ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 675/966/23

Провадження № 11-кп/4820/649/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому у режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18.08.2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18.08.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 місцевий суд виходив з того, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дає підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

В поданих апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 прохали ухвалу місцевого суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_6 . Вважають, що вказана ухвала належить скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотними порушеннями кримінального процесуального закону,які перешкодили ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (п.п.1,2 ч.1 ст.413 та ч.1 ст.412 КПК України), оскільки на час вчинення ним злочину кримінальний закон передбачав покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання, а введений у дію новий вид покарання-довічне позбавлення волі 22 лютого 2000 року, який погіршував становище ОСОБА_6 , не мав зворотної дії у часі, тому ОСОБА_6 у клопотанні прохав застосувати до нього ч.І ст.25 КК України (1960 року).

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення захисника та засудженого на підтримку апеляційних скарг з посиланням на зазначені в них доводи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню, виходячи з таких підстав.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджений за вироком Полтавського обласного суду від 28 грудня 2000 року, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 22 лютого 2001 року, за п.п. «г, е, ж» ст. 93, ч. 1 ст. 17, ч. 2 ст. 17, п.п. «ж, з» ст. 93, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 401 КПК України (в редакції 1960 року) вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України (в редакції 1960 року) визначено, що вирок, який набрав законної сили, є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного Суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і чинному КПК України (у редакції 2012 року), зокрема, в ч. 5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку, визначеному п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України, засуджений ОСОБА_6 просить суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком, що набрав законної сили, у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання.

Проте, суд вірно зауважив, що така вимога засудженого, не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання.

Так, у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» зазначено, що не підлягають розгляду в порядку, передбаченому для вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку питання, які зачіпають суть вироку та погіршують становище засудженого; звужують або розширюють обсяг обвинувачення; стосуються прогалин і недоліків вироків в частині кваліфікації злочинів, призначення покарання, вирішення цивільного позову. Зокрема, не можна у такому порядку уточнити призначене покарання (як основне, так і додаткове) щодо його виду та строку.

Відповідно ч. 2 ст. 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили у порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13), одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, тобто принцип остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Крім того, суд вірно вважав за необхідне зазначити, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року № 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

Суд зауважив, що у цьому рішенні також зазначено, що після Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, Кодекс 1960 року не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. Із дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, суд правильно зазначив, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це, на переконання суду, підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України 1960 року).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано наявність достатніх підстав для відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питань пов`язаних із виконанням вироку.

Посилання на безпідставну відмову в клопотанні апеляційний суд не бере до уваги.

З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення апеляційних скарг засудженого та захисника.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ізяславського районного суду Хмельницької області від 18.08.2023 року про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: