Справа № 370/380/23
Провадження № 1-кп/369/2222/23
В И Р О К

іменем України

06.12.23 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження кримінальне провадження № 0000063 від 08 березня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця російської федерації, громадянина російської федерації, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1, який обіймав/є посаду т.в.о. начальника розвідки бригади, військовослужбовець НОМЕР_1 ОМБР (в/ч НОМЕР_2 ), капітана,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН входять Україна, російська федерація (далі - рф) та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 09 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями: № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить визначення агресії, - установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований рф 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим),

м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до вимог ч. 1, ч. 2 ст. 2 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954 (далі - Конвенція), ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив.

Згідно з ч. 1 ст. 4 зазначеної Конвенції, особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 зазначеної Конвенції, вона повинна застосовуватися з самого початку будь-якого конфлікту або окупації, зазначених у статті 2-й цієї Конвенції. На території сторін конфлікту застосування Конвенції припиняється після загального припинення бойових дій. На окупованій території застосування цієї Конвенції припиняється через рік після загального припинення бойових дій.

Відповідно до ст. ст. 31-33 вказаної Конвенції забороняється, зокрема: пограбування; жодний примус фізичного чи морального порядку не може застосовуватися до осіб, які перебувають під захистом, зокрема з метою отримання від них або від третіх осіб якихось відомостей; застосування будь-яких заходів, які можуть завдати фізичних страждань або призвести до знищення осіб, що перебувають під захистом, які є під їхньою владою. Ця заборона поширюється не лише на вбивства, тортури, тілесні покарання, калічення та медичні чи наукові досліди, які не викликані потребою лікування особи, що перебуває під захистом, а й на будь-яке інше брутальне поводження з боку як цивільних, так і військових властей. Жодну особу, що перебуває під захистом, не може бути покарано за правопорушення, якого вона не вчинила особисто. Колективні покарання, так само як і будь-які залякування чи терор, забороняються.

Відповідно до ст. 51, 75 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року, цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення. Цивільні особи користуються захистом, передбаченим цим розділом, за винятком окремих випадків і на такий період, поки вони беруть безпосередню участь у воєнних діях. Напади невибіркового характеру заборонено. Заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: вбивство; катування всіх видів - фізичні чи психічні; тілесні покарання; каліцтво; взяття заручників; колективне покарання; погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій. Будь-яка особа, що піддається арешту, затриманню або інтернуванню за дії, пов`язані зі збройним конфліктом, має бути невідкладно проінформована зрозумілою їй мовою про причини вжиття таких заходів, за винятком випадків арешту або затримання за кримінальні правопорушення. Такі особи повинні бути звільнені у найкоротший строк і в будь-якому разі, як тільки обставини, що виправдовують арешт, затримання чи інтернування, стали недійсними.

Згідно із ст. 147 Конвенції серйозні порушення, про які йдеться у Конвенції, становлять такі порушення, що охоплюють такі дії, якщо їх здійснено проти осіб або власності, які перебувають під захистом цієї Конвенції: умисне вбивство, тортури або нелюдяне поводження, зокрема біологічні експерименти, які умисно спричинять великі страждання чи серйозні травми тілу чи здоров`ю, нелегальна депортація чи переведення або нелегальне ув`язнення особи, що перебуває під захистом, примушення особи, що перебуває під захистом, служити в збройних силах ворожої держави, або умисне відбирання в особи, що перебуває під захистом, прав на справедливий і офіційний судовий процес, рекомендований цією Конвенцією, захоплення полонених і широкомасштабне руйнування і привласнення власності, не виправдане воєнною необхідністю, і здійснюване незаконним чином і безцільно.

Статтею 43 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року передбачено, що збройні сили сторони, що перебуває в конфлікті, складаються з усіх організованих збройних сил, груп і підрозділів, що перебувають під командуванням особи, відповідальної перед цією стороною за поведінку своїх підлеглих, навіть якщо ця сторона представлена урядом чи властями, не визнаними супротивною стороною. Такі збройні сили підпорядковані внутрішній дисциплінарній системі, яка, поряд з іншим, забезпечує додержання норм міжнародного права, застосовуваних у період збройних конфліктів.

Особи, які входять до складу збройних сил сторони, що перебуває в конфлікті (крім медичного і духовного персоналу, про який ідеться у статті 33 Третьої конвенції, є комбатантами, тобто вони мають право брати безпосередню участь у воєнних діях.

