ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

представника

потерпілого - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду матеріали кримінальне провадження № 1 0000387 за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Згідно даного вироку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Луцька Волинської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді арешту строком на 1 (один) місяць, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, тобто з моменту фактичного затримання.

Цивільний позов КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» про відшкодування збитків завданих злочином задоволено.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 в користь КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» 26 236 (двадцять шість тисяч двісті тридцять шість) грн. 87 коп. витрат на лікування потерпілого ОСОБА_10 .

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення задоволено частково.

Визначено стягнути з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_10 завдану моральну шкоду в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Вироком вирішено долю речових доказів та арештованого майна.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджений за те, що він 22.03.2022, близько 19 години 35 хвилин, у місті Луцьку, керуючи технічно-справним вантажним фургоном марки «CITROEN BERLINGO», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись ним у темну пору доби зі швидкістю 43,9…45,8 км/год у напрямку до вулиці Ковельської по освітленій придорожніми ліхтарями автодорозі вулиці Чернишевського, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перевищив максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак 3.29 Правил дорожнього руху (обмеження максимальної швидкості), який забороняє рух зі швидкістю більше 40 км/год, при виявлені на проїзній частині пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину рухаючись справа наліво відносно напрямку руху автомобіля поряд з нерегульованим пішохідним переходом, який розташований поблизу будинку № 90, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на останнього.

Унаслідок порушення Правил дорожнього руху водій ОСОБА_7 спричинив пішоходу ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітки з переломами 3-7 ребер зліва (у тому числі перелом 5-6 ребер подвійний) з правобічним малим пневмо-гемотораксом, лівобічним середнім пневмо-гемотораксом та забоєм лівої легені, закритого перелому кісток тазу, закритого перелому обох кісток лівої гомілки зі зміщенням, закритої черепно-мозкової травми у вигляді забою головного мозку з внутрішньо-шлунковим крововиливом, садна в тім`яній ділянці голови зліва, в ділянці лівого ліктьового суглоба, в ділянці грудної клітки зліва, які відповідно до висновку експерта № 155 від 28.04.2022 відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 21-ї доби.

У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, а саме:

п. 2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

п. 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

п. 12.9. Водієві забороняється:

б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, прокурор оскаржує рішення суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення.

Вказує про безпідставне та невмотивоване призначення судом основного покарання в мінімальних розмірах передбачених санкцією даної статті так само як і додаткового покарання. На переконання апелянта, судом не було надано належної оцінки обставинам кримінального правопорушення, вчинення обвинуваченим тяжкого злочину саме у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту.

Так судом не враховано ставлення обвинуваченого до своїх злочинних дій та їх наслідків, оскільки останній своєї вини не визнав, не розкаявся у вчиненому, відсутність обставин, які пом`якшують покарання.

Також судом не в повній мірі врахована позиція потерпілого у провадженні щодо покарання обвинуваченого, адже останній наполягав на призначенні найсуворішого реального покарання. З часу вчинення кримінального правопорушення обвинувачений жодним чином не відшкодував і не намагався відшкодувати шкоду завдану потерпілому.

На підставі викладеного, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді арешту на строк 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

У поданій апеляційній скарзі представник потерпілого, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, не погоджується з оскаржуваним вироком в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. Вказує про неврахування судом першої інстанції всіх обставин справи, зокрема, відсутність у обвинуваченого щирого каяття, будь-якого сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільного відшкодування завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, не визнаннями вини у скоєному кримінальному правопорушенні. Також судом не взято до уваги його позицію щодо призначення обвинуваченому суворого покарання. Таким чином, на думку потерпілого, судом першої інстанції було неправильно застосовано закону України про кримінальну відповідальність, яке призвело до невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого та тяжкості кримінального правопорушення внаслідок його м`якості.

Окрім вказаного, апелянт не погоджується в частині часткового задоволення його цивільного позову про стягнення моральної шкоди. Так судом першої інстанції не в мовній мірі врахована, що він є особою не молодого віку, отримані внаслідок ДТП травми внесли негативні зміни в його повсякденне життя, порушили нормальні життєві зв`язки, тривалий час не міг самостійно обслуговувати себе, на даний час досі не може нормально ходити, переніс дві складні операції. Крім того, через ушкодження отриманні внаслідок ДТП не мав змоги працювати на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування ДУ «ТМО МВС України по Волинській області», у зв`язку з чим 28.07.2022 був звільнений із займаної посади за згодою сторін.

