1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/9960/23 1-кс/335/2781/2023
18 жовтня 2023 року м. Запоріжжя
З метою збереження речових доказів, слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно.
У судове засідання слідчий не з`явилася.
Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов до таких висновків.
14.10.2023 у період часу з 13:35 год. по 15:30 год., з метою фіксації обставин кримінального правопорушення, з дозволу та за участі ОСОБА_5 проведено огляд місця-події, а саме квартири АДРЕСА_2 , де було виявлено та вилучено зазначені у клопотанні речі.
Постановою слідчого від 14.10.2023, вилучені під час ОМП речі визнано речовими доказами
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, метою арешту майна є забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Частиною 1 ст. 98 КПК України, встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України, передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з цим, звернувшись на виконання вимог статті 170 КПК України, після вилучення вказаного майна з клопотанням про його арешт, слідчий, обмежившись загальним посиланням на норми КПК України, не навів жодної правової підстави для арешту вказаного у клопотанні майна, не вмотивував приводів припускати, що невжиття таких заходів забезпечення кримінального провадження може призвести до настання негативних наслідків.
Також, у клопотанні не зазначено, яке доказове значення має вказане майно у даному кримінальному провадженні, з огляду на диспозицію ч. 4 ст. 185 КК України.
З врахуванням викладеного, слідчий суддя вважає, що жодної з передбачених законом підстав для накладення арешту на вищезазначене майно, як і самої доцільності такого арешту, слідчим не доведено.
Сам по собі факт винесення слідчим постанови про визнання зазначеного у клопотанні майна речовим доказом у провадженні, не може безумовно свідчити про те, що вказане майно дійсно відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України. Постанова слідчого про визнання зазначеного майна речовим доказом не відповідає вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України.
Таким чином, клопотання слідчого не відповідає вимогам ст.171 КПК України, оскільки не містить всіх необхідних відомостей, передбачених цією статтею, тому задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 131-132, 170-173, 369, 372 КПК України, слідчий суддя,
У задоволенні клопотання слідчого СВ відділу поліції № 1 Запорізького РУП Головного управління Національної поліції у Запорізькій області ОСОБА_3 про арешт майна відмовити у повному обсязі.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1