Статтею 44 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року передбачено, що для сприяння посиленню захисту цивільного населення від наслідків воєнних дій комбатанти зобов`язані відрізняти себе від цивільного населення в той час, коли вони беруть участь у нападі або у воєнній операції, що є підготовкою до нападу. Однак у зв`язку з тим, що під час збройних конфліктів бувають такі ситуації, коли через характер воєнних дій озброєний комбатант не може відрізнити себе від цивільного населення, він зберігає свій статус комбатанта за умови, що в таких ситуаціях він відкрито носить свою зброю.

Статтею 51 Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року передбачено, що цивільне населення як таке, а також окремі цивільні особи не повинні бути об`єктом нападів. Заборонено акти насильства чи загрози насильства, що мають головною метою тероризувати цивільне населення.

Напади невибіркового характеру заборонено. До нападу невибіркового характеру належать: напади, не спрямовані на конкретні воєнні об`єкти; напади, при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, які не можуть бути спрямовані на конкретні воєнні об`єкти; напади, при яких застосовуються методи або засоби ведення воєнних дій, наслідки яких не можуть бути обмежені, як це вимагається згідно з цим Протоколом; і які, таким чином, у кожному такому випадку поражають воєнні об`єкти й цивільних осіб або цивільні об`єкти, не розрізняючи їх; напади, котрі, як можна очікувати, попутно потягне за собою втрати життя серед цивільного населення, поранення цивільних осіб та шкоду цивільним об`єктам, або те й інше разом, які були б надмірними щодо конкретної і безпосередньої воєнної переваги, якої передбачається таким чином досягти.

Також статтею 75 додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року заборонені й будуть залишатися забороненими в будь-який час і в будь-якому місці такі дії, незалежно від того, чиняться вони представниками цивільних чи воєнних органів: насильство над життям, здоров`ям і фізичним та психічним станом осіб, зокрема: вбивство; катування всіх видів - фізичні чи психічні; тілесні покарання; каліцтво; знущання над людською гідністю, зокрема, принижуюче й образливе поводження, непристойне посягання в будь-якій його формі; взяття заручників; колективне покарання; і погрози вчинити будь-яку з вищезазначених дій.

Статтею 6 Закону України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року Україна підтверджує свої зобов`язання за міжнародними договорами, укладеними Українською РСР до проголошення незалежності України.

Упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади рф та службових осіб з числа керівництва Збройних Сил російської федерації (далі - ЗС рф), досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Мотивами зазначеного умислу стали євроінтеграційний курс розвитку України, підготовка до підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії та їхніми державами-членами, які були розцінені представниками влади і ЗС рф як безпосередня загроза економічним та геополітичним інтересам рф, що сприятиме втраті впливу над політичними процесами в Україні та позбавить контролю над її економічною діяльністю, призведе до поглиблення співпраці України з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації та можливої денонсації угод щодо тимчасового розташування Чорноморського флоту рф на території України - в АР Крим та м. Севастополі.

Свою злочинну мету співучасники з числа представників влади та ЗС рф вирішили досягти шляхом розв`язання та ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців ЗС рф, у тому числі дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим і м. Севастополя, а також залучення до виконання злочинного плану інших осіб, у тому числі громадян України та рф, створення і фінансування не передбачених законом збройних формувань та вчинення інших злочинів.

При цьому вони усвідомлювали, що такі протиправні дії призведуть до порушення суверенітету і територіальної цілісності України, незаконної зміни меж її території та державного кордону, заподіяння значних матеріальних збитків та інших тяжких наслідків, передбачали і прагнули їх настання.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території рф службові особи Генерального штабу Збройних Сил російської федерації (далі - ГШ ЗС рф), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС рф, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей рф, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Ураховуючи, що територія АР Крим та м. Севастополя мала найбільше військово-стратегічне значення для представників влади та ЗС рф серед інших територій України, які були об`єктом їх злочинного посягання, а також те, що на вказаній території дислокувалися підрозділи Чорноморського флоту російської федерації (далі - ЧФ рф), це сприяло найбільш прихованому використанню регулярних військ ЗС рф поряд з іншими елементами гібридної війни, а тому ведення гібридної війни проти України співучасники злочинного плану вирішили розпочати на території півострова Крим.

Для ефективної реалізації плану вирішено залучити військовослужбовців ЗС рф, співробітників інших силових відомств рф, представників влади, інших громадян рф та України. Крім того, з цією ж метою, представниками влади рф створено та озброєно іррегулярні незаконні збройні формування, озброєні банди та групи найманців, якими керували офіцери спецслужб і ЗС рф.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС рф.

