ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року

м. Київ

справа № 335/6009/17

провадження № 51-4619 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року, а також прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000444, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Грузії, уродженця с. Саірме Сагирського району, Грузія, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , питання речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 02 лютого 2017 року, приблизно о 06:30 год, знаходячись на огородженій території автостоянки, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Брянська, 3, діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до раніше знайомого йому ОСОБА_9 , в ході конфлікту, виниклого через жорстоке поводження з твариною, умисно наніс останньому не менше двох ударів металевим багром по голові, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у лікарні.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції і закрити кримінальне провадження в зв`язку з відсутністю в діях засудженого складу кримінального правопорушення. Вважає, що в цій справі порушено право ОСОБА_7 користуватися допомогою перекладача на грузинську мову, оскільки здійснений за весь час судового розгляду переклад на російську мову, засуджений не розуміє в достатньому обсязі, так як є громадянином Грузії. Також зазначає про порушення права засудженого на захист, оскільки після відмови ОСОБА_7 від захисника ОСОБА_10 , суд жодного разу не повідомляв про судові засідання іншого захисника - ОСОБА_11 , відносно якого він не подавав клопотання про відмову. Не погоджується з встановленими під час судового розгляду фактичними обставинами кримінального провадження та вказує про відсутність умислу у засудженого на заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому. Захисник вважає, що єдиним умислом ОСОБА_7 був захист свого життя, а тому в даній справі має місце перевищення меж необхідної оборони. Апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги сторони захисту про це та, на думку захисника, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження деяких доказів.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого. Прокурор вважає, що за наявних в справі доказів винуватості ОСОБА_7 його дії слід правильно кваліфікувати за ч. 1 ст. 115 КК України та не погоджується з їх перекваліфікацією на ч. 2 ст. 121 КК України. Крім того, наголошує на відсутності достатніх підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення засудженому покарання нижче від найнижчої межі. Стверджує, що суд апеляційної інстанції, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, належним чином не перевірив наведених у апеляційній скарзі прокурора доводів про це і безпідставно їх залишив без задоволення.

Прокурор під час касаційного розгляду підтримала касаційні вимоги сторони обвинувачення частково, оскільки вважала, що дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України кваліфіковано судом правильно та не погоджувалася лише із застосуванням положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, в зв`язку з чим просила скасувати ухвали апеляційного суду лише в цій частині. Також прокурор висловила позицію щодо касаційної скарги захисника та, з наведенням відповідних мотивів, вважала, що підстав для її задоволення немає.

Захисник ОСОБА_6 під час касаційного розгляду також висловила позицію на підтримання касаційної скарги сторони захисту та просила її задовольнити. Водночас, вважала що касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої й апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, воно безумовно, повинно відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

У статті 419 КПК України наведено чітку вимогу про те, що в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження колегією суддів встановлено, що зміст доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_6 , а також прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, аналогічний змісту та доводам апеляційних скарг сторони захисту та сторони обвинувачення, які були предметом апеляційного розгляду та за результатом яких постановлено ухвалу, що повністю відповідає наведеним вимогам кримінального процесуального закону.

Так, суд першої інстанції за наслідком розгляду даного провадження дійшов висновку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні докази наявності прямого умислу у ОСОБА_7 на вчинення саме вбивства ОСОБА_9 та, встановивши що засуджений діяв із невизначеним умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків, в зв`язку з чим перекваліфікував дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій ставила питання про його скасування і закриття кримінального провадження, оскільки вважала, що дії ОСОБА_7 свідчать про необхідну оборону та відсутність складу умисного злочину, за який його засуджено. Крім того, захисник наводила доводи щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, порушення права на захист, права користуватися послугами перекладача, оспорювала фактичні обставини кримінального провадження, не погоджувалась з оцінкою доказів та стверджувала про наявність інших порушень, які на її думку, перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення. Сторона обвинувачення також не погодилась з вироком суду першої інстанції в частині перекваліфікації дій ОСОБА_7 на ч. 2 ст. 121 КК України та призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та, в зв`язку з цим, ставила питання про ухвалення нового вироку апеляційним судом. При цьому, як убачається зі змісту апеляційних скарг, в обґрунтування своїх вимог, зазначені сторони кримінального провадження, наводили доводи та вимоги, аналогічні доводам їх касаційних скарг, які були ретельно перевірені апеляційним судом.

Перевіривши вирок за апеляційними скаргами захисника та прокурора, апеляційний суд, у відповідності з вимогами ст. 419 КПК України, надав їм належну оцінку та обґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції без зміни. При цьому, правильно визнав безпідставними посилання на те, що ОСОБА_7 діяв у стані необхідної оборони і захищався від неправомірних дій ОСОБА_9 , оскільки обставин, які б свідчили, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу життю ОСОБА_7 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому металевим багром, судом в ході розгляду справи встановлено не було. А посилання сторони захисту на наявність у ОСОБА_7 обґрунтованих побоювань за свою безпеку під час виникнення конфлікту та безпосередньо перед заподіянням ним тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , об`єктивного підтвердження наявними в справі доказами не знайшли.

