Справа № 152/1681/23
В И Р О К

іменем України

20 грудня 2023 року м. Шаргород

Справа №152/1681/23

Провадження №1-кп/152/162/23

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинувальним актом від 24 листопада 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Івашківці Шаргородського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, особу якого встановлено за паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 11.05.1998 року Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області, раніше не судимого, зі слів: з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, не є особою з інвалідністю, не є пенсіонером,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000236 20.11.2023 року,

з участю сторін кримінального

провадження

зі сторони обвинувачення:

прокурора у кримінальному

провадженні прокурора

Шаргородського відділу

Жмеринської окружної

прокуратури ОСОБА_4 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

учасника судового

провадження:

представника органу пробації ОСОБА_5 ,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини; стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Обвинувачений ОСОБА_3 17.11.2023 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у домоволодінні, в якому проживає і яке розташоване в АДРЕСА_1 , розпочав словесну суперечку із ОСОБА_6 , в ході якої, усвідомлюючи свої протиправні дії та настання негативних наслідків і бажаючи їх настання, умисно, з метою нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_6 , взяв у руки дерев`яний брусок розміром 4,5х5х93 см., яким наніс по одному удару по лівій руці та по лівій нозі потерпілого.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді: закритого уламкового перелому нижньої третини діафаза лівої плечової кістки зі зміщенням відламків; садна в середній третині по передній поверхні лівої гомілки, які утворилися від дворазової дії твердого тупого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могла бути дерев`яна палка, що відносяться у сукупності, відповідно до висновку експерта за №48 від 21.11.2023 року, до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, так як спричиняють за собою тривалий розлад здоров`я, терміном понад три тижні.

Таким чином, суд вважає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати.

З метою вирішення питань, передбачених ч.1 ст.368 КПК України, суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яке передбачене ч.1 ст.122 КК України і викладене в обвинувальному акті від 24.11.2023 року.

При цьому, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що щиро кається у вчиненому злочині, повідомив, що активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що 17.11.2023 року вранці пішов на роботу, а повертаючись з роботи, зайшов у магазин, де купив цигарки та пляшку горілки місткістю 0,5 л. По дорозі він випив горілки. Прийшовши додому, виявив, що його брата по матері ОСОБА_6 немає вдома. Допивши решту горілки він займався своїми справами. Приблизно о 16.30 годині додому прийшов брат ОСОБА_6 , котрий також проживає у вказаному будинку. Він почав з`ясовувати у брата, чи не брав він грошей у сумі 1000 грн., оскільки саме така сума грошей у нього зникла. ОСОБА_6 заперечив свою причетність до зникнення грошей. Після цього він пішов у свою кімнату, але був розлючений тим, що брат не зізнається у крадіжці грошей, оскільки саме брата він підозрював у крадіжці, тому вирішив заподіяти йому тілесні ушкодження. Взявши у своїй кімнаті дерев`яний брусок довжиною до одного метра, він повернувся в кімнату та наніс братові два удари. Коли він замахнувся, то ОСОБА_6 закривався рукою і перший удар прийшовся по лівій руці останнього в області ліктя, а другий удар він наніс по лівій нозі потерпілого, в область гомілки. Після нанесених ударів ОСОБА_6 крикнув, що йому боляче і він припинив наносити удари та пішов у свою кімнату. ОСОБА_6 вийшов на вулицю з будинку, викликав швидку та поліцію.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_3 показав, що попросив вибачення у потерпілого та останній йому вибачив його вчинок, він запевняє суд, що не вчинятиме кримінальних правопорушень, так як виправив свою поведінку, просить його суворо не карати.

Прокурор у кримінальному провадженні прокурор Шаргородського відділу Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_4 вважає за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Потерпілий ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, про його дату, час та місце повідомлений належним чином (а.с.26).

При цьому, потерпілий ОСОБА_6 11.12.2023 року подав до Шаргородського районного суду заяву про розгляд кримінального провадження у його відсутності, у зв`язку із неможливістю прибуття до суду та повідомив суд, що не має матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, при призначенні обвинуваченому покарання покладається на вирішення суду, вважає можливим здійснення судового розгляду у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, оскільки фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорює, зміст їх розуміє та просить не досліджувати докази щодо цих обставин, його позиція добровільна, а також йому зрозумілий порядок оскарження вироку у апеляційному порядку (а.с.29).

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує щодо здійснення судового розгляду у відсутності потерпілого та за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України, оскільки не оспорює фактичні обставини справи, які йому зрозумілі, його позиція добровільна, про що надав суду відповідну заяву (а.с.41).

Прокурор ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 не заперечують щодо проведення судового розгляду у кримінальному провадженні у відсутності потерпілого ОСОБА_6 .

Виходячи з вимог ст.325 КПК України, якщо в судове засідання не прибув за викликом потерпілий, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, суд, заслухавши думку учасників судового провадження, залежно від того, чи можливо за його відсутності з`ясувати всі обставини під час судового розгляду, вирішує питання про проведення судового розгляду без потерпілого або про відкладення судового розгляду…

Заслухавши думки учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , враховуючи подану потерпілим заяву, суд вважає можливим за його відсутності з`ясувати обставини кримінального провадження та проведення судового розгляду без участі потерпілого.

Крім того, суд враховує, що потерпілий подав заяву, у якій зазначив про те, що не оспорює фактичних обставин справи.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яке передбачене ч.1 ст.122 КК України і викладене в обвинувальному акті від 24.11.2023 року, та беручи до уваги думку прокурора ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_6 , викладену в заяві до суду, обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_6 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України, умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 Кримінального кодексу України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, а саме: 17.11.2023 року приблизно о 16 годині 30 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у домоволодінні, в якому проживає і яке розташоване в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 розпочав словесну суперечку із ОСОБА_6 , в ході якої, усвідомлюючи свої протиправні дії та настання негативних наслідків і бажаючи їх настання, умисно, з метою нанесення тілесного ушкодження ОСОБА_6 , взяв у руки дерев`яний брусок розміром 4,5х5х93 см., яким наніс по одному удару по лівій руці та по лівій нозі потерпілого.

Внаслідок нанесених ОСОБА_3 ударів потерпілий ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження у виді: закритого уламкового перелому нижньої третини діафаза лівої плечової кістки зі зміщенням відламків; садна в середній третині по передній поверхні лівої гомілки, які утворилися від дворазової дії твердого тупого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могла бути дерев`яна палка, що відносяться у сукупності, відповідно до висновку експерта за №48 від 21.11.2023 року, до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, так як спричиняють за собою тривалий розлад здоров`я, терміном понад три тижні.

Суд констатує, що в ході судового розгляду не встановлено посягань потерпілого щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , які б вимагали негайного відвернення такого посягання, про що зазначив у своїх показаннях сам обвинувачений.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 21.11.2018 року у справі №235/8504/15-к, особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Відповідно до вказаного вище правового висновку Верховного Суду, згідно із ст.24 КК України, умисел поділяється на прямий і не прямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільні небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальні ознаки прямого умислу полягають в усвідомленні суспільно небезпечного характеру свого діяння та передбаченні його суспільно небезпечних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння означає не тільки розуміння фактичної сторони того, що вчиняється, всіх обставин, що характеризують об`єктивні ознаки складу злочину (значущість об`єкта і предмета посягання, характеру діяння, місця, часу, способу його вчинення та інших обставин), а й розуміння соціального значення діяння, його соціальної шкідливості. Передбачення означає, що у свідомості особи склалося певне уявлення про можливі або неминучі наслідки свого діяння. При цьому передбачення має конкретний характер. Особа має чітке уявлення про те, що саме від її конкретного діяння неминуче настануть чи можуть настати певні суспільні небезпечні наслідки. Вольова ознака прямого умислу це бажання настання передбачуваних наслідків свого діяння.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Виходячи з аналізу показань обвинуваченого вбачається, що саме він безпричинно, в ході словесного конфлікту з потерпілим, наносив удари ОСОБА_6 , котрий не приймав жодних активних дій щодо обвинуваченого.

За вказаних обставин, дії ОСОБА_3 носили активний та цілеспрямований характер, умисно завдаючи потерпілому ОСОБА_6 удари, на переконання суду, обвинувачений розумів значення своїх дій, неминучі наслідки цих дій і бажав настання передбачуваних наслідків свого діяння, тобто діяв з прямим умислом.

Тому, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування за ч.1 ст.122 КК України суд вважає вірною, а також вважає, що він повинен нести кримінальну відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за ч.1 ст.122 КК України.

ІІ. Обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, мотиви суду щодо призначення покарання.

Виходячи з приписів ч.4 ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, що передбачене ч.1 ст.122 КК України, є нетяжким злочином.