У подальшому військовослужбовцями ЗС рф здійснено захоплення будівель центральних органів влади АР Крим та встановлено контроль над їхньою діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних та необхідних для рф рішень. Крім того здійснено блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, військових частин ЗС України, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення для України.

Відтак всупереч міжнародному правопорядку, з нехтуванням державного суверенітету та територіальної цілісності України, починаючи з 20 лютого 2014 року, представниками влади рф і службовими особами ЗС рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф на територію України з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, та військової окупації території АР Крим і м. Севастополя.

Також представниками влади і ЗС рф вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на іншій території України.

Так, вказаними особами у березні - квітні 2014 року організовувалися та проводилися антиурядові протестні акції, найбільш масові з яких - у Луганській, Донецькій, Харківській, Дніпропетровській, Запорізькій, Миколаївській, Херсонській та Одеській областях з метою поширення сепаратистських проросійських гасел та здійснення силового захоплення адміністративних будівель органів державної влади для послідуючої організації незаконних референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС рф вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією - здійснення терористичної діяльності, створювали враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС рф, 07 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі - «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України - терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування, які функціонують і по теперішній час.

Контроль та координація діяльності цих терористичних організацій, як і їх фінансове та матеріальне забезпечення, у тому числі зброєю, боєприпасами, військовою технікою, здійснюється представниками влади та ЗС рф.

Основними завданнями учасників указаних терористичних організацій є насильницьке повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, зміна меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом застосування зброї, вчинення терористичних актів - здійснення вибухів, підпалів та інших дій, які створюють небезпеку для життя та здоров`я людини, загрозу заподіяння значної майнової шкоди та настання інших тяжких наслідків.

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», іррегулярні збройні формування рф та військовослужбовці ЗС рф чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади рф під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації російської федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

Оскільки окупація АР Крим і м. Севастополя, частини Донецької і Луганської областей України не принесла бажаних результатів у вигляді встановлення впливу над політичними та економічними процесами в Україні, відмови України від співпраці з Організацією Північноатлантичного договору з метою досягнення критеріїв, необхідних для набуття членства у цій організації, та відмови від євроінтеграційного курсу розвитку країни, вищим політичним і військовим керівництвом рф вирішено перейти до наступного етапу збройної агресії проти України, розв`язаної ще з лютого 2014 року, а саме до повномасштабного вторгнення на територію України із застосуванням ЗС та інших військових формувань рф.

З листопада 2021 року представники влади та ЗС рф, з метою підготовки до повномасштабного нападу на Україну, організували перекидання підрозділів ЗС та інших військових формувань рф до кордонів України, що пояснювалося запланованими спільними російсько-білоруськими навчаннями «Союзна рішучість-2022», які розпочалися 10 лютого 2022 року.

Станом на 08 лютого 2022 року вздовж усього кордону з Україною з боку рф, Республіки Білорусь та тимчасово окупованих територій України зосереджено 140 тис. військових рф, включаючи повітряний та морський компонент.

З метою створення приводів для ескалації воєнного конфлікту і здійснення спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської Федерації та світовою спільнотою, представниками влади та ЗС рф розроблено окремий план, який передбачав вчинення дій, спрямованих на введення в оману і залякування громадян рф та мешканців тимчасово окупованих територій України, а також вчинення провокацій, які полягали у імітації нападів і вогневих ударів, вчинених нібито підрозділами ЗС України по території рф та тимчасово окупованим територіям України.

Одночасно із зазначеним передбачалося визнання керівництвом рф «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» незалежними державами та отримання від них звернення з запитом про надання військової підтримки, яка викликана нібито агресією Збройних Сил України.

На виконання зазначених намірів, 15 лютого 2022 року Державна дума російської федерації звернулася до Президента російської федерації з проханням визнати незалежність «самопроголошених Донецької та Луганської народних республік».

18 лютого 2022 року керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей повідомлено про проведення евакуації місцевого населення тимчасово окупованих територій України до Ростовської області, що пояснювалося вигаданими застереженнями про те, що Збройні Сили України мають намір атакувати тимчасово окуповані території та здійснити їх силове повернення під контроль України.

19 лютого 2022 року вказаними особами було оголошено так звану загальну мобілізацію жителів тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента російської федерації з проханням визнати незалежність так званих Донецької та Луганської народних республік.

В цей же день, Президент російської Федерації скликав позачергове засідання Ради безпеки російської федерації, де обговорено питання щодо доцільності визнання незалежності Донецької та Луганської народних республік.

Службові особи з числа вищого керівництва рф, які входять до складу Ради безпеки РФ, публічно підтримали звернення Державної думи рф та заявили про необхідність визнання Президентом рф незалежності «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

Цього ж дня Президент російської федерації підписав указ про визнання незалежності Донецької народної республіки та Луганської народної республіки.

22 лютого 2022 року Президент російської федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації рф.

В цей же день Президент російської федерації, реалізуючи злочинний план, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради Федерації рф звернення про використання Збройних Сил рф за межами рф, яке було задоволено.

23 лютого 2022 року керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей звернулися до Президента російської федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих Донецької та Луганської народних республік.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент російської федерації оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

У подальшому, цього ж дня, Збройними Силами рф, які діяли за наказом керівництва рф і ЗС рф, віроломно здійснено пуски крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України та цивільним об`єктам, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань рф здійснено широкомасштабне вторгнення на територію суверенної держави Україна.

У період із 05 години 24 лютого 2022 року та до цього часу підрозділи ЗС та інших військових формувань рф здійснюють спроби окупації українських міст, які супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі та поранення понад 2 тисяч цивільних осіб, у тому числі жінок і дітей, знищення та пошкодження сотень цивільних об`єктів.

Статті 3, 28 Конституції України передбачають, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню.

У свою чергу громадянин російської федерації ОСОБА_7 , з невстановлених мотивів, разом з іншими військовослужбовцями ЗС рф, усвідомлюючи, що агресія проти України та її жителів організована і здійснюється представниками влади рф та ЗС рф, які діють в порушення вищевказаних нормативних правових актів, виконуючи злочинні накази, приймав безпосередню участь у актах збройної агресії на території України, зокрема села Гавронщина Бучанського району Київської області.

У період часу з 26 лютого по 30 березня 2022 року громадянин російської федерації ОСОБА_7 , перебуваючи на території окупованого представниками підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації села Гавронщина Бучанського району Київської області, вчиняв жорстоке поводження з цивільним населенням, поєднане з умисним вбивством.

При цьому, військовослужбовець російської федерації ОСОБА_7 , будучи одягненим у формений одяг, маючи розрізнювальні знаки, що відповідають належності його до збройних сил російської федерації, зокрема погони, шеврони та маючи пов`язку з білої стрічки на одягу, був обізнаний із законами та звичаями війни, передбаченими та закріпленими в положеннях міжнародного законодавства та зобов`язаний їх дотримуватися, тобто виконуючи накази, останній чітко усвідомлював їх злочинність.

Так, 03 березня 2022 року, близько 11:00 год., громадянин російської федерації ОСОБА_7 , перебуваючи по вулиці Київська в с. Гавронщина Бучанського району, разом з іншими невстановленими досудовим розслідуванням військовослужбовцями ЗС рф, погрожуючи застосуванням автоматичної зброї, яку мав при собі, достовірно розуміючи, що потерпілий ОСОБА_8 є цивільною особою, оскільки останній був одягнений у цивільний одяг, не мав ознак приналежності до будь-яких військових підрозділів, зупинив посеред вулиці потерпілого ОСОБА_8 , шляхом віддання останньому наказу зупинитися та заборонив продовжувати рух, чим обмежив свободу пересування, що є порушенням статті 31 Конвенції.

У подальшому, ОСОБА_7 , з метою подавлення волі та спроможності потерпілого ОСОБА_8 до опору, направив на нього автоматичну зброю, та продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на жорстоке поводження з цивільним населенням, застосовуючи фізичну силу, прикладом автоматичної зброї, яку мав при собі, наніс удар потерпілому у щелепу, від чого останній впав на живіт.

Після нанесення удару, розуміючи, що потерпілий ОСОБА_8 не має на меті чинити опір, оскільки в силу свого віку та фізичного стану останній втратив змогу чинити опір внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого умислу, спрямованого на жорстоке поводження з цивільною особою та маючи на меті вчинити вбивство, здійснив три постріли з вогнепальної автоматичної зброї в область тулуба потерпілого ОСОБА_8 , що є порушенням статей 31 та 32 Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР «Про ратифікацію Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року про захист жертв війни» від 03.07.1954.

Смерть потерпілого ОСОБА_8 настала від вогнепальних численних проникаючих поранень тіла, ушкоджень внутрішніх органів, перелому щелепи справа та правової плечової кісти, крововиливів в місцях ушкоджень та крововтрати, що свідчить про наявність прямого причинового зв`язку між отриманими ушкодженнями та настанням смерті потерпілого ОСОБА_8 .