З огляду на те, що у ОСОБА_7 не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди постраждалому, зокрема, завдаючи удари довгим металевим багром по голові, а дії потерпілого ОСОБА_9 не загрожували негайною і невідворотною шкодою охоронюваним правам та інтересам засудженого, підстав вважати що останній знаходився у стані необхідної оборони, у даному конкретному випадку, не було. Тому таку позицію сторони захисту суд вірно розцінив як намагання уникнути покарання за вчинення тяжкого злочину.

Проаналізувавши всі наявні докази в цій справі з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суди першої інстанції та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у заподіянні саме умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого ( ч. 2 ст. 121 КК України).

Апеляційний суд не встановив порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б давали підстави для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

При цьому, визнаючи безпідставними доводи сторони обвинувачення про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України, апеляційний суд спростував їх також з огляду на сукупність обставин, поведінку засудженого, яка свідчила про наявність у нього неконкретизованого умислу на настання будь-яких наслідків у результаті вчинених дій, у тому числі, й можливої смерті потерпілого. Суд не встановив підстав стверджувати, що в момент нанесення ударів багром ОСОБА_7 бажав настання саме смерті потерпілого.

Даючи оцінку доводам сторони обвинувачення про доведеність, на їх думку, винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, апеляційний суд обґрунтовано визнав їх безпідставними та не знайшов підстав для перекваліфікації дій останнього і ухвалення свого вироку, як про це у своїй апеляційній скарзі ставив питання прокурор.

Постановлена за результатами апеляційного розгляду ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Колегія суддів погоджується з наведеними в ній висновками та звертає увагу на те, що більшість доводів касаційних скарг захисника та прокурора зводяться до незгоди з наданою судами попередніх інстанції оцінкою доказам.

Залишаючи без задоволення апеляційні скарги вказаних учасників кримінального провадження, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку вчиненому.

При цьому, зазначений суд дав належну оцінку всім посиланням апеляційної скарги захисника на наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі, про порушення, на її думку, права ОСОБА_7 користуватися послугами перекладача на грузинську мову, а також порушення права на захист і, ретельно перевіривши їх зміст та матеріали кримінального провадження, обґрунтовано не знайшов підстав для їх задоволення. З наведеними в ухвалі апеляційного суду мотивами визнання зазначених доводів сторони захисту безпідставними погоджується і колегія суддів, а нових доводів, які б свідчили, що цю справу розглянуто з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону у касаційній скарзі захисника не наведено.

Засуджений ОСОБА_7 був забезпечений перекладачем на російську мову, яка з огляду на ряд об`єктивних обставин із життя засудженого в Україні є достатньою для розуміння суті підозри, обвинувачення та отримання інформації з показань учасників процесу та від суду. Крім того, на питання учасників процесу та суду (які перекладались перекладачем на російську мову) ОСОБА_7 надавав змістовні відповіді. Тому відсутність перекладача саме на грузинську мову, у даному конкретному випадку не є порушенням права користуватися допомогою перекладача та права на захист ОСОБА_7 , оскільки останній був забезпечений перекладачем на російську мову, яку вочевидь розуміє.

Колегія суддів апеляційного суду не знайшла порушення права на захист засудженого, оскільки судом першої інстанції встановлено «поза розумним сумнівом», що в мовно-комунікаційному аспекті права на захист ОСОБА_7 в достатній мірі володіє російською мовою (на яку здійснювався переклад) для розуміння суті обвинувачення, суті процесуальних дій та предмету судових засідань, а в його правовому аспекті ОСОБА_7 протягом всього розгляду справи користувався правовою допомогою захисників. Тому, відсутні в цій справі підстави також вважати, що було допущено право на захисту через відсутність в судових засіданнях одного із захисників - адвоката ОСОБА_11 .

З огляду на ту обставину, що у всіх судових засіданнях був присутній інший захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 , а матеріали кримінального провадження не містять жодних заяв або клопотань з боку сторони захисту про заперечення та неможливість розгляду справи за відсутності захисника - адвоката ОСОБА_11 , такі посилання касаційної скарги захисника є голослівними.

З наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками щодо законності і обґрунтованості вироку в цій справі погоджується і колегія суддів та вважає її такою, що відповідає вимогам статей 419, 370 КПК України.

Покарання, призначене ОСОБА_7 судом першої інстанції, залишене без змін судом апеляційної інстанції, із застосуванням положень ст. 69 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним у ст. 65 КК України та є справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення ним нових злочинів.

При його призначенні суд врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких, дані про особу засудженого, який вперше притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце реєстрації та проживання, характеризується позитивно, одружений, є пенсіонером за віком та членом Запорізького міського грузинського товариства ім. Шота Руставелі, де характеризується також позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, має ряд хронічних захворювань.

Водночас, врахувавши наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, якими суд визнав активне сприяння розкриттю злочину, оскільки під час слідчих експериментів ОСОБА_7 допомагав слідству у встановленні обставин кримінального провадження, а також його поведінку після скоєного, направлену на надання медичної допомоги потерпілому, з урахуванням даних про особу винного, суд обґрунтовано застосував ст. 69 КК України та призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

З рішенням місцевого суду щодо можливості застосування відносно ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України погоджується також колегія суддів та враховуючи, що згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, підстав для призначення засудженому більш суворого покарання, з огляду на його похилий вік, не вбачає.

Таким чином, кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу не допущено, а тому підстав, передбачених ст. 438 КПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційних вимог захисника та прокурора немає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2021 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 12 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , а також прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3