ОСОБА_3 раніше не судимий в силу вимог ст.89 КК України, що вбачається із довідки ГУНП (а.с.48-49).

На обліках у лікаря-психіатра чи лікаря-нарколога Шаргородської МЛ ОСОБА_3 , згідно з довідкою від 22.11.2023 року за №01-04/1600, не перебуває (а.с.52).

За місцем проживання в с. Івашківці тепер Жмеринського району Шаргородською міською радою Вінницької області ОСОБА_3 охарактеризований позитивно як особа, щодо поведінки якої відсутні будь-які зауваження, але схильний до вживання алкогольних напоїв та конфліктів з братом (а.с.50).

Зі слів ОСОБА_3 , він не працює, не є особою з інвалідністю та не є пенсіонером.

Також, ОСОБА_3 не повідомляв суду про наявність хворобливого стану здоров`я.

З досудової доповіді від 14.12.2023 року, що подана до суду 18.12.2023 року та складена начальником Жмеринського РС №2 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_7 вбачається, що ОСОБА_3 раніше притягався до кримінальної відповідальності, судимість погашена у передбаченому законом порядку. За даними ВП №2 Жмеринського РВП органом пробації встановлено, що ОСОБА_3 притягався до адміністративної відповідальності за ст.177, ч.1 ст.175-1, ч.1 ст.178 КУпАП. На переконання укладача досудової доповіді, обвинувачений схильний до вчинення насильницьких дій. Під час проведення бесіди з обвинуваченим було встановлено, що він проживає в с. Івашківці у будинку батьків; неодружений, дітей не має, офіційно не працевлаштований та займається тимчасовими заробітками, тому має потребу у додаткових грошових коштах для задоволення власних потреб. З сусідами та односельчанами обвинувачений конфліктів не мав; з рідних має лише брата. На обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра ОСОБА_3 не перебуває, але схильний до вживання алкогольних напоїв, за що притягався до адміністративної відповідальності, тому алкоголь чинить шкідливий вплив на життєдіяльність обвинуваченого. За місцем проживання ОСОБА_3 також охарактеризований як особа, що схильна до вживання алкогольних напоїв. ОСОБА_3 , за ствердженням укладача досудової доповіді використовує при вирішенні проблем неадекватні стратегії, які можуть нести шкоду або загрозу для оточуючих (а.с.32-34).

Укладач досудової доповіді у розділі 3 «Оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення» досудової доповіді зазначає, що ризик вчинення ОСОБА_3 повторного кримінального правопорушення високий, як і ризик небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб високий (а.с.32-34).

Крім того, до досудової доповіді додано Витяг з оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення від 13.12.2023 року, з якого вбачається, що рівень впливу історії правопорушень на протиправну поведінку ОСОБА_3 оцінюється органом пробації як високий (28 балів); рівень ризику (завдання) шкоди життю і здоров`ю середній, існує ймовірність насильницьких дій, спрямованих на завдання фізичного болю або фізичного чи морального страждання, приниження людської гідності, вчинення кримінальних правопорушень, в тому числі, із застосуванням або погрозою застосування насильницьких дій; рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та рівень ризику небезпеки останнього для суспільства чи окремих осіб високий (39 балів) (а.с.35).

З «Висновку органу пробації про можливість виправлення» ОСОБА_3 вбачається, що виправлення останнього можливе без обмеження або позбавлення волі, при умові здійснення інтенсивного нагляду та застосування заходів, спрямованих на виправлення та запобігання вчинення повторних кримінальних правопорушень, участь у виховних заходах та соціально-корисній діяльності, проведення індивідуально-профілактичної роботи спільно з залученням волонтерів пробації та організацій, які співпрацюють з органами пробації. У разі, якщо суд дійде до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покласти на останнього обов`язки, відповідно до ст.76 КК України, що, на думку укладача досудової доповіді буде достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_3 (а.с.32-34).

Головуючим суддею у судовому засіданні 20.12.2023 року оголошено досудову доповідь.

Представник Жмеринського РС №2 з питань пробації ОСОБА_5 в судовому засіданні у повному обсязі підтримав досудову доповідь.

Прокурор ОСОБА_4 зазначила, що має зауваження щодо досудової доповіді в тій частині, що при оцінці ризиків безпідставно враховано органом пробації, що обвинувачений раніше судимий, оскільки його судимість погашена, відповідно до вимог ст.89 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що не має зауважень щодо досудової доповіді.