Вказаними діями, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням, що виразилось у незаконному затриманні та завданні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , поєднане з умисним вбивством останнього, чим порушив вимоги ст.ст. 3, 27, 31, 32, 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року та ст.ст. 43, 44, 51, 75 додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12.08.1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол І).

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 вчинив жорстоке поводження з цивільним населенням, поєднаному з умисним вбивством, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 438 КК України.

Згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року провадження у справі відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , здійснюється за його відсутності (in absentia) відповідно до ч. 3 ст. 323 КПК України, як спеціальне судове провадження, а тому відповідно до ч. 4 ст. 349 КПК України допит обвинуваченого не здійснювався.

Поряд з цим, потерпіла ОСОБА_9 в судові засідання не з`являлась, про дату, місце та час судового розгляду була повідомлена належним чином, при цьому подала до суду заяву в якій просила проводити судовий розгляд за її відсутності, у зв`язку з чим, враховуючи думку учасників судового розгляду, судом ухвалено рішення про проведення судового розгляду за відсутності останньої.

Винуватість ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України, підтверджується наступними зібраними у кримінальному провадженні та безпосередньо дослідженими у судовому засіданні належними та допустимими доказами, а саме даними, що містяться в:

- рапорті оперуповноваженого СРЗВ ВКП Бучанського РУП ГУНП в Київській області від 15.04.2022 за № 9573 про те, що в ході відпрацювання території с. Гавронщина Бучанського району Київської області виявлено тіло ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ознаками насильницьких дій, а саме кульовими пораненнями (а.п. 6 т. 2);

- протоколі огляду від 15.04.2022, з фототаблицею до нього, в ході якого оглянуто труп ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав по АДРЕСА_2 . При огляді трупа встановлено зі спини наявні ушкодження, ззовні схожі на ушкодження, отримані в результаті кульового поранення (а.п. 7, 8-9 т. 2);

- протоколі огляду трупа від 20.04.2022, з фототаблицею до нього, в ході якого оглянуто тіло ОСОБА_8 та виявлено наступні ушкодження: на нижній щелепі справа рана У-подібної форми з довжиною променів 1 см, 1 см та 1,5 см, із нерівними кровонапливними засадненими краями, нерівними стінками, глибиною до 0,5 см. В проекції рани темно-червоного кольору крововилив. Відмічається багато уламковий перелом тіла нижньої щелепи справа в проекції рани на нижній щелепі із зубчастими краями перелому по зовнішній поверхні та рівними по внутрішній поверхні; на задній поверхні грудної клітини зліва в області тіла лівої лопатки розташована по довжині згідно 10-4 годинам умовного циферблата годинника рана № 1 веретеноподібної форми розміром 1,3х0,4 см із нерівними кровонапливними засадненими краями, нерівними стінками, з наявністю дефекту «мінус тканина» (при зведенні країв по кінцях з`являються складки, що знаходиться на висоті 143 см, від якої йде рановий канал ззаду наперед, зверху вниз та зліва направо і проникає в ліву плевральну порожнину. На задній поверхні грудної клітини зліва у середній третині трохи лівіше від хребта рана № 2 аналогічна вищеописаній майже горизонтально розташована, що знаходиться на висоті 132 см вище рівня підошовної поверхні стоп, від якої йде рановий канал ззаду наперед, зліва направо та майже горизонтально і проникає в ліву плевральну порожнину; в поперековій області зліва рана № 3 округлої форми діаметром 0,4-0,5 см, із нерівними кровонапливними засадненими краями, нерівними стінками, з наявністю дефекту «мінус тканина» (при зведенні країв по кінцях з`являються складки), що знаходиться на висоті 119 см вище рівня підошовної поверхні стоп, від якої рановий канал зверху вниз, спереду назад та трохи зліва направо; на передній поверхні шиї справа над внутрішньою третиною ключиці рана № 4 лінійної форми довжиною 1,8 см, із нерівними кровонапливними краями, розташована по довжині згідно 11-5 годинам умовного циферблата годинника і знаходиться на висоті 145 см вище рівня підошовної поверхні стоп, від якої йде рановий канал спереду назад, зверху вниз та трохи зліва направо і проникає в праву плевральну порожнину; на передній поверхні грудної клітини справа в 2 міжребер`ї аналогічного характеру рана № 5 лінійної форми довжиною 2 см, майже горизонтально розташована і знаходиться на висоті 139 см вище рівня підошовної поверхні стоп, від якої йде рановий канал спереду назад, зверху вниз та трохи зліва направо і проникає в праву плевральну порожнину; на передній поверхні грудної клітини справа у нижній третині рана № 6 лінійної форми довжиною 2 см, із нерівними кровонапливним краями, розташована по довжині згідно 10-4 годинам умовного циферблата годинника, та знаходиться на висоті 122 см вище рівня підошовної поверхні стоп, від якої йде рановий канал спереду назад, зверху вниз та трохи ліва направо і проникає в праву плевральну порожнину; знайдено багатоуламковий перелом шийки лівої плечової кістки з численними кістяними уламками та гострими краями по всім поверхням (а.п. 12-15, 16-20 т. 2);

