Справа №519/2050/23
У Х В А Л А

20.12.2023 року м. Южне

Слідчий суддя Южного міського суду Одеської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , в порядку ч.4 ст.107 КПК України, розглянувши у судовому засіданні у м. Южне клопотання слідчого СВ ВП №4 Одеського РУП №2 ГУ НП в Одеській області ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000757 від 24.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

У С Т А Н О В И В:

Слідчий за погодженням з прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Южного міського суду Одеської області з зазначеним клопотанням.

Слідчий, прокурор, власник майна не з`явилися, надавши до суду заяви про розгляд клопотання за їх відсутності, клопотання підтримують в повному обсязі.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно матеріалам кримінального провадження, в провадженні СВ ВП №4 ОРУП №2 ГУ НП в Одеській області перебувало кримінальне провадження №0000757, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідування 24.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні встановлено, що 24.07.2020, біля 09.45 год., на автодорозі Одеса-Южне, що в межах смт. Чорноморське Лиманського району Одеської області сталося зіткнення автомобілю марки «Honda Civic», з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_5 , 1981 року народження, який є військовослужбовцем ЗСУ, перебуває на посаді начальника штабу, в/ч НОМЕР_2 , яка базується в АДРЕСА_1 , який здійснював виїзд з території військової частини НОМЕР_2 , на автодорогу Одеса-Южне з подальшим наміром руху у напрямку м. Одеса з автомобілем марки «Peugeot 5008», номерний знак НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_6 , 1968 р.н., який здійснював рух по автодорозі Одеса-Южне від м. Одеса у напрямку м. Южне.

У результаті ДТП водій ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження з якими з місця пригоди госпіталізований до КНП ООКЛ ООР, діагноз: ЗЧМТ, забій головного мозку середнього ступеню, лінійний перелом луски лівої скроневої кістки, лівої вилочної кістки, закритий неускладнений перелом тіла та правої дужки С2 хребця, забій м`яких тканин лівої лобно - тім`яної скроневої ділянки.

Під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної пригоди 24.07.2020 вилучено:

автомобіль «Honda Civic», з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , який зберігається на штраф-майданчику №8, що розташований за адресою: м. Одеса, Тираспольське шосе 31a/1.

24.07.2020 слідчим Лиманського ВП ГУНП в Одеській області вказаний транспортний засіб визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000757, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідування 24.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

28.07.2020 слідчим суддею Комінтернівського районного суду Одеської області на вказаний транспортний засіб накладено арешт, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження користування власникам та іншим особам.

04.07.2022 постановою слідчого СВ ВП №4 ОРУП №2 ГУ НП в Одеській області кримінальне провадження №0000757, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідування 24.07.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, закрито в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Підставами для арешту майна відповідно до ч.1 ст.170 КПК України є наявність розумних підозр, які свідчать про те, що тимчасово вилучене майно є доказом у вказаному кримінальному провадженні. Завданням арешту майна є запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження речових доказів у кримінальному провадженні.

Нормами ст.174 КПК України визначено, що до компетенції слідчого судді на стадії досудового розслідування відноситься розгляд клопотання власника майна про скасування арешту майна у випадку, якщо необхідність у його застосуванні відпала.

Цієї ж статтею встановлено повноваження прокурора на самостійне скасування арешту з майна якщо ним особисто прийнято постанову про закриття кримінального провадження. Таким чином, у випадку винесення слідчим постанови про закриття кримінального провадження, в межах якого вжито арешт майна, законодавцем не передбачено чіткої, однозначно визначеної правової процедури зі скасування арешту, накладеного на майно, оскільки досудове розслідування завершується, в тому числі, закриттям кримінального провадження, після чого слідчий суддя вже не є тією особою, яка здійснює судовий контроль за дотриманням органом досудового розслідування норм чинного кримінально-процесуального законодавства України. Тих самих висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 15 травня 2019 року за № 372/2904/17ц. В цей же час, вважаю за доцільне відступити від визначеної ним у цьому рішенні правової позиції, виходячи із наступного.

Оскільки слідчий орган досудового розслідування, відповідно до вимог ст.40 КПК України, законом не уповноважений на прийняття рішення про скасування раніше накладеного на майно арешту у зв`язку із закриттям кримінального провадження, тому, і цивільного спору з органом досудового розслідування, предметом якого є зняття арешту з майна, бути не може за відсутності у нього дискреційних повноважень, як і не може бути спору і з судом (слідчим суддею).

Норми ст.174 КПК України не містять прямої вказівки на можливість скасування арешту, який накладено на майно, слідчим суддею у випадку закриття кримінального провадження, однак, у той же час, як підставу для скасування арешту майна, визначають звернення до слідчого судді власника або володільця майна із відповідним клопотанням, яке підлягає задоволенню у тому випадку, коли потреба у подальшому обтяженні майна таким засобом забезпечення кримінального провадження зникла.

Крім цього, повноваження прокурора на скасування арешту майна існують тільки у випадку, коли ним самостійно прийнято рішення про закриття кримінального провадження (ч.3 ст.174 КПК України). Наявність зазначених вище норм ст.174 КПК України дає підстави вважати, що чинне кримінально-процесуальне та цивільно-процесуальне законодавство не в повному обсязі відповідають тим вимогам, які визначено у Конвенції, та багаточисельній практиці ЄСПЛ, які є джерелами права, щодо правової визначеності, забезпечення якої, як складової верховенства права, покладається на Державу в особі відповідних державних органів та із застосуванням відповідних правових інститутів.

Виходячи з вищевикладених вимог Закону, враховуючи розумність та співрозмірність обмеження права власності, наслідки арешту майна, а також з метою збереження вилученого майна, та враховуючи те, що під час досудового розслідування проведено всі необхідні слідчі дії та дослідженні речові докази, а тому у застосуванні арешту автомобіля «Honda Civic», з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , як заходу забезпечення кримінального провадження, відпала потреба.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Зі змісту ч.2 ст.170 КПК України вбачається, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частина 3 статті 170 КПК України визначає, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Нормами ч.10 ст.170 КПК України встановлено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку, в тому числі і на рухоме майно.

Частина 11 ст.170 КПК України визначає, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно із ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Статтею 2 КПК України закріплено, що завдання кримінального провадження є захист особи, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного і неупередженої о розслідування з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений чи засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу .

Крім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п.42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява №48191/99, пп.49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп.69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п.50, Series A №98).

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч.2 ст.1 КПК України).

Питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

При цьому, застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до ч.3 ст.174 КПК України, прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.

Разом з тим, постанова про закриття кримінального провадження була винесена слідчим, а вимоги КПК України не передбачають порядок скасування накладеного арешту, у разі винесення постанови слідчим про закриття кримінального провадження.

Однак, частина 6 ст. 9 КПК України визначає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження.

Згідно із ст.3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на викладене, враховуючи, що вимоги КПК України не передбачають скасування арешту майна після винесення постанови слідчим про закриття кримінального провадження, слідчий суддя у відповідності до вимог ст.3,7,24 КПК України вправі розглянути по суті клопотання про скасування арешту майна, оскільки арешт майна у даному випадку, у разі закриття кримінального є неправомірним обмеженням права особи користуватися належним їй майном.

Враховуючи що кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, слідчий суддя дійшов висновку, що у застосуванні арешту відпала потреба, а тому накладений арешт слід скасувати.

На підставі встановленого та керуючись ст.170, 174 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого СВ ВП №4 Одеського РУП №2 ГУ НП в Одеській області ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000757 від 24.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_7 від 28.07.2020 №504/2249/20 на автомобіль «Honda Civic», з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Южного міського суду

Одеської області ОСОБА_1