Згідно з п.2 ч.1 ст.2 ЗУ «Про пробацію», досудова доповідь письмова інформація для суду, що характеризує обвинуваченого.

Частиною 1 ст.368 КПК України встановлено, що ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

Суд приймає до відома соціально-психологічну характеристику представником органу пробації ОСОБА_3 , оцінку ризиків вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення та небезпеки його для суспільства та окремих осіб, які визначені укладачем досудової доповіді як високі.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до обвинувального акту від 24.11.2023 року, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 , зазначено щире каяття.

Обтяжуючою покарання ОСОБА_3 обставиною зазначено вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

ОСОБА_3 щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення.

Ці обставини, відповідно до вимог ст.66 КК України, суд враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_3 .

З правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12.10.2022 року у справі №557/970/21 вбачається, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винним своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які йому ставляться в провину, а отже, характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину суто з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, характеризується тим, що суб`єкт справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити й об`єктивні дані про зміни в ціннісних пріоритетах та способі життя. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. З огляду на викладене вище, щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Поведінка ОСОБА_3 під час судового розгляду кримінального провадження, на переконання суду, свідчить про негативну оцінку своїх дій та щирий жаль з приводу вчинених дій, їх осуд.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття.

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року у справі №288/1158/16-к вбачається, що під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті кримінального правопорушення.

Обвинувачений ОСОБА_3 щиро покаявся. До того ж доведеність винуватості ґрунтується, у тому числі, й на зізнавальних показаннях самого обвинуваченого, що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини.

Тому, суд, враховуючи вище викладені правові висновки Верховного Суду, при призначенні покарання ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння обвинуваченого в розкритті кримінального правопорушення, яка не зазначена у обвинувальному акті.

Обставиною, обтяжуючою покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд враховує вчинення ним кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Суд погоджується з наявністю такої обставини, оскільки факт перебування обвинуваченого на момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння підтверджується відповідним медичним висновком (а.с.47).

Крім того, суд звертає увагу, що потерпілий ОСОБА_6 у заяві до суду повідомив про відсутність до обвинуваченого матеріальних та моральних претензій.

Також, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що ним вчинено умисне кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи потерпілого ОСОБА_6 , тоді як однією із основних засад, передбачених ст.3 Конституції України, є право людини на життя, на недоторканість; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду, про що зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 року у справі №716/1224/19.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Суд погоджується із висновком органу пробації та з правовою позицією сторони обвинувачення про можливість виправлення ОСОБА_3 в умовах призначення покарання, не пов`язаного із ізоляцією від суспільства, а тому вважає можливим виправлення обвинуваченого в умовах призначення покарання у виді обмеження волі з випробуванням та встановленням іспитового строку, в силу вимог ст.75 КК України та з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Таким чином, з урахуванням обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, з врахуванням ставлення ОСОБА_3 до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, з врахуванням думки потерпілого, який в заяві до суду зазначив, що не має матеріальних та моральних претензій до обвинуваченого, враховуючи правову позицію сторони обвинувачення, висловлену прокурором ОСОБА_4 в судових дебатах про можливість звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням та іспитовим строком, суд вважає, що виправлення та перевиховання ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, в умовах призначення покарання у виді обмеження волі на строк один рік без його реального відбування, тобто з випробуванням та встановленням іспитового строку в один рік, а також з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України.

При цьому, суд, призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання, виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначений висновок суду узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ІІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Цивільний позов у кримінальній справі не заявлявся.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про застосування обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його застосування немає.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити: що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Так, дерев`яний брусок визнано речовим доказом на підставі постанови слідчого від 20.11.2023 року, приєднано до матеріалів кримінальної справи (а.с.53), та передано на зберігання до вирішення кримінальної справи у кімнату зберігання речових доказів ВП №2 Жмеринського РВП ГУНП у Вінницькій області, слід знищити.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.122 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, за якою засудити його до покарання у виді обмеження волі на строк один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного за цим вироком покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом іспитового строку у один рік не вчинить нового кримінального правопорушення.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 протягом встановленого судом іспитового строку у один рік обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

Іспитовий строк засудженому ОСОБА_3 обчислювати з моменту проголошення цього вироку суду.

Речовий доказ: дерев`яний брусок знищити.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1