ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 755/3105/17

провадження № 51-2263 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника (у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_7 , на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002782 від 07 жовтня 2016 року, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ташкент, Узбекистан, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі - КК України).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (у редакції законів від 08 квітня 2014 року № 1183-VII та від 07 жовтня 2014 року№ 1689-VII) й призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією всього належного їй майна.

Вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин, детально викладених у вироку суду, громадянка України ОСОБА_7 , будучи суддею Господарського суду Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим), вчинила державну зраду, а саме умисно на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України надавала іноземній державі - Російській Федерації (далі - РФ) допомогу в проведенні підривної діяльності проти України за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 , обіймаючи посаду судді Господарського суду АР Крим (відповідно до Указу Президента України від 22 жовтня 2010 року № 59/2010), маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту окупації РФ території АР Крим та м. Севастополя, починаючи з лютого 2014 року, усвідомлюючи проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних й інших органів державної влади РФ, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення і функціонування в АР Крим та місті Севастополі системи органів державної влади РФ, у тому числі судової, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові, з порушенням вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, порушуючи присягу судді, діючи добровільно й умисно на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України упродовж березня - грудня 2014 року, перебуваючи за місцем розташування Господарського суду АР Крим (вул. О. Невського (Річна), 29/11 в м. Сімферополь, АР Крим), діючи в інтересах РФ, використовуючи теоретичні знання і практичні навички, отримані в Україні, продовжила здійснювати «правосуддя» на підставі ч. 5 ст. 9 Федерального конституційного закону РФ № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя» до створення та початку діяльності на зазначених окупованих територіях України судів РФ з винесенням рішень за російським матеріальним і процесуальним правом як суддя незаконно створених на тимчасово окупованій території України судових органів РФ, чим забезпечила посилення тимчасової окупації півострова Крим та функціонування незаконно створеної судової системи країни-агресора.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, упродовж березня - листопада 2014 року суддя господарського суду АР Крим, громадянка України ОСОБА_7 , перебуваючи на території АР Крим, з метою отримання можливості продовжити надавати допомогу РФ у проведенні підривної діяльності проти України та забезпечити подальшу окупацію території АР Крим, свідомо й умисно підготувала і подала до Вищої кваліфікаційної колегії суддів РФ особисту заяву про рекомендацію на вакантну посаду судді незаконно створеного Арбітражного суду Республіки Крим РФ та необхідний для цього пакет документів, передбачений ч. 6 ст. 5 Закону РФ «Про статус суддів в Російській Федерації». Після цього ОСОБА_7 за власноруч складеною заявою взяла участь у конкурсі на заміщення вказаної посади судді РФ на окупованій території АР Крим і подала наступні документи: копію документа, що посвідчує особу претендента як громадянина РФ; копію документа, який підтверджує отримання вищої юридичної освіти; копії трудової книжки, інших документів, що підтверджують трудову діяльність; власноруч заповнену та підписану анкету, яка містить біографічні відомості, відомості про доходи, майно, яке їй належить на праві власності, і обов`язки майнового характеру, а також відомості про доходи подружжя та неповнолітніх дітей претендента, про майно, яке належить їм на праві власності, та обов`язки майнового характеру, чим підтвердила особисту згоду сприяти виконанню функцій представника судової влади країни, яка окупувала АР Крим.

Унаслідок зазначених свідомих та умисних дій ОСОБА_7 , спрямованих на спричинення шкоди суверенітетові й територіальній цілісності України, які виразилися в наданні допомоги державним органам РФ у проведенні підривної діяльності проти України та продовженні окупації частини її території, тобто державної зради, за результатами проведеного державними органами РФ конкурсу Указом Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 діюча суддя судової влади України, громадянка України ОСОБА_7 була призначена на посаду судді Арбітражного суду Республіки Крим РФ на окупованій території АР Крим та продовжила здійснення правосуддя вже як суддя Арбітражного суду Республіки Крим РФ.

Своїми діями, які виразилися в забезпеченні діяльності на окупованій території України органу судової влади як невід`ємної частини федеральних органів влади РФ, що у свою чергу призводить до зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові, завдяки чому окупація триває, ОСОБА_7 вчинила державну зраду.

