ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа: № 953/8009/23 Головуючий І інстанції: ОСОБА_1
Провадження: № 11-сс/818/173/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме власника майна чи його представника, належним чином повідомлених про розгляд справи, за умови, зо заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою представника власника майна адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 09 01 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою слідчого судді клопотання прокурора задоволено та накладено арешт на тимчасово вилучене 19 12 2023 року майно, під час проведення обшуків за адресами: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_7 ; АДРЕСА_2 , власником якого є ОСОБА_8 та за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_9 (докладний перелік якого перераховано в ухвалі слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 01 2024 року), шляхом заборони користування.

Місцем зберігання арештованого майна визначено камеру схову речових доказів СУ ГУ НП в Харківській області, розташовану за адресою: м. Харків, вул. Весніна, б. 14.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, просить ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на тимчасово вилучене майно, власником якого є ОСОБА_8 скасувати та постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, вилученого 19 12 2023 року під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказує, що оскаржуваною ухвалою порушено вимоги п.1 ч.2 ст. 171 КПК України, оскільки власник арештованого майна ОСОБА_8 не є підозрюваним/обвинуваченим у кримінальному провадженні №0000584 від 31 05 2023 року, а в матеріалах клопотання про арешт майна немає жодних відомостей про повідомлення про підозру у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Крім того, вказує, що ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 січня 2024 року не містить об`єктивно з`ясованих в судовому засіданні обставин з підтвердженням належними та допустимими доказами, які б свідчили про те, що вилучені під час обшуку предмети та документи є доказом у кримінальному провадженні та пов`язані із злочинною діяльністю.

Вказує, що єдиним документом, який підпадає під вимоги ухвали від 22 11 2023 року є виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПСП «Рідкодуб» і проти накладення арешту на цей документ апелянт не заперечує.

Проте, вважає, що всі інші предмети та документи, які були вилучені під час обшуку, жодного відношення до кримінального провадження № 0000584 від 31 05 2023 року не мають і взагалі не повинні були вилучатись.

Крім того, апелянт просить поновити їй пропущений строк на подачу апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 01 2024 року, подану нею 16 01 2024 року, тобто з пропуском строку.

Твердження апелянта щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження матеріалами справи не спростовуються, а тому, дотримуючись конституційних гарантій забезпечення кожній особі доступу до правосуддя та права на оскарження судового рішення (ст.129 ч.1 п. 8 Конституції України), строк на подачу апеляційної скарги підлягає поновленню.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судове засідання апеляційного суду власник майна, його представник та прокурор не з`явилися. Про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином. Жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від останніх не надходило.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності власника майна, його представника та прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000584 зареєстрованого в ЄРДР 31 05 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 206-2 КК України за фактом протиправного заволодіння корпоративними правами та майном Приватного сільськогосподарського підприємства «Рідкодуб» та заподіяння матеріальної шкоди у великому розмірі.

Як вбачається з клопотання прокурора, 19 12 2023 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 22 11 2023 року у період часу з 07-06 години по 11-37 годину, проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2 , в ході проведення якого вилучене майно, докладно перелічене в оскаржуваній ухвалі.

Імовірна причетність же ОСОБА_8 до вчинення кримінальних правопорушень, за ознаками яких здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000584 від 31 05 2023 року, підтверджується фактом укладення ОСОБА_8 договору купівлі-продажу корпоративних прав ПСП «Рідкодуб», за результатами якого ОСОБА_8 став засновником вказаного Підприємства з часткою, що становить 100 % статутного капіталу.

Згідно з отриманими під час досудового розслідування даними, вилучені речі, що належать ОСОБА_8 могли бути використані у незаконній діяльності, містити відомості, які можуть бути використані як доказ фактів і обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Проведеним оглядом вилученого майна встановлено, що без вилучення вказаних речей, вони можуть бути протиправно приховані, втрачені, пошкоджені, або знищені.

Задовольняючи клопотання прокурора слідчий суддя дійшов висновку, що необхідність накладення арешту на майно, зумовлена метою забезпечення речових доказів, оскільки незастосування арешту вказаного майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, може призвести до його зникнення, або настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 статті 170 КПК України регламентовано, що у випадку, передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані, лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Абзацом 2 частини 10 статті 170 КПК України встановлено, що не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що у слідчого судді були достатні підстави вважати, що вищевказане майно може відповідати критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України.

Доводи апелянта про те, що майно, докладно перелічене у резолютивній частині ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 09 10 2024 року не має відношення до кримінальних правопорушень, відомості про які внесені ДО ЄРДР, а його власник ОСОБА_8 не має статусу підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні є безпідставними через передчасність, оскільки слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності щодо фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод регламентовано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна ОСОБА_8 для можливого використання, як доказу у кримінальному провадженні №0000584 від 31 05 2023 року.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна власником майна не надано та колегією суддів не встановлено.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Як регламентовано статтею 100 КПК України на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Крім того, арешт майна з підстав передбачених ч.2,3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

При цьому колегія суддів наголошує, що вказаний захід є тимчасовим, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що слідчий суддя, врахувавши всі обставини кримінального провадження, обґрунтовано наклав арешт на вищезазначене майно.

Колегія суддів констатує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків слідчого судді щодо необхідності накладення арешту на зазначене апелянтом майно, а ґрунтуються лише на суб`єктивних оціночних судженнях, з ігноруванням об`єктивних відомостей.

Враховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання прокурора про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги представника власника майна стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді є безпідставними і не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 170-175, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 09 01 2024 року про задоволення клопотання прокурора у кримінальному провадженні № 0000584 від 31 05 2023 року та накладення арешту на майно, докладно перелічене в ухвалі слідчого судді, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника власника майна, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст. 424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3