Єдиний унікальний номер: 350/2053/17
Номер провадження: 1-кп/0343/46/23
У Х В А Л А

про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту

02 листопада 2023 року м. Долина

Долинський районний суд Івано - Франківської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Долина Івано - Франківської області клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадження № 1-кп/0343/46/23 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю: прокурора Долинського відділу Калуської окружної прокуратури - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисників - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

в суді на розгляді перебуває дане кримінальне провадження.

11 жовтня 2023 року прокурор ОСОБА_4 подав клопотання про дозвіл на затримання з метою приводу обвинуваченого ОСОБА_3 . Дане клопотання прокурором було подано одночасно із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою суду від 11.10.2023 клопотання прокурора про дозвіл на затримання з метою приводу обвинуваченого ОСОБА_3 для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задоволено та надано дозвіл на затримання останнього.

Відповідно до протоколу затримання, обвинуваченого ОСОБА_3 було затримано 01.11.2023 о 11.00 год.

02 листопода 2023 року о 11.00 год обвинуваченого ОСОБА_3 , з дотриманням строків встановлених ч. 1 ст. 191 КПК України доставлено до суду.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 184 КПК України, обвинуваченому ОСОБА_3 , копію клопотання про застосування відносно нього заспобіжного заходу у виді тримання під вартою було надано.

В обґрунтування поданого клопотання про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор зазначає про існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 є тяжким, останній ухиляється від суду шляхом неявки без поважних причин. Судовий розгляд у даному кримінальному проваджені триває. Застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може призвести до того, що обвинувачений перебуваючи на волі і на далі буде ігнорувати виконання обов`язків обвинуваченого.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 підтримав подане клопотання, просив його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Обвинувачений ОСОБА_3 та його захисники - адвокати ОСОБА_5 і ОСОБА_7 заперечили щодо задоволення поданого прокурором клопотання, просили обрати запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт.

Заслухавши учасників судового провадження, ознайомившись з заявленим клопотанням, суд приходить такого висновку.

Як передбачено ч. 1 ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Розділ ІІ Кримінально процесуального кодексу України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи забезпечення цього провадження. До заходів забезпечення згідно із п. 9 ч. 2 ст. 131 цього Кодексу віднесені також запобіжні заходи.

Порядок застосування до особи запобіжних заходів визначений главою 18 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно із ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Статтею 178 Кримінально процесуального кодексу України визначений перелік обставин, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Під час розгляду даного клопотання судом встановлено, що ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні інримінованому йому злочині, передбаченому ч. 1 ст. 115 КК України.

При цьому, суд зазначає, що поняття обґрунтованої підозри та чіткі критерії її оцінки у національному законодавстві не визначені.

Проте воно висвітлено у практиці Європейського суду з прав людини, що підлягає застосуванню українськими судами. Термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства").

Отже, обґрунтована підозра не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна бути заснована на об`єктивних фактах, наданих суду стороною обвинувачення.

Цей стандарт переконання є нижчим, ніж стандарт переконання «поза розумним сумнівом», та вимагає меншої ваги доказів, ніж для вирішення судом питання про винуватість чи невинуватість особи на стадії судового розгляду.

Відповідно до практики ЄСПЛ, обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції гарантії від безпідставного арешту.

Про обґрунтованість пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України свідчать матеріали кримінального провадження. В той же час суд зазначає, що оцінка наданих доказів здійснюється не з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а лише з метою визначення певної вірогідності причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, а також того чи є підозра обґрунтованою настільки, щоб виправдати подальше висунення обвинувачення.

Щодо ризиків кримінального провадження суд вважає за необхідне зазначити таке.

У відповідності до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

На переконання прокурора у даному кримінальному провадженні існують ризики, що обвинувачений ОСОБА_3 може: переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілу, свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Стосовно ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_3 від суду сіл зазначити, що такий є обґрунтованим, оскільки останній будучи належним чином повідомленим про судові засіданні в такі неодноразо не з`явився, про повжність причин неявки суду не повідомляв.

Слід зазначити, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, який у відповідності до ст. 12 КК України, є тяжким та за вчиення якого, передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі.

При оцінці ризику переховування від суду може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ "Пунцельт проти Чехії" № 31315/96 від 25.04.2000.

Очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому суд, вирішуючи питання щодо обрання запобіжного заходу, враховує тяжкість злочину, в якому обвинувачється ОСОБА_3 у сукупності з іншими обставинами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Смірнова проти росії" № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Наведена обставина у виді безальтернативності та тяжкості покарання, на переконання суду, сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого ОСОБА_3 вчиняти дії з метою переховування від суду для уникнення притягнення до кримінальної відповідальності.

Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії", в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілу та свідків то на переконання суду такі не не заслуговують на увагу, оскільки як потерпіла так і свідки вже допитані в ході судового розгляду даного кримінального провадження.

Щодо ризику вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення то такий є обґрунтованим, оскільки останній не має стабільного доходу та не має міцних соціальних зв`язків.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 більш м`якого запобіжного заходу, слід зазначити таке.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки обвинуваченого

Частиною 1 статті 176 Кримінально процесуального кодексу України встановлена відповідна ієрархія запобіжних заходів від найбільш м`якого (особисте зобов`язання) до найбільш суворого (тримання під вартою).

Суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (ч. 3 ст. 176 КПК України).

Фактично суд повинен встановити, чи є запобіжний захід пропорційним для запобігання ризику або ризикам, на які вказує сторона обвинувачення, з метою захисту прав обвинуваченого та дотримання принципу верховенства права. Тримання під вартою вважається "позбавленням волі" в розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Метою цієї статті є захист від самовільного та необґрунтованого позбавлення волі. Тому, суд повинен всебічно оцінити обставини, на які посилаються сторона обвинувачення та сторона захисту.

Суд звертає увагу на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище суд вважає, що запобігти можливим ризикам можна і без тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою в умовах домашнього арешту із забороною залишати житло у певний період доби.

Тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволення клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 та обрати останньому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло у певний період доби із покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 202 КПК України, у разі застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту обвинувачений, який був затриманий негайно звільняється з-під варти та зобов`язується невідкладно прибути до місця свого проживання, якщо згідно з умовами обраного запобіжного заходу йому заборонено залишати житло в певний період доби.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 110, 176-178, 184, 193, 194, 196, 202, 372, 392 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

у задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_3 - відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати місце свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у період з 22.00 год до 06.00 год на строк два місяці, тобто до 02 січня 2024 року.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 на строк 2 (два) місяці, тобто до 02 січня 2024 року такі обов`язки:

- прибувати до суду за кожною вимогою;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

ОСОБА_3 звільнити з-під варти негайно та зобов`язати його невідкладно прибути до місця свого проживання.

Копію ухвали передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_3 .

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_3 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 Кримінально процесуального кодексу України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних з виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1