Київський апеляційний суд ухвалою від 09 березня 2023 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_7 залишив без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий судовий розгляд цього кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги захисник зазначає, що:

· винуватість ОСОБА_7 не доведено поза розумним сумнівом;

· сторона обвинувачення не здобула докази в порядку міжнародно-правової допомоги та не вжила заходів щодо призначення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження того, що саме ОСОБА_7 ухвалювала судові рішення як суддя РФ;

· докази, які, зокрема, підтверджують факт набуття ОСОБА_7 статусу судді АР Крим та здійснення нею відповідних повноважень, є недостовірними, неналежними і недопустимими;

· апеляційний суд надав неправильну оцінку доказам, що порушило право ОСОБА_7 на справедливий суд;

· ухвала апеляційного суду не відповідає приписам статей 419 та 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження не надходило.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу, просив скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, просив ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Під час перегляду судових рішень у касаційному порядку Суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Водночас зміст доводів касаційної скарги захисника зводяться до того, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, не доведена поза розумним сумнівом.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, захисник зазначає про відсутність доказів того, що саме « ОСОБА_8 » ухвалювала судові рішення як суддя Російської Федерації. Не доведено, що ОСОБА_7 та особа, яка фігурує в письмових доказах як « ОСОБА_8 », це одна і та ж особа. Матеріалами справи не підтверджується те, що інтернет-сайти, оглянуті органом досудового розслідування, є офіційними сторінками органів державної влади РФ. Огляд змісту інтернет-сайтів, здійснений у ході досудового розслідування, не є доказом того, що ці сайти містять достовірну інформацію.

Таким чином, у поданій касаційній скарзі сторона захисту, серед іншого, фактично не погоджується з установленими фактичними обставинами кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду та ставить під сумнів достовірність окремих доказів, тоді як їх перевірка, як зазначалося вище, на підставі статей 433, 438 КПК України до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Отже, такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки Суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Цей стандарт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , на думку колегії суддів касаційного суду, було дотримано з огляду на таке.

У своїх рішеннях Верховний Суд неодноразово зазначав, що чинний КПК України не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин чи елементів складу злочину на підставі сукупності непрямих доказів (стосовно цього елемента доказування), які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину чи елемент складу злочину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку.

Доказування досить часто ґрунтується не на основі одного чи кількох прямих доказів, а на аналізі саме сукупності всіх доказів, які вказують на характер дій обвинуваченого, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння, обстановку, в якій діяла відповідна особа, тощо, на підставі чого й робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) винуватості особи (див., напр., постанови Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19; від 20 жовтня 2021 року у справі № 759/14119/17).

Як убачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України.

При цьому суди обґрунтували свої рішення, зокрема і витягом з Указу Президента України від 22 січня 2010 року № 59/2010 «Про призначення суддів»; протоколом огляду офіційного сайту Президента РФ від 07 квітня 2015 року з додатками; протоколом огляду сайту від 09 - 10 червня 2015 року; протоколом огляду офіційного сайту Арбітражного суду Республіки Крим від 10 січня 2017 року; протоколом огляду документів від 10 січня 2017 року; листом Адміністрації Президента України від 28 вересня 2016 року.

За результатом судового розгляду суди дійшли обґрунтованого висновку, що громадянка України ОСОБА_7 , обіймаючи посаду судді Господарського суду АР Крим, після початку окупації РФ території України - АР Крим та м. Севастополя, умисно і свідомо продовжила здійснювати «правосуддя» як суддя незаконно створених РФ на цій окупованій території України господарського суду Республіки Крим та надалі - Арбітражного суду Республіки Крим, керуючись російським законодавством, тобто виконувала функції представника судової влади країни-агресора й забезпечила функціонування незаконно створеної судової системи, що призводить до зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю української влади на півострові Крим, тобто вчинила державну зраду.

Щодо доводів касаційної скарги про неналежність та недопустимість доказів у справі

Доводи в цій частині були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, яким суди надали належну оцінку.

Слід зазначити, що належність та допустимість доказів визначаються положеннями статей 85 - 88 КПК України. За приписами цих статей, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією і законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.

Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Так, витягом з Указу Президента України від 22 січня 2010 року № 59/2010 «Про призначення суддів» підтверджується, що ОСОБА_7 призначена строком на 5 років на посаду судді Господарського суду АР Крим (т. 3, а. п. 24).

Згідно з протоколом огляду офіційного сайту Президента РФ (http://www.kremlin.ru.) від 07 квітня 2015 року з додатками Указом Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 «Про призначення суддів федеральних судів» « ОСОБА_8 » призначено строком на 6 років на посаду судді Арбітражного суду Республіки Крим (т. 3, а. п. 135 - 136, 140 - 152).

За даними протоколу огляду сайту від 09 - 10 червня 2015 року з додатками, на сайті http://kad.arbitr.ru розміщені судові рішення господарського суду Республіки Крим у вигляді роздрукованих судових рішень, винесених суддею «ОСОБА_8.» у жовтні 2014 року (т. 4, а. п. 1 - 3, 4 - 6, 7 - 9, 10 - 13).