У зв`язку з вказаним, потерпілий просить оскаржуваний вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та в частині цивільного позову скасувати. Призначити ОСОБА_7 покарання у виді арешту на строк 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Також стягнути з ОСОБА_7 на його користь моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

Захисником ОСОБА_8 подана апеляційна скарга у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На переконання апелянта, у діях обвинуваченого відсутній склад інкримінованого йому злочину, оскільки аналізуючи всі обставини кримінального провадження, оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, враховуючи порушення саме потерпілим, який крім того перебував у стані алкогольного сп`яніння, вимог п. 4.4, 4.7, 4.11а ПДР України, є у причино-наслідковому зв`язку з настанням ДТП.

Крім не врахування ні органом досудового розслідування, ні судом першої інстанції саме протиправна поведінки потерпілого, Також було допущено порушення права на захист у зв`язку з відмовою у задоволені клопотання про призначення експертизи для визначення чим саме і як саме мав керуватися потерпілий у заданій дорожньо-транспортній ситуації.

Таким чином, сторона захисту наголошує, що судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного вироку не було зафіксовано факт вчинення правопорушення потерпілим ОСОБА_10 не спростовано жодними документами та належними доказами, що саме дії обвинуваченого знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням ДТП.

З огляду на вказане захисника обвинуваченого просить оскаржуваний вирок скасувати та виправдати за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційних скарг, учасників кримінального провадження щодо них, апеляційний суд приходить наступного висновку.

Судове рішення відповідно до положень ст. 370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

За положеннями ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення .

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог закону місцевим судом при ухваленні вироку дотримано.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, як вчинення необережних дій, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середні тілесні ушкодження, місцевий суд проаналізував зібрані у кримінальному провадженні докази для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

При цьому, посилання сторони захисту в апеляційній скарзі про відсутність вини обвинуваченого ОСОБА_12 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовується сукупністю наявних в матеріалах кримінального провадження доказів, які були досліджені судом першої інстанції і, яким була надана відповідна юридична оцінка в розумінні ст. 94 КПК України.

Як встановлено в ході судового розгляду провадження місцевим судом, і з цим погоджується апеляційний суд, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними та дослідженими судом доказами, які колегія суддів вважає належними та допустимими в розумінні положень ст. 84, ст. 85 та ч. 1 ст. 86 КПК України.

Так обвинувачений ОСОБА_7 в суді першої інстанції не заперечив про керування ним транспортним засобом 22.03.2022 в вечірню пору доби, а саме близько 19 години 35 хвилин, у місті Луцьку автомобілем «CITROEN BERLINGO», р.н.з. НОМЕР_1 . Вказав, що рухався автомобілем на вулиці Чернишевського у напрямку до вулиці Ковельської зі швидкістю 40 км/год, де біля будинку № 90, зачепив лівою передньою частиною автомобіля пішохода, який з незрозумілих причин впав на його автомобіль на смузі руху, якою він рухався, здійснюючи перетин дороги поза межами нерегульованого пішохідного переходу в неосвітленому місці. Категорично заперечив свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, оскільки не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, так як останній переходив дорогу в неосвітленому місці, а його в цей час засліпив автомобіль, який рухався назустріч.

Однак, ці показання апеляційний суд вважає такими, що суперечать дослідженим матеріалам кримінального провадження, а обрану обвинуваченим і його адвокатом стратегію захисту неспроможною. Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України повністю доводиться зібраними, дослідженими та правильно оціненими доказами.

Зокрема, на підставі показань потерпілого, свідків та даних, отриманих у результаті проведення огляду місця події від 22.03.2022 зі схемою ДТП та фототаблицею до нього, слідчого експерименту від 10.05.2022, судових експертиз встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася без дотримання водієм автомобіля «CITROEN BERLINGO», р.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог 12.3 і дорожнього знаку 3.29 ПДР України, саме водій повинен був керувати транспортним засобом з дозволеною швидкістю, але не більшою ніж 40.0 км/год, і з моменту виявлення виходу пішохода на проїзну частину негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

Так, потерпілий ОСОБА_10 при наданні показань в суді першої інстанції підтвердив, що дійсно 22.03.2022 переходив дорогу поряд з нерегульованим пішохідним переходом, де на нього здійснив наїзд автомобіль «CITROEN BERLINGO».

У свою чергу, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він 22.03.2022, близько 19 години 35 хвилин, рухався на автомобілі «Daewoо» по вулиці Чернишевського у напрямку до вулиці Шевченка з пасажиром ОСОБА_14 і приблизно за 100 м виявив пішохода, який здійснював перетин дороги поза межами пішохідного переходу зліва на право відносно його руху, після чого пригальмував та за 3 м до нього повністю зупинився. В цей час зустрічний автомобіль «CITROEN BERLINGO», р.н.з. НОМЕР_1 , на своїй смузі руху здійснив наїзд на цього пішохода, який від удару відлетів на смугу руху на якій він їхав.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 , що був пасажиром автомобіля, яким керував свідок ОСОБА_13 , підтвердив показання останнього.

