Справа № 346/4465/21
Провадження № 11-кп/4808/20/24
Категорія ч.3 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду у складі :

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря с/з ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09 червня 2023 року відносно ОСОБА_9 за ч.3 ст. 185 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Балинці, Снятинського району, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , не оспорюючи правильність кваліфікації його дій та доведеності вини, вважає вирок Коломийського міськрайонного суду від 09.06.2023 року щодо нього незаконним з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно врахував при обранні йому міри покарання досудову доповідь органу пробації.

Окрім цього, суд належним чином не врахував те, що він свою вину у вчиненому визнав повністю, розкаявся, частково відшкодував заподіяну шкоду.

Просить вирок суду в частині призначення покарання змінити та звільнити його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням.

До початку апеляційного розгляду від потерпілої ОСОБА_10 надійшло заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , в якому вказує, що з наведеними доводами апеляційної скарги не погоджується, вважає їх безпідставними, так, як призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.

Зазначає, що призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненного кримінального правопорушення та дані про його особу. Відповідно до ч.ч.5,6 ст.314-1 КПК України судом було обгрунтовано враховано досудову доповідь органу пробації. Суд першої інстанції взяв до уваги думку потерпілої про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, а тому для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням не має жодних підстав.

Просить вирок залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_9 без задоволення.

Вироком суду від 09.06.2023 року ОСОБА_9 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання - три роки позбавлення волі.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_9 , постановлено рахувати з часу затримання після вступу вироку в законну силу.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_10 , 86 975,36 грн. майнової шкоди завданої злочином та 30 000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_9 1 372,96 грн. витрат на залучення експерта в даному кримінальному провадженні.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_9 засуджений за те, що він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за попередньою змовою групою осіб, поєднану із проникненням у інше приміщення, за наступних обставин.

Так, 21 липня 2021 року приблизно о 00 год. 05 хв. обвинувачений спільно з невстановленою слідством особою, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, реалізовуючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих спонукань, переконавшись, що за їхніми діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, обвинувачений застосувавши фізичну силу рук, вибив металопластикові двері магазину, після чого спільно із невстановленою слідством особою проникли в приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », що в АДРЕСА_3 , де здійснює підприємницьку діяльність фізична особа підприємець ОСОБА_10 , звідки таємно викрали із каси магазину грошові кошти у сумі 42 000 грн та 1900 євро, що у відношенні до гривні України станом на 21 липня 2021 року становить 60 865,36 грн.

Після вчинення крадіжки обвинувачений спільно з невстановленою слідством особою, покинули приміщення магазину. Викраденими грошовими коштами розпорядилися на власний розсуд, чим спричинили потерпілій майнову шкоду на загальну суму 102 865,36 грн.

В судове засідання 03.01.2024 року обвинувачений ОСОБА_9 не з`явився, хоча про дату та час апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, що підтверджується складеною телефонограмою. Клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило.

Прокурор та захисник ОСОБА_8 не заперечили щодо розгляду справи без участі обвинуваченого ОСОБА_9 .

В поданій заяві потерпіла ОСОБА_10 просить розгляд вказаного кримінального провадження проводити без її участі.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_9 - адвокат ОСОБА_8 , підтримала подану апеляційну скаргу обвинуваченого, просила її задовольнити, а вирок суду першої інстанції змінити та звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 заперечив, просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, з таких підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з вироку, висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.3 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами, яким суд дав всебічну, повну й об`єктивну оцінку.

Порушень норм кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого, на кваліфікацію його дій, та які б могли бути підставою для скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Доводи наведені обвинуваченим ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання було не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та призначено надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необгрунтованими.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Судом першої інстанції враховано обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а саме часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілій.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Окрім цього, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який згідно ст. 89 КК України не судимий, на обліку лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується посередньо.

Також судом першої інстанції взято до уваги висновок досудової доповіді Коломийського міськрайонного відділу з питань пробації, який беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, спосіб життя, історію правопорушень, а також високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб).

Щодо тверджень наведених в поданій апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 з приводу того, що судом першої інстанції не враховано при призначенні йому покарання те, що він визнав свою вину, щиро розкаявся та частково відшкодував завдану шкоду потерпілій, судова колегія вважає їх безпідставними та необгрунтованими, оскільки під час судового розгляду обвинувачений частково визнавав свою вину, тобто не сприяв у розкритті злочину, а тільки під час останнього слова зазначив, що щиро розкаюється у вчиненому та просив суворо не карати.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробуванням можливе при призначенні таких основних покарань, як виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі або позбавлення волі за умови визначення його на строк не більше п`яти років. Однак призначення одного із зазначених покарань само по собі не вирішує питання про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Для його застосування потрібно встановити достатню для цього підставу. У статті 75 КК відсутнє чітке визначення такої підстави, але її зміст надає суду можливість конкретизувати її залежно від обставин справи. У ній зазначено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме тоді, коли суд дійде висновку, що, виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин, виправлення засудженого можливе без відбування покарання. Тому суду завжди потрібно детально з`ясувати фактичну тяжкість такого діяння, особу винного та інші обставини справи.

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено підстав для висновку про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_9 ст. 75 КК України.

Більш м`яке покарання за ст. 185 ч.3 КК України не відповідатиме ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_9 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Коломийського міськрайонного суду від 09 червня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4

ОСОБА_5