Протокол огляду офіційного сайту Арбітражного суду Республіки Крим (http://crimea.arbitr.ru/) від 10 січня 2017 року містить додатки у вигляді роздрукованих судових рішень, винесених суддею «ОСОБА_8.» (т. 4 а. п. 14 - 17, 18 - 21, 22 - 25, 26 - 37, 38 - 46, 47 - 107).

Відповідно до протоколу огляду документів від 10 січня 2017 року, 09 вересня 2016 року були надіслані ухвали судді Арбітражного суду Республіки Крим « ОСОБА_8 » до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (т. 4, а. п. 108 - 116, 120 - 151, 152 - 153, 158 - 160, 161 - 63, 164 - 168, 169 - 173, 174 - 176, 177 - 179, 180 - 181, 182 - 183, 184 - 185, 186 - 187, 188 - 189, 190 - 200, 201 - 210, 211 - 213, 214, 215, 216 - 217, 218 - 220, 221 - 223, 224 - 226, 227 - 229, 230 - 232, 233 - 235, 236 - 240, 241 - 245, 246 - 250, 251 - 252, 253 - 254).

Разом з тим, з листа Адміністрації Президента України від 28 вересня 2016 року вбачається, що клопотання про вихід ОСОБА_7 з громадянства України на розгляд Комісії при Президентові України з питань громадянства не надходило (т. 5, а. п. 177 - 185, 186).

Водночас Суд зауважує, що доказами у справі є, зокрема, протоколи оглядів сайтів, які були предметом дослідження в ході судового розгляду, що є самостійним доказом у розумінні ст. 84 КПК України, а тому всупереч доводам захисника суди не повинні були безпосередньо оглядати вказані сайти. Таким чином, доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.

Разом з тим, оцінюючи докази у кримінальному провадженні в цій частині, апеляційний суд зазначив, що дані, які містяться в протоколах оглядів інтернет-сайтів Президента РФ, господарського та Арбітражного судів Республіки Крим від 07 квітня, 09 - 10 червня 2015 року, 10 січня 2017 року та в долучених до них додатках у вигляді роздрукованих безпосередньо із сайтів або зафіксованих за допомогою функції скрин - шоту законодавчих актів РФ і судових рішень цих судів та на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про здійснення громадянкою України ОСОБА_7 «правосуддя» як суддею незаконно створених судових органів РФ, узгоджуються з іншими наявними у справі відомостями, зокрема з копіями судових рішень судді Арбітражного суду Республіки Крим « ОСОБА_8 », що були отримані ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і надалі надіслані до Генеральної прокуратури України, походження та зміст яких у захисту заперечень і сумніву в ході судового розгляду не викликав.

Також цей суд зазначив, що копії наданих ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» судових рішень виготовлені на бланках суду та містять посилання на офіційний сайт (http://crimea.arbitr.ru), такий самий, що був предметом огляду відповідно до протоколів від 10 січня 2017 року.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що обвинувачена ОСОБА_7 і суддя незаконно створених на тимчасово окупованій РФ території України господарського та Арбітражного судів Республіки Крим «ОСОБА_8» (російською мовою), якою винесені долучені до справи судові рішення, є однією особою з огляду на такі докази: Указ Президента України «Про призначення суддів» від 22 січня 2010 року № 59/10 року ОСОБА_7 призначено строком на 5 років на посаду судді господарського суду АР Крим; повідомлення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16 лютого 2015 року і Вищої ради юстиції від 12 січня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_7 з лютого 2014 року, тобто з початку окупації РФ території України - АР Крим та міста Севастополя, не зверталася із заявою про переведення її до іншого суду на території України чи про звільнення з посади судді Господарського суду АР Крим; повідомлення Департаменту контррозвідки СБ України, відповідно до якого станом на 14 червня 2016 року ОСОБА_7 перебуває на території АР Крим; повідомлення Головного управління СБ України в АР Крим, згідно з яким із 2014 року до листопада 2021 року ОСОБА_7 не виїжджала з півострова АР Крим на материкову частину України. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 9 Федерального конституційного закону РФ від 21 березня 2014 року № 6-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим та створення в складі Російської Федерації нових суб`єктів - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», до створення на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя судів РФ правосуддя від імені РФ на вказаних територіях здійснюють суди, чинні на день прийняття в РФ нових суб`єктів. Особи, які обіймають посади суддів цих судів, продовжують здійснювати правосуддя до створення та початку діяльності на вказаних територіях судів РФ за умови наявності в них громадянства РФ; електронні копії судових рішень незаконно створеного окупаційною владою господарського суду Республіки Крим підтверджується здійснення « ОСОБА_8 » «правосуддя» на підставі російського законодавства у вересні - грудні 2014 року; Указ Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 «Про призначення суддів федеральних судів», відповідно до якого « ОСОБА_8 » призначено строком на 6 років на посаду судді незаконно створеного РФ Арбітражного суду Республіки Крим.