У свою чергу обвинувачений ОСОБА_7 вказує, що не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода, так як останній переходив дорогу в неосвітленому місці, а його в цей час засліпив автомобіль, який рухався назустріч. Проте вказані пояснення обвинуваченого суперечать поясненням свідка ОСОБА_13 , який замітив потерпілого на значній відстані та, оцінивши дорожню обстановку, вжив всіх необхідних заходів, а саме знизив швидкість до повної зупинки транспортного засобу.

Крім того пояснення обвинуваченого щодо відсутності в нього технічної можливості уникнути наїзду на пішохода не узгоджуються з іншими дослідженими в суді першої інстанції доказами.

Так відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 22.03.2022 автомобіль «CITROEN BERLINGO», р.н.з. НОМЕР_1 знаходився на правій смузі руху передом до вул. Ковальської, до якого веде два сліди гальмування передніх коліс, по ліву сторону автомобіля знаходиться розсип скла. На вказаному автомобілі виявлено злам переднього бампера спереду, пошкодження передньої лівої фари (розбите скло з лівої сторони від лівого крила), пошкодження вітрового скла з лівої сторони біля стійки, пошкодження по довжині стійки знизу, пошкодження дзеркала заднього виду лівої сторони, а також слід тертя на лівому правому крилі від передньої лівої фари до вітрового скла, який відобразився на забрудненні транспортного засобу. Крім цього, на лівій смузі руху виявлено пляму бурого кольору, подібну на кров.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 155, проведеної з 22.04.2022 по 28.04.2022 комплекс отриманих потерпілим тілесних ушкоджень виник в результаті контакту з тупими предметами (предметом), цілком можливо під час ДТП в час вказаний в постанові та в медичній документації, за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 21 доби.

Відповідно інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-22/2175-ІТ від 04.05.2022 на момент експертного огляду робоча гальмівна система та система рульового керування наданого на дослідження автомобіля «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , знаходилась в працездатному стані.

Згідно висновку інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-22/4009-ІТ від 07.06.2022 наїзд вантажного фургону «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 на пішохода ОСОБА_10 відбувся на правій смузі руху вулиці Чернишевського у м. Луцьк, в напрямку до вул. Ковельської в місці, що передує початку розсипу скла.

У свою чергу висновком інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-22/4010-ІТ від 02.06.2022 встановлено, що в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, швидкість руху автомобіля «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , на момент початку гальмування була не менш ніж 43.9…45.8 км/год.

З протоколу слідчого експерименту від 10.05.2022 вбачається, що коли статист знаходиться на позиції №2, у місці вказаному ОСОБА_7 , як місце виявлення ним пішохода, за твердженням понятих, водій ОСОБА_7 виявити пішохода на проїзній частині міг на відстані 44,4 м і до наїзду на даного пішохода при зближенні транспортних засобів, пішохода постійно добре видно. ОСОБА_7 вказав, що пішохода він міг виявити на відстані 44,4 м, при цьому на відставні 33,3 м він його не бачить, на відстані 22,2 м бачить нечітко. Коли пішохід знаходиться на дорожній розмітці «зебра», то його добре видно на проїзній частині на відстані 55,5 м і при зближенні транспортних засобів постійно видно добре.

Висновком інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/103-22/4804-ІТ від 01.09.2022 встановлено, що в заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повинен був діяти у відповідності до вимог пункту 12.3 і дорожнього знаку 3.29 ПДР України, тобто повинен був керувати транспортним засобом з дозволеною швидкістю, але не більшою ніж 40.0 км/год, і з моменту виявлення виходу пішохода на проїзну частину негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Йому заборонялося керувати транспортним засобом зі швидкістю більшою ніж 40.0 км/год. В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, водій автомобіля «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мав би технічну можливість уникнути наїзду на пішохода, шляхом застосування негайного гальмування, з заданого моменту виникнення небезпеки для руху, при дотриманні вимог ПДР України. Враховуючи задані вихідні дані у заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, в діях водія автомобіля «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вбачаються невідповідності до вимог пункту 12.3 і дорожнього знаку 3.29 ПДР України. В заданій дорожній ситуації, з технічної точки зору, дії водія автомобіля «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 , які не відповідали вимогам пункту 12.3 і дорожнього знаку 3.29 ПДР України, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

З урахуванням вказаного, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що водій «Citroen Berlingo», р.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_7 проявив безпечність, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перевищив максимальну швидкість на ділянці дороги, де встановлено дорожній знак, який забороняє рух зі швидкістю більше 40 км/год, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого допустив наїзд на ОСОБА_10 , які не відповідали вимогам пунутів 12.3 та 12.9 ПДР України, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Окрім того, винуватість обвинуваченого також підтверджена й рядом інших досліджених судом доказів, зокрема, протоколом проведення слідчого експерименту від 23.05.2022, протоколом огляду місцевості від 24.05.2022, довідкою Волинського обласного центру з гідрометеорології від 23.05.2022.

