді, з огляду на таке.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч.ч. 1, 2 ст.177 КПК.

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року ЄСПЛ вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, СПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З урахуванням наведеного, посилання сторони захисту на відсутність ризику переховування підозрюваного апеляційний суд визнає неспроможними, оскільки ОСОБА_8 на даний час підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, а санкція вказаної норми кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років.

Таким чином, обставини даного кримінального провадження, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що підозрюваний, розуміючи можливість призначення суворого покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження, може здійснити спроби переховування від органу досудового розслідування чи суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, апеляційний суд враховує, що згідно матеріалів кримінального провадження підозрюваний є раніше не судимим, однак такий ризик не слід виключати, з огляду на те, що ОСОБА_8 , будучи обізнаний про протиправність своїх дій, зухвало та впевнено покинув території ВЧ та вдався до спроб ймовірного вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційний суд не приймає до уваги твердження захисника про відсутність ризиків знищення, приховання або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження; незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні; а також перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню іншим чином, оскільки існування ризиків встановлюються з долею ймовірності, тобто підозрюваний можливо може вчиняти такі дії.

Доводи захисника про можливість застосування підозрюваному запобіжного заходу у виді домашнього арешту в певний період часу, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки вказаний запобіжний захід з великою вірогідністю може виявитися недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки та запобігти існуючим ризикам.

Апеляційний суд враховує доводи захисника про те, що підозрюваний є громадянином України, військовослужбовцем, має місце реєстрації та місце проживання, раніше не судимий та має позитивну характеристику з місця реєстрації, однак вказані обставини не є достатніми підставами для зміни запобіжного заходу підозрюваному.

Щодо доводів сторони захисту про те, що цілодобовий домашній арешт позбавляє підозрюваного виконувати військові завдання, оскільки він є військовослужбовцем, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 залишив місце несення служби та можливо вчинив дії, які йому інкримінуються, зокрема з моменту обрання йому запобіжного заходу, останній не звертався до прокурора з клопотанням про зміну запобіжного заходу для продовження несення військової служби.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про існування достатніх підстав для обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу підозрюваного і сама підозра у вчиненні злочину, дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені слідчим суддею ризики, які виправдовують застосування до підозрюваного цілодобового домашнього арешту.

Окрім того, доцільність необхідності продовження застосовного запобіжного заходу буде перевірена через короткий проміжок часу.

За наведених обставин апеляційний суд приходить до висновку про неспроможність доводів захисника стосовно незаконності оскарженої ухвали, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала слідчого судді - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 27.10.2023 року, якою підозрюваному ОСОБА_8 в кримінальному провадженні №0000801, обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4