- висновку судово-медичного експерта № 407 від 21.04.2022, згідно з яким смерть ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2, настала від вогнепальних численних проникаючих поранень тіла з ушкодженням внутрішніх органів та крововтратою. На це вказують вхідні вогнепальні рани на тулубі, хід ранових каналів розташованих в різних напрямках, ушкодження внутрішніх органів, крововиливи в місцях ушкоджень. Вказане свідчить про те, що є прямий причинний зв`язок між отриманими ушкодженнями та настанням смерті ОСОБА_8 . Ушкодження спричинені вогнепальною зброєю та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя і перебувають у прямому зв`язку з настанням смерті. Крім ушкоджень від яких настала смерть, виявлено рану на обличчі справа, переломи нижньої щелепи справа та правої плечової кістки з наявністю темно-червоних крововиливів. Описані ушкодження заподіяні тупими предметами і мають ознаки ушкоджень середньої тяжкості (а.п. 22-24 ч. 2);

- матеріалах виконаного доручення від 29.06.2022 за № 1270/46-2022вс Департаменту захисту інтересів суспільства і держави НП України згідно з яким ОСОБА_7 ідентифіковано, як військовослужбовця, причетного до вчинення протиправних дій стосовно ОСОБА_8 (а.п. 26 ч. 2);

- матеріалах виконаного доручення від 02.09.2022 СУ/4188 ГУ СБ України згідно якого ОСОБА_7 ідентифіковано, як одного з військовослужбовців, причетних до вчинення протиправних дій стосовно ОСОБА_8 (а.п. 33-35 т.2);

- протоколах огляду речей та документів від 28.06.2022 та огляду відео від 26.08 2022 в ході складання яких оглянуто сторінку офіційного сайту Головного управління розвідки Міністерства оборони України та встановлено, що у списках особового складу 64 окремої мотострілецької бригади НОМЕР_3 загальновійськової армії значиться старший лейтенант ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.п. 27-30, 36-38 т. 2);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.06.2022, проведеному за участю свідка ОСОБА_10 , з доданою довідкою до протоколу, в ході якого свідок впізнав ОСОБА_7 , який ІНФОРМАЦІЯ_5 в с. Гавронщина Київської області по вул. Шевченка в напрямку центру села близько 10:20 год. здійснив постріли в ОСОБА_8 в область голови, після чого останній помер. Даний чоловік являється військовослужбовцем збройних сил російської федерації (а.п. 39-40, 41 т. 2);

- протоколі слідчого експерименту від 05.08.2022 за участю свідка ОСОБА_10 , з фототаблицею до слідчого експерименту та додатком, який показав що 03.03.2022 року перебував в с. Гавронщина, приблизно 10:00-10:20 год. цього ж дня вийшов з автобази по АДРЕСА_3 та вирушив в магазин до центру селища, по дорозі між вулицями Миколаївська та Київська. ОСОБА_10 повідомив, що рухаючись до магазину по вказаній дорозі попереду нього за кроків 15-20 в тому ж напрямку йшов чоловік літнього віку з повністю сивим волоссям, одягнутий в темний одяг. В подальшому ОСОБА_10 побачив як з центру села, по вказаній дорозі, назустріч бігли 4-5 російських військових з білими пов`язками і автоматичною зброєю. Вказані російські військові кричали «Лежать! На землю!» ОСОБА_10 повідомив, що бачив як чоловіка, який йшов перед ним, один із російських військових вдарив автоматом у щелепу та після чого вистрілив зі зброї у вказаного чоловіка. Окрім того, зі слів ОСОБА_10 , його почали бити інші військові рф, які підбігли до нього. В подальшому ОСОБА_10 повели до магазину в центрі села по вул. Київській, де його змусили стати біля стіни. ОСОБА_10 зазначив, що біля магазину його знову били російські військові. В цей момент він добре зміг запам`ятати як виглядав російський військовий, який вистрелив у вище зазначеного чоловіка. Окрім того, ОСОБА_10 зазначив, що на його думку цей російський військовий був офіцером (командиром), оскільки на його формі були «зірки», проте ОСОБА_10 не може вказати його військове звання. В подальшому ОСОБА_10 зазначив, що російські військові грабували магазин та після певного проміжку часу залишили останнього біля магазину і вирушили у невідомому напрямку, а він вирушив до тіла чоловіка, який лежав на проїзді між вулицями Миколаївська та Київська, перевірив пульс чоловіка, після чого зрозумів, що той мертвий (а.п. 42-46, 47-48, 49 т. 2);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 22.11.2022, за участю ОСОБА_10 , з довідкою до протоколу, в ході якого свідок серед представлених на фотознімках упізнав ОСОБА_8 , якого ІНФОРМАЦІЯ_5 було вбито з автоматичної зброї офіцером ЗС рф (а.п. 50-51, 52 т. 2);

- протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 02.08.2022 за участю свідка ОСОБА_11 , з довідками до протоколу, яка серед пред`явлених на фотознімках осіб впізнала ОСОБА_7 , який здійснив постріли з автомата (а.п. 53-54, 55, 56-58 т. 2).

Суд звертає увагу, що прокурор будь-яких клопотань про виклик в судове засідання свідків, які були допитані під час досудового розслідування та потерпілої не заявляв, а сторона захисту на цьому не наполягала, відповідно з метою запобігання повторної віктимізації жертви та свідків, судом ухвалено дослідити письмові докази надані стороною обвинувачення у цьому кримінальному провадженні та перейти до судових дебатів.

У судових дебатах прокурор просив визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України та призначити покарання у виді довічного позбавлення волі. Стверджував, що матеріали провадження містять достатню кількість належних і допустимих доказів, які доводять винуватість обвинуваченого в інкримінованому кримінальному правопорушенні. Вказував про відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 в судових дебатах просив визнати невинуватим його підзахисного та виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 438 КПК України. При цьому, звертав увагу суду на наявність суперечностей стосовно визначення часу й місця вчинення кримінального правопорушення. Також вважав дані протоколу слідчого експерименту за участю свідків, а також протоколів впізнання за участі останніх такими, що не дають підстав вважати, що злочин вчинено саме його підзахисним. Крім того зазначив, що органом досудового розслідування допущено ряд процесуальних порушень при проведенні процесуальних дій та відповідно складанні документів. Поряд з цим, захисник зазначив, що позиції обвинуваченого стосовно визнання ним чи невизнання винуватості у інкримінованому кримінальному правопорушенні, йому невідомо.

Разом з тим, надані стороною обвинувачення вищезазначені докази в їх сукупності, які безпосередньо досліджені судом, є належними, допустимими та достатніми з огляду на положення чинного Кримінального процесуального кодексу України.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності й взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, вважає доведеною винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у жорстокому поводженні з цивільним населенням, поєднаному з умисним вбивством, поза розумним сумнівом та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 438 КК України.

Твердження сторони захисту про наявність суперечностей стосовно визначення часу й місця вчинення кримінального правопорушення не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовуються матеріалами провадження.

Крім того, доводи сторони захисту про те, що протоколи слідчого експерименту за участю свідків, а також протоколи впізнання за участі останніх не містять достатніх доказів, які б вказували на те, що злочин вчинено саме обвинуваченим ОСОБА_7 суперечать матеріалам кримінального провадження та є безпідставними.

Так, судом достеменно встановлено, що злочин, який інкримінують обвинуваченому ОСОБА_7 містить усі елементи складу закінченого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України, у тому числі об`єктивну сторону (час, місце) та суб`єкт злочину (обвинувачений ОСОБА_7 ), про що звертала увагу суду сторона захисту.

Підстав вважати, що органом досудового розслідування допущено ряд процесуальних порушень при проведенні процесуальних дій та відповідно складанні документів, які б в подальшому могли б вплинути на належність та допустимість доказів у цьому кримінальному провадженні, у суду немає.

Звідси, підстав для ухвалення виправдувального вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_7 за результатами судового розгляду, судом не встановлено.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 374 КПК України, у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав ОСОБА_7 , як підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

Ухвалюючи рішення щодо проведення спеціального досудового розслідування та проведення розгляду за процедурою in absentia, суд виходив із того, що інкримінований обвинуваченому злочин та його поведінка підпадали під вимоги, зазначені у ч. 2 ст. 297-1 КПК України.

