УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 456/1223/16-к

провадження № 51-6297ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 травня 2023 року та ухвалу

Львівського апеляційного суду від 27 липня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000469 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 травня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Львівського апеляційного суду від 27 липня 2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено

від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 08 березня 2016 року приблизно о 09:05, керуючи автомобілем марки «ВМW-530» на польській реєстрації (р.н. НОМЕР_1 ), рухаючись автодорогою сполученням «Стрий-Дрогобич», при проїзді ділянки між с. Райлів Стрийського району та с. Гаї Верхні Дрогобицького району Львівської області на відстані 100 метрів від залізничного переїзду в напрямку

м. Дрогобич Львівської області порушив вимоги п.п. 12.1, п.п. 12.6 «г», п.п. 12.9 «б»,

п.п. 13.1 Правил дорожнього руху, якими встановлено, що під час вибору

в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним; поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти, позначені знаком 5.47, дозволяється рух із швидкістю: іншим транспортним засобам: на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 - не більше

130 км/год, на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами,

що відокремлені одна від одної роздільною смугою - не більше 110 км/год, на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год; водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги,

де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих правил; водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу,

що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватись безпечної дистанції та безпечного інтервалу. Такими своїми діями ОСОБА_4 створив аварійну обстановку, яка призвела до втрати поперечної стійкості автомобіля та виїзду його

на праве у напрямку руху узбіччя і, як наслідок, наїзду на дерева та кущі. У результаті вказаного порушення водієм ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху пасажир керованого ним автомобіля ОСОБА_5 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_6 - тяжкі тілесні ушкодження.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Засуджений у касаційній скарзі, надаючи свою оцінку доказам, посилаючись

на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржені судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо нього за відсутності достатніх доказів

для доведеності його винуватості на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції не встановив причин настання вказаної ДТП, не встановив і не довів, коли стався вихід повітря з шин автомобіля, не спростував доводів сторони захисту щодо втрати керованості автомобіля та його виїзду за межі проїжджої частини дороги через те, що вистрілило колесо або колесо наїхало на якийсь предмет, і через це стався раптовий вихід повітря з шин автомобіля та як наслідок - втрата керованості ним. Наголошує, що його вина

у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не доведена судом поза розумним сумнівом. Крім того, зазначає, що суд у вироку не зазначив форми вини ОСОБА_4 , що свідчить про відсутність в його діях кримінального правопорушення. Вказує на те, що протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_4

є недопустимим доказом через те, що йому не були перед проведенням вказаної слідчої дії роз`яснені його права, зокрема право мовчати і не свідчити проти себе, право скористатися послугами адвоката тощо; вказана слідча дія була проведена

без адвоката. З огляду на те, що зазначений протокол проведення слідчого експерименту від 12 березня 2016 року є недопустимим доказом, недопустимим є також висновок інженерно-технічної експертизи № 1/262 від 28 березня 2016 року

як похідний від нього доказ. Стверджує, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 419 КПК не навів обґрунтованих відповідей на доводи апеляційної скарги сторони захисту та не спростував їх належним чином.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на які є посилання в касаційній скарзі засудженого, оскільки такі обставини, що були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 438 КПК України не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Під час перевірки доводів, викладених в касаційній скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводи засудженого щодо необхідності скасування оскаржуваних судових рішень та закриття кримінального провадження щодо нього за ч. 2 ст. 286 КК Суд вважає безпідставними з таких підстав.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто

з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні та перевірених у судовому засіданні доказах, оцінених у сукупності,

та є обґрунтованим.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, висновки суду

про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу, про що

в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

В ході судового провадження засуджений ОСОБА_4 , як видно із доданих

до касаційної скарги копій судових рішень, своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, виклавши при цьому свою версію події, яка судом була спростована на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту - це дія або бездіяльність особи, яка керує транспортним засобом, пов`язана з порушенням однієї або кількох вимог ПДР або інших нормативних актів, що регламентують безпеку дорожнього руху чи експлуатацію транспорту.

Об`єктивна сторона складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, включає три обов`язкові ознаки: а) суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху); б) суспільно небезпечні наслідки (спричинення потерпілому середньої тяжкості, тяжких тілесних ушкоджень або заподіяння смерті);

в) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими

для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння,

так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК,

є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність),

є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише

ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків і перебувають із ними

у причинному зв`язку.

Як установлено судами, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем, рухаючись автодорогою сполученням «Стрий-Дрогобич», при проїзді ділянки між селами у Львівській області

на відстані 100 метрів від залізничного переїзду в напрямку м. Дрогобич Львівської області порушив вимоги п.п. 12.1, п.п. 12.6 «г», п.п. 12.9 «б», п.п. 13.1 Правил дорожнього руху, не врахував дорожню обстановку під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, перевищив встановлену максимальну швидкість, не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, чим створив аварійну обстановку,

яка призвела до втрати поперечної стійкості автомобіля та виїзду його на праве

у напрямку руху узбіччя, і як наслідок, наїзду на дерева та кущі. У результаті вказаного порушення водієм ОСОБА_4 правил безпеки дорожнього руху пасажир керованого ним автомобіля ОСОБА_5 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, а пасажир ОСОБА_6 - тяжкі тілесні ушкодження.