Зазначені докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, у зв`язку з чим суд відхиляє наведену захистом власну версію розвитку подій.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, в тому числі оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням докладних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Приймаючи таке рішення, суд дотримався критеріїв доведення винуватості поза розумним сумнівом, наведених у висновках Європейського суду з прав людини, яких суд дійшов у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 квітня 2011 року) та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» (рішення від 06 грудня 1988 року). Так, у цих рішеннях зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

З аналізу матеріалів справи випливає те, що внаслідок порушення ПДР потерпілий створив небезпеку для дорожнього руху та таке твердження не викликає сумніву. Однак незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди водій зобов`язаний був виконати вимогу п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Таким чином, те, що небезпеку для руху (а саме перехід проїзної частини поза пішохідним переходом) створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту ПДР. У зв`язку з вказаним твердження сторони захисту про наявність причинно-наслідкового зв`язку з настанням ДТП внаслідок порушення потерпілим ПДР є необґрунтованими та до уваги апеляційним судом не беруться.

Вимога дотримання судами у кримінальному провадженні права обвинуваченого на захист, що є складовою права на справедливий суд, визначена положеннями національного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 КПК України засуджений має право на захист, яке полягає, зокрема у наданні йому можливості заявляти клопотання.

Апеляційним судом встановлено, що на досудовому розслідуванні старшим слідчим СВ Луцького РУП ГУНП у Волинській області вирішувалося клопотання сторони захисту про призначення інженерно-транспортної експертизи, в задоволенні якого постановою від 26.10.2022 відмовлено.

Вказане вище рішення слідчого на досудовому розслідуванні в установленому законом порядку не оскаржувалося.

Аналогічне клопотання сторони захисту вирішувалося судом першої інстанції, яким винесене вмотивована ухвала щодо відсутності підстав для задоволення заявленого клопотання.

Таким чином, посилання захисника про порушення права обвинуваченого на захист є необґрунтоване та не прикріплене будь-якими доказами.

Таким чином, у колегії суддів немає підстав вважати, що судом першої інстанції не були дотримані вимоги ст. 22 КПК України, що могло б вплинути на правильність висновків суду та законність і обґрунтованість постановленого в справі судового рішення.

За наслідками апеляційного розгляду кримінального провадження, не встановлено фактичних даних чи то джерел їх отримання, здобутих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, тобто таких, що в контексті ст. 87 КПК України, є явно недопустимими.

З огляду на вище викладене, апеляційні вимоги сторонни захисту щодо скасування вироку суду до задоволення не підлягають.

Вирішуючи питання про правильність застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та відповідність призначеного ним покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого ОСОБА_7 , за доводами апеляційних скарг прокурора та потерпілого, колегія суддів виходить із того, що у відповідності з вимогами ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно з якими при призначенні покарання суд повинен в повній мірі враховувати ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину, дані про особу, а також ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

На думку колегії суддів, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено відповідно до вказаних вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді арешту строком з позбавленням права керувати транспортними засобами, суд врахував конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, наслідком якого є заподіяння середніх тілесних ушкоджень ОСОБА_10 . Також судом взято до уваги дані про особу обвинуваченого, а саме раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, пенсіонер, працевлаштований, має постійне місце реєстрації та проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, на момент вчинення кримінального правопорушення працював.

Не встановлено судом першої інстанції і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому.

Судом першої інстанції враховану і думку потерпілого, який наполягали на суворому покаранні.

Однак судова колегія зауважує, що думка потерпілого може бути врахована судом в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого, щодо виду та розміру покарання, сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на обставини справи, а саме той факт, що потерпілий здійснював перетин проїзної частини дороги в темну пору доби, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння.

Надавши правову оцінку зазначеним судом відомостям та доказам на їх підтвердження, що містяться в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів доходить висновку про те, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Ті обставини, що ОСОБА_7 не визнав своєї вини та не відшкодував завдану злочином шкоду, з огляду на обставини вчинення злочину, а також на дані про особу обвинуваченого, на переконання колегії суддів, не дають підстав для призначення більш суворого покарання, ніж визначеного судом.

З огляду на тяжкість вчиненого обвинуваченим злочину, його обставини та наслідки, призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

З огляду на викладене, доводи прокурора та потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості скоєного злочину та особі обвинуваченого через м`якість, колегія суддів розцінює як необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Перевіряючи апеляційну скаргу потерпілого в частині цивільного позову апеляційний суд зазначає наступне.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції задовольнив цивільний позов ОСОБА_10 частково та стягнув з першого на користь останнього 20 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Спричинення у даному провадженні моральної шкоди потерпілому діями обвинуваченої доведено матеріