Номер провадження: 11-сс/813/1774/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 19.10.2023 про накладення арешту на майно в межах к/п №0001136 від 17.08.2023 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Зазначеною ухвалою слідчого судді в межах к/п №0001136 від 17.08.2023 за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України було задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування на майно, виявлене та вилучене 26.09.2023 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на:

- мобільний телефон марки Iphone 14 Pro Max у вимкненому стані із встановленою сім картою мобільного оператора;

- мобільний телефон марки Iphone X, з наявною сім картою, у вимкненому стані;

- банкноти номіналом 100 доларів США у кількості 10 штук (серія на номер: PL04851111L L12, PE 39104730C E5, KB 55218347H B2, HB 23316875Q B2, HB 39808057A B2, HE 92112020A E5, HE14138297 E5, KB96141765H B2, HF18022415D F6, KB21687214K B2), банкноти номіналом 50 доларів США у кількості 4 штук (серія та номер: CG25351331A G7, MF59787723B F6, ML 79143283A L12, IK 14328231A K11), банкнота номіналом 10 доларів США серія та номер IH 51166371A H8;

- грошові кошти у кількості 13 500 грн.

Обґрунтовуючи задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на вказане вище майно, слідчий суддя зазначив, що мобільні телефони, вилучені під час обшуку, відповідають критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки можуть містити в собі інформацію щодо мобільних дзвінків, які здійснювались підозрюваним для можливого здійснення залякування потерпілого та призначення місць для зустрічей із потерпілим, можуть містити інформацію стосовно зв`язків підозрюваного з іншими фігурантами кримінального провадження та планування імовірного вчинення кримінального правопорушення, а також необхідні для проведення відповідного експертного дослідження; грошові кошти, які були вилучені під час обшуку, що належать підозрюваному ОСОБА_8 , у разі визнання судом його винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення можуть бути використані для забезпечення покарання у виді конфіскації майна.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою з огляду на наступне:

- поза увагою слідчого судді залишилось те, що клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна, в порушення вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, не було подано протягом 48 годин після вилучення такого майна, а майно не було негайно повернуто особі, в якої його було вилучено;

- слідчим суддею не було враховано того, що в клопотанні про накладення арешту на майно не обґрунтовано конкретно мету та правову підставу арешту майна, не зазначено, яким чином дане майно може бути використане для підтвердження або спростування факту вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, а також зв`язків ОСОБА_8 з іншими фігурантами кримінального провадження, натомість, в матеріалах провадження наявні матеріали НСРД, з яких не вбачається, що саме підозрюваним ОСОБА_8 здійснювалось залякування потерпілого, тобто повідомлена йому підозра у вчиненні вищезгаданого злочину є необґрунтованою; не доведено того, що вилучені грошові кошти відповідають критеріям речових доказів, зокрема, є такими, що отримані від протиправної діяльності, пов`язаної із вимаганням грошових коштів; за змістом підозри потерпілим було передано грошові кошти в розмірі 20 000 грн. та 500 доларів США, в той час як під час обшуку було вилучено грошові кошти в розмірі, що значно перевищує розмір переданих потерпілим коштів, за версією органу досудового розслідування;

- ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 14.09.2023, на підставі якої було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 , фактично не було надано дозволу на проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного, оскільки в резолютивній частині ухвали відсутнє формулювання «надати дозвіл на проведення обшуку»;

- слідчим суддею залишено поза увагою те, що в клопотанні про арешт майна, всупереч положенням ч. 2 ст. 171 КПК України, не зазначено документів, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти та докази, які б свідчили про володіння, користування чи розпорядження таким майном підозрюваним, третіми особами.

Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, виявлене та вилучене в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 , зокрема, мобільні телефони «Iphone 14 Pro Max», «Iphone X» та грошові кошти.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку апеляційного суду, слідчий суддя, розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, зазначених вимог закону дотримався з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п.п. 1 та 3 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна, а також документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті (з метою збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

В свою чергу, відповідно до положень ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті (з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

На підставі аналізу змісту клопотання про накладення арешту на майно в межах к/п №0001136 вбачається, що прокурор визначив метою накладення арешту на зазначене в ньому вилучене майно його збереження як речового доказу, а також забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (а.с. 1-7).

Окрім того, з клопотання про накладення арешту на майно, витягу з ЄРДР в к/п №0001136 та інших матеріалів провадження вбачається, що СУ ГУНП в Одеській обл. здійснюється досудове розслідування за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України за матеріалами правоохоронних та контролюючих державних органів, зокрема, стосовно вимагання за попередньою змовою групою осіб у гр. ОСОБА_9 грошових коштів з погрозою фізичного насильства та знищення його майна.

В ході проведення 26.09.2023 на підставі ухвали слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 14.09.2023 обшуку за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено мобільний телефон марки Iphone 14 Pro Max у вимкненому стані із встановленою сім картою мобільного оператора, мобільний телефон марки Iphone X, з наявною сім картою, у вимкненому стані, а також грошові кошти, а саме банкноти номіналом 100 доларів США у кількості 10 штук, банкноти номіналом 50 доларів США у кількості 4 штук, банкнота номіналом 10 доларів США, 13 500 грн. (а.с. 79-82).

Постановою ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_10 вилучене під час проведення обшуку майно, зокрема, мобільні телефони та грошові кошти, а також два паспорта гр. України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_11 , були визнані речовими доказами в зазначеному кримінальному провадженні (а.с. 87-89).

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Диспозиція злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, досудове розслідування за ознаками якого наразі здійснюється в к/п №0001136, передбачає кримінальну відповідальність за вимагання, вчинене організованою групою, в умовах воєнного стану.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відтак, на переконання апеляційного суду, вилучене під час проведення обшуку та зазначене в ухвалі слідчого судді майно, а саме мобільні телефони, має ознаки речових доказів в зазначеному кримінальному провадженні відповідно до ст. 98 КПК України, зокрема, є обґрунтовані підстави вважати, що мобільні телефони можуть містити в собі інформацію стосовно мобільних з`єднань підозрюваного ОСОБА_8 із потерпілим, здійснення залякування останнього та призначення зустрічей із ним, а також інформацію стосовно зв`язку підозрюваного з іншими фігурантами кримінального провадження та планування ймовірного вчинення кримінального правопорушення.

Окрім того, як зауважено в клопотанні та прокурором в судовому засіданні апеляційного суду, вищезгадані мобільні телефони необхідні для проведення подальшого комп`ютерно-технічного експертного дослідження.

Що стосується накладення арешту на вилучені під час проведення обшуку грошові кошти, колегія суддів зауважує на тому, що такі грошові кошти були вилучені за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 , належать йому на праві власності, що не оспорюється стороною захисту в поданій апеляційній скарзі, тому накладення на них арешту, як на цьому обґрунтовано зауважує прокурор в поданому клопотанні, необхідне задля забезпечення конфіскації майна як виду покарання, встановленого санкцією інкримінованого ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, а також задля забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Водночас, заслуговують на увагу посилання захисника на те, що розмір вилучених під час проведення обшуку грошових коштів перевищує розмір переданих потерпілим грошових коштів, який за змістом повідомленої ОСОБА_8 підозри складає 20 000 грн. та 500 доларів США, проте суд апеляційної інстанції наголошує на тому факті, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, а саме у вимаганні за попередньою змовою групою осіб у потерпілого ОСОБА_9 грошових коштів в сумі 927 000 грн., що не перевищує розміру вилучених за місцем проживання підозрюваного грошових коштів, з урахуванням також тієї обставини, що потерпілий в подальшому не позбавлений можливості звернутись із цивільним позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту з приводу необґрунтованості повідомленої ОСОБА_8 підозри, апеляційний суд наголошує на тому, що питання стосовно обґрунтованості підозри вже було предметом апеляційного розгляду та в ухвалі від 05.10.2023 за наслідками розгляду апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 27.09.2023 про застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України (справа №947/29264/23, провадження №11-сс/813/1665/23).

Не відповідають дійсності твердження сторони захисту стосовно того, що ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 14.09.2023, на підставі якої було проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_8 , фактично не було надано дозволу на проведення такого обшуку.

Так, відповідно до змісту резолютивної частини вищезазначеної наявної в матеріалах провадження ухвали слідчого судді від 14.09.2023, було задоволено клопотання слідчого та надано старшим слідчим СУ ГУНП в Одеській обл., перелік яких міститься в резолютивній частині ухвали, а також слідчим, які входять до складу слідчої групи, прокурорам відділу Одеської обласної прокуратури, які перебувають у групі прокурорів та оперуповноваженим УСБУ в Одеській обл., які діють за дорученням слідчого в порядку ст. 40 КПК України, дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного мешкання та місцем реєстрації ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , а також прибудинкової території вказаного будинку та всіх споруд, що розташовані на ній (а.с. 76-78).

При цьому, дійсно, в резолютивній частині зазначеної ухвали відсутнє слово «дозвіл», що, на переконання колегії суддів та з урахуванням логічного та семантичного аналізу змісту ухвали, свідчить про допущення слідчим суддею звичайної технічної описки та не може слугувати підставою для визнання проведеного на підставі вищевказаної ухвали обшуку проведеним із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема, без отримання попереднього дозволу слідчого судді.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи захисника з приводу того, що клопотання прокурора про арешт тимчасово вилученого майна, в порушення вимог ч. 5 ст. 171 КПК України, не було подано протягом 48 годин після вилучення такого майна, з огляду на наступні обставини.

Дійсно, вимогами абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України передбачено, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Як зазначалось вище, обшук за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_8 було проведено та, як наслідок, виявлено та вилучено арештоване в подальшому майно, 26.09.2023 (а.с. 79-82).

В подальшому, ст. слідчий СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_10 звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно, яке ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 29.09.2023 було повернуто прокурору для усунення недоліків впродовж 72 годин з моменту отримання копії ухвали (а.с. 72-76).

Згодом, прокурор ОСОБА_6 повторно звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно, усунувши встановлені вищевказаною ухвалою недоліки, яке оскаржуваною на теперішній час ухвалою слідчого судді було задоволено та накладено арешт на майно.

Відтак, враховуючи першочергове звернення слідчого до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на майно у строк, визначений вищевикладеними вимогами ч. 5 ст. 171 КПК України, та подальше повернення такого клопотання для усунення недоліків, органом досудового розслідування в даному випадку, на переконання колегії суддів, не було допущено порушень строку звернення із таким клопотанням.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд констатує, що в даному випадку слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність накладення арешту на вилучене належне підозрюваному ОСОБА_8 майно, а саме на мобільні телефони та грошові кошти, з метою забезпечення його збереження як речового доказу та конфіскації майна як виду покарання, оскільки є достатні підстави стверджувати про те, що вилучені мобільні телефони можуть містити відомості стосовно вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 189 КК України, досудове розслідування якого на теперішній час здійснюється, а грошові кошти можуть забезпечити подальше виконання покарання у виді конфіскації майна, яке може бути призначене ОСОБА_8 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, враховуючи все вищевикладене, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , а також скасування законної, обґрунтованої та вмотивованої ухвали слідчого судді немає.

Керуючись ст.ст. 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 19.10.2023, якою було накладено арешт на майно, відповідно до переліку в резолютивній частині ухвали, в межах к/п №0001136 від 17.08.2023, за ознаками вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4