Справа № 442/6651/23
Провадження № 1-в/442/274/2023
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2023 року суддя Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області ОСОБА_1 , розглянувши заяву ОСОБА_2 про скасування арешту майна,

встановив:

До судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшла заява ОСОБА_2 , у якій останній просить скасувати заборону відчуження на квартиру АДРЕСА_1 та нежитлового підвалу №XIX у м. Львові.

В обґрунтування заяви вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько заявника. Після його смерті залишилось спадкове майно, до складу якого входить вищевказана квартира та нежитлове приміщення. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтво про право на спадщину йому було відмолено у зв`язку із тим, що на спадкове майно накладено арешт. Зазначає, що відносно його батька було відкрите кримінальне провадження, яке Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області закрите 18.10.2005 року внаслідок акта амністії. В межах даного провадження, яке розглядалося за правилами кримінального судочинства КПК 1960, був накладений вищевказаний арешт, який заявник просить скасувати.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії паспорта громадянина України, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , і його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Відповідно до Свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 78 років.

Відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, квартира за адресою: АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 за ст.367 ч.2 КК України, постановою старшого слідчого Львівської міжрайонної природоохоронної прокуратури від 05.04.2005 року накладено арешт на майно обвинуваченого ОСОБА_3 де б воно не знаходилось.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 за ст.367 ч.2 КК України, то Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18.10.2005 року кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 за ст.367 ч.2 закрито внаслідок акта амністії.

Заявник ОСОБА_2 звертався до Львівської обласної прокуратури з питанням про скасування арешту на майно, накладеного у межах кримінальної справи, та отримав роз`яснення щодо необхідності звернення до суду.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу.

Захист цього права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Особи, які зазнають порушення права мирного володіння майном, відповідно до статті 13 Конвенції повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

У своїй заяві заявник просить скасувати арешт, накладений у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року.

Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту необхідно керуватися правилами КПК України 1960 року.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третястатті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватно правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватно правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних абооспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершено (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження № 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження № 14-105цс19)). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його потрібно розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства (пункти 51, 52).

Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.

Натомість, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин.

Як встановлено судом, арешт накладений на майно батька заявника у межах кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (постановою суду від 18 жовтня 2005 року) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року. Наразі існування зареєстрованого обтяження є перешкодою заявнику у реалізації його спадкових прав після смерті батька.

З урахуванням цього, а також тривалого періоду часу, що минув після ухвалення вироку стосовно батька заявника, вирішення питання про припинення втручання у право власності шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Враховуючи, що арешт на майно у вказаній справі був накладений 05.04.2005 року постановою слідчого Львівської міжрайонної природоохоронної прокуратури за нормами КПК 1960 року, суддя приходить до висновку, що застосування підлягає позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11. Вважає, що звільнення майна з-під арешту в данному випадку є приватноправовим, оскільки арешт накладений за нормами КПК 1960 року, тобто кримінальне провадження розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України 1960 року та завершене за тим самим порядком, а тому дане клопотання слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Таким чином, клопотання про скасування арешту на майно не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.174 КПК України, суддя, -

постановив:

У задоволенні клопотання відмовити.

Роз`яснити заявнику, що він вправі звернутись із відповідною позовною заявою про звільнення майна з під арешту у порядку цивільного судочинства.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1