30 листопада 2022 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України, у тому числі здійснено переклад підозри російською мовою.

Повістки про виклик ОСОБА_7 надсилались та публікувались відповідно до вимог КПК України шляхом публікування на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора та на стадії судового розгляду - на офіційному веб-сайті Києво-Святошинського районного суду Київської області, а також у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - у газеті «Урядовий кур`єр» в рубриці «Оголошення». Будь-які клопотання від обвинуваченого на адресу суду не надходили.

Після постановлення ухвали, якою надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування стосовно ОСОБА_7 відповідно до вимог ч. 4 ст.46 КПК України, ст. 42 КПК України, п. 8 ч. 2 ст. 52 КПК України та ч. 2 ст. 297-5 КПК України реалізацію прав підозрюваного (обвинуваченого) здійснював його захисник, який отримував необхідні процесуальні документи, знайомився з матеріалами кримінального провадження.

Крім цього, згідно з ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_7 здійснювалось спеціальне судове провадження. У судовому засіданні брав участь захисник ОСОБА_6 , який був захисником на стадії досудового розслідування і обізнаний з матеріалами кримінального провадження.

Важливо звернути увагу, що судом також вживалися заходи про виклик обвинуваченого для забезпечення доступу до правосуддя, у зв`язку із чим на кожне судове засідання останній викликався у порядку ст. 323 КПК України. Повістки про виклик опубліковані у газеті «Урядовий кур`єр» та його електронній версії на сайті ІНФОРМАЦІЯ_4 у розділі «Оголошення: виклики в суд», а також на офіційному сайті Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Захисник обвинуваченого здійснював активні дії, спрямовані на захист обвинуваченого: брав участь у дослідженні доказів, звертав увагу суду на роль обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, виступав у дебатах та заперечував стосовно наявності в діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, що йому інкримінують.

Враховуючи наведене, суд вважає, що стороною обвинувачення вживалися достатні заходи щодо дотримання прав ОСОБА_7 , як підозрюваного та обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя, з урахуванням здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження.

У свою чергу суд звертає увагу на те, що всі наведені вжиті заходи вказують на те, що обвинувачений був поінформований належним чином про дати слухання справи, а також дотримані його права на належне представництво у суді.

Вирішуючи питання про вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, його характер та ступінь суспільної небезпеки, наслідки які настали від даного кримінального правопорушення, а також відомості про особу обвинуваченого.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Враховуючи наведене вище, а також підвищений ступінь суспільної небезпечності злочину, а саме належність останнього до кримінальних правопорушень проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, поведінку обвинуваченого під час вчинення злочину та обстановку його вчинення, дані про особу вбитого, який був особою літнього віку (на момент смерті загиблому було майже 70 років), суд вважає, що виправлення і перевиховання обвинуваченого неможливо без призначення покарання, яке слід відбувати у місцях позбавлення волі, оскільки в іншому випадку мета покарання не може бути досягнута. Звідси, суд вважає за можливе обрати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті, яку йому інкримінують та яке дорівнює його максимальній межі. Тобто, в даній конкретній справі суд не вважає за можливе застосувати до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

При цьому, суд звертає увагу, що в ході судового розгляду, обставин визначених ч. 2 ст. 64 КК України, які б могли вплинути на розмір покарання, не встановлено.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі у вказаному розмірі є необхідним і достатнім для його виправлення, запобігатиме вчиненню нових кримінальних правопорушень в майбутньому та є домірним скоєному.

Строк покарання обвинуваченому ОСОБА_7 обраховувати з моменту його затримання.

Запобіжний захід, обраний ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.10.2023 у виді тримання під вартою до набрання цим вироком законної сили залишити без змін, у вигляді тримання під вартою.

Арешт на майно в рамках цього кримінального провадження не накладався.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. 369-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд,

ухвалив:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 438 КК України та призначити йому покарання у виді довічного позбавлення волі.

Строк покарання обраховувати з моменту затримання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_7 до набрання цим вироком законної сили залишити без змін, у вигляді тримання під вартою.

Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Київській області забезпечити здійснення офіційного перекладу цього вироку російською мовою.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області, в порядку, передбаченому ст. 393 КПК України, у строки, встановлені ст. 395 КПК України.

Вирок набирає законної сили по закінченню строку на його апеляційне оскарження, якщо він не був оскаржений, в інакшому випадку - після його перегляду апеляційним судом.

Головуюча суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3