ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000691 за апеляційною скаргою прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_9 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, маючий неповнолітню дитину, працюючий за трудовим договором, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.4 ст.186 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу на 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 1321,46 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 19 липня 2022 року близько 09 год. 30 хв., перебуваючи поблизу будівлі по вул. Амосова, буд.58, в м. Харкові, відкрито, в умовах воєнного стану, шляхом ривка заволодів сумкою потерпілої ОСОБА_10 , яка є особою похилого віку, в якій знаходились мобільний телефон, документи, грошові кошти в сумі 20 грн, ключі від квартири та окуляри, внаслідок чого заподіяв потерпілій майнову шкоду на загальну суму 408,25 грн.

Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України на 7 років позбавлення волі.

При цьому зазначає про відсутність підстав для визнання активного сприяння розкриттю злочину обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки на початку досудового розслідування ОСОБА_8 свою винуватість у вчиненні злочину не визнавав, будь-яких дій щодо сприяння органу досудового розслідування не вчиняв.

Вказує, що потребу обвинуваченого у коштах для проживання не можна розцінювати як вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та сімейних обставин.

Наголошує, що в даному випадку щире каяття обвинуваченого не є достатнім для застосування положень ст.69 КК України, а свідчить про можливість призначення мінімального покарання, передбаченого санкцією ч.4 ст.186 КК України.

Стверджує про відсутність підстав для застосування ст.75 КК України.

Звертає увагу, що припинення протиправної діяльності ОСОБА_8 стало наслідком дій сторонніх осіб.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за ч.4 ст.186 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Разом з тим, обираючи ОСОБА_8 покарання та звільняючи від його відбування з випробуванням, з іспитовим строком, суд не в повній мірі дотримався вимог кримінального закону.

Відповідно до ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно з ч.1 ст.69 КК України та приписів п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Як убачається із матеріалів справи, та не оспорюється в апеляційній скарзі, обвинувачений визнав вину, щиро розкаявся,усунув заподіяну шкоду, має на утриманні неповнолітню дитину. Ці пом`якшуючі покарання обставини суд обґрунтовано визнав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.

З огляду на те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має сім`ю та матір з інвалідністю третьої групи, хоча і не офіційно, проте почав працювати, колегія суддів погоджується з висновками суду про наявність підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України та водночас вважає за можливе пом`якшити визначене судом покарання до 3 років позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, справедливим та сприятиме меті, визначеній у ст. 50 КК України.

Водночас, доводи прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням є слушними.

Згідно зі ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є, зокрема, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення відповідно до п.2 ч.1 ст.413 КПК України є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до ч.1 ст.420 цього Кодексу суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Приписами п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, встановивши обставини для застосування до обвинуваченого положень ст.69 КК України, прийшов до висновку що з цих же підстав необхідно звільнити його від відбування покарання з випробуванням.

Проте, місцевий суд належним чином не врахував, що при застосуванні двох різних інститутів, а саме призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) та звільнення від відбування покарання з випробуванням, рішення про можливість застосування кожного з цих інститутів повинно бути належним чином обґрунтоване.

При цьому суд у мотивувальній частині вироку не навів жодних підстав, які б свідчили про можливе виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання.

Так, місцевий суд залишив поза увагою, що ОСОБА_8 хоча і вперше, проте вчинив умисний тяжкий корисливий злочин проти власності, який носить підвищений суспільно-небезпечний характер, оскільки сприяє загостренню криміногенної ситуації. Поза увагою суду також залишилися конкретні обставини грабежу під час дії воєнного стану та стосовно жінки пенсійного віку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам ст.75 КК України.

Тому, вирок суду в частині призначення покарання підлягає скасуванню в зв`язку з неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з ухваленням в цій частині нового вироку.

Отже, апеляційну скаргу прокурора необхідно задовольнити частково.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 413, 418 та 420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Немишлянської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 13 квітня 2023 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу, покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4