З урахуванням указаних доказів апеляційний суд дійшов висновку, що громадянка України ОСОБА_7 , мешканка АР Крим, яка з 2010 року обіймала посаду судді Господарського суду АР Крим, розташованого за адресою: вул. (Річна) О. Невського, 29/11, м. Сімферополь, АР Крим, та після початку окупації РФ території півострова Крим заяв про переведення до іншого суду на території України чи про звільнення з посади судді Господарського суду АР Крим не подавала, за межі півострова на материкову частину території України не виїжджала, продовжила здійснювати «правосуддя» на посаді судді господарського суду Республіки Крим на підставі ч. 5 ст. 9 Закону РФ від 21 березня 2014 року № 6-ФКЗ, а потім створеного РФ Арбітражного суду Республіки Крим (обидва суди розташовані за згаданою вище адресою), керуючись при цьому російським законодавством.

З огляду на викладене, підстави, передбачені КПК України, для визнання вказаних доказів неналежними чи недопустимими відсутні, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що органом досудового розслідування не вживалися заходи щодо призначення судової почеркознавчої експертизи

Суд звертає увагу, що кримінальний процесуальний закон не встановлює обов`язку для сторони обвинувачення, зокрема в ході досудового розслідування проводити таку експертизу для доведення винуватості особи у вчиненні певного злочину.

Так, відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом (ч. 1 ст. 26 КПК України).

Проте матеріали справи не містять інформації щодо ініціювання стороною захисту проведення зазначеної експертизи, хоча як в ході досудового розслідування так і в ході судового розгляду вона не була позбавлена такої можливості. Варто зауважити, що сторона захисту в ході досудового розслідування зі скаргами з цього приводу до слідчого судді також не зверталась.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що докази на підтвердження факту набуття ОСОБА_7 статусу громадянки та судді РФ у цьому провадженні отримано не в порядку міжнародно-правової допомоги

Як убачається з матеріалів справи, орган досудового розслідування звертався до компетентних органів РФ з клопотанням від 25 травня 2015 року про надання міжнародної правової допомоги, у тому числі порушував питання про надання належним чином завіреної копії Указу Президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 «Про призначення суддів федеральних судів», яким ОСОБА_7 (« ОСОБА_8 ») призначено на посаду судді Арбітражного суду Республіки Крим, документів, що стали підставою для видачі такого Указу, документів Вищої кваліфікаційної колегії суддів РФ щодо кандидата на посаду судді ОСОБА_7 (« ОСОБА_8 ») (т. 2, а.п. 62 - 88, 89, 90).

Хоча відповідь від компетентних органів РФ на вказаний запит у матеріалах кримінального провадження відсутня, КПК України не містить імперативного припису збирання доказів саме в такий спосіб, а тому доводи касаційної скарги щодо відсутності доказів, отриманих не в порядку міжнародно-правової допомоги, є безпідставними.

Суди належним чином обґрунтували свої рішення про доведеність винуватості ОСОБА_7 , висновки судів зроблено з додержанням ст. 23 КПК України на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин справи, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності, і сукупністю зібраних доказів, оціненою з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Разом з тим, у справі «Sanader v. Croatia» ( рішення від 12 лютого 2015 року, заява № 66408/12) Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження, яке відбувається за відсутності обвинуваченого, саме по собі не є несумісним із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і ця норма буде порушена лише коли особа, засуджена заочно, згодом не зможе отримати від суду новий розгляд по суті обвинувачення, якщо не було однозначно встановлено, що вона відмовилася від свого права з`явитися і захищати себе або що він мав намір уникнути суду.

Чинний КПК України містить положення, які дозволяють забезпечити такий перегляд у суді апеляційної інстанції як щодо питань права, так і фактів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст. 138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст. 399 цього Кодексу.

Таким чином, засуджена навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлена права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини її неявки дійсно виявляться поважними, під час якого вона не буде позбавлена можливості ставити питання про усунення порушень, які, на її думку, були допущенні під час спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції. При цьому незгода сторони захисту з наданою судами оцінкою доказам у справі не зумовлює їх неналежність та недопустимість і не порушує права засудженої на справедливий суд.

Ураховуючи наведене, Суд вважає, що ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона в повній мірі відповідає вимогам статей 370 і 419 КПК України, тому касаційні доводи сторони захисту в цій частині теж неприйнятні.

Інші ж доводи касаційної скарги не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 березня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3