Такий висновок достатньо вмотивований і ґрунтується на доказах, які були

предметом дослідження суду першої інстанції, зокрема на показаннях потерпілої ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_5 , експерта ОСОБА_7 , експерта

ОСОБА_8 , даних, що містяться у протоколі огляду місця події від 08 березня 2016 року зі схемою та фототаблицею до нього, протоколі проведення слідчого експерименту від 12 березня 2016 року, висновку судової автотехнічної експертизи

№ 1299 від 30 березня 2016 року з фототаблицею до нього, висновках судово-медичних експертиз № 119 та № 121 від 11 березня 2016 року, висновку судово трасологічної та автотехнічної експертизи № 442/443 від 29 березня 2017 року, висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів № 5222 від 26 грудня 2017 року, висновку судової автотехнічної експертизи № 1/262 від 28 березня 2016 року, висновку судово-медичної експертизи №120 від 21 березня 2016 року, також даних інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

При цьому суд вказав на те, що доводи обвинуваченого в частині різкої (раптової) зміни курсу керованого ним автомобіля внаслідок розгерметизації колеса, що призвело

до ДТП, є технічно неспроможними і спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Як зазначено у вироку, судом, виходячи з аналізу протоколу огляду місця події, достовірно встановлено відсутність фактичних суттєвих перешкод (вибоїн, нерівностей чи ін.) на проїжджій частині для руху автомобіля, що могли бути

в причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Окрім цього, залізничний переїзд, хоча і є технічною перешкодою на проїзній частині, однак попереджувальні знаки, які знаходились на вказаному відрізку дороги, зобов`язують водія зменшити швидкість фактично до повної зупинки автомобіля при проїзді залізничного переїзду, чого в даному випадку водієм зроблено не було.

Як слушно наголосив суд, навіть якщо припустити, що сталась розгерметизація колеса, враховуючи те, що ДТП відбулося на відстані 100 м від залізничного переїзду і

ОСОБА_4 , як він вказував, призупинив автомобіль перед залізничним переїздом,

а перед ним нібито рухався інший транспортний засіб, водій, зважаючи на невелику швидкість автомобіля, мав технічну можливість зупинити автомобіль.

Однак в даному випадку встановлено протилежне, водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем при проїзді залізничного переїзду не зменшив швидкість руху, про що свідчить те, що при втраті керованості автомобіля та застосуванні гальмування автомобіль не зупинився, а виїхав за межі проїзної частини, злетів в кювет на значну відстань, де автомобіль отримав механічні пошкодження, що фактично свідчать

про його фізичне знищення. Відтак, такі дії ОСОБА_4 , який будучи не тільки водієм, а й інструктором з водіння, на думку суду, вказують на його грубу необережність, зокрема те, що він, проїжджаючи залізничний переїзд на значній швидкості, повинен був усвідомлювати, що переїзд являється технічною перешкодою і це може змінити напрямок руху автомобіля та його керованість.

Окрім того, як слушно зазначив суд, загальновідомим фактом є те, що дорожній рух становить діяльність з підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів, так і в силу людських помилок, необережності, необачності і порушення правил дорожнього руху, у зв`язку

з чим на всіх учасників дорожнього руху покладається обов`язок дотримуватися

не лише чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася.

Водій юридично зобов`язаний постійно бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР) та в разі виникнення небезпеки для руху чи перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР).

Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно

від причин виникнення небезпеки чи перешкоди для руху, тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху.

З огляду на вказане, визначальним фактором для визначення відповідальності водія за наслідки ДТП є об`єктивна можливість виявити небезпеку і технічна можливість уникнути спричинення цих наслідків.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2020 року у справі № 278/1306/17.

Отже, дії ОСОБА_4 перебувають у причинному зв`язку із настанням цієї ДТП.

Вина ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 286 КК, доведена рядом вищезазначених доказів, досліджених під час судового розгляду та оцінених судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, які об`єктивно узгоджуються між собою.

З наведеними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Відповідно до положень ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду

в апеляційному порядку вироку місцевого суду дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам засудженого, викладеним у його апеляційній скарзі, які є аналогічними доводам у його касаційній скарзі, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції визнав безпідставними доводи засудженого про те, що причиною ДТП була розгерметизація колеса, навівши мотиви постановленого рішення, які містять відповіді на аргументи його апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вмотивовано зазначив, що дії ОСОБА_4 за ч. 2

ст. 286 КК кваліфіковано правильно, викладені у вироку висновки суду про доведеність його вини у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами,

які не викликають сумнівів у їх достовірності.

Доводи сторони захисту про те, що протокол проведення слідчого експерименту

від 12 березня 2016 року, а також висновок інженерно-технічної експертизи № 1/262

від 28 березня 2016 року як похідний від нього доказ слід визнати недопустимими доказами з тих підстав, що під час вказаної слідчої дії йому не було роз`яснено його прав та обов`язків, були предметом розгляду та перегляду судами першої та апеляційної інстанції відповідно, які із наведенням вичерпних відповідей, як убачається із оскаржених судових рішень, вказали на їх неспроможність.

Зокрема, як зазначили суди, згідно матеріалів кримінального провадження відомості про ДТП до ЄРДР були внесені за фактом кримінального правопорушення, а не щодо ОСОБА_4 . При цьому 08 березня 2016 року ОСОБА_4 було роз`яснено права та обов`язки свідка, передбачені ст. 66 КПК, а 12 березня 2016 року слідчим було проведено слідчий експеримент за участю водія ОСОБА_4 , який добровільно відтворив обставини дорожньо-транспортної пригоди. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав ОСОБА_4 при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення не висловлювалося. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_4 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

Також суд першої інстанції вказав на те, що у матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні 12 березня 2016 року слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи водія ОСОБА_4 або слідчий у будь-якій формі примушував його

до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого на той час і достатніх підстав вважати, що надалі водій ОСОБА_4 буде визнаний підозрюваним. Тільки після проведення інженерно-транспортної експертизи від 28 березня 2016 року

ОСОБА_4 було 18 квітня 2016 року повідомлено про підозру.

На переконання колегії суддів касаційного суду, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою засудженого здійснено відповідно

до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає приписам статей 370, 419 КПК, а тому доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм кримінального процесуального закону є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути безумовними підставами для скасування судових рішень, Судом не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 01 травня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 27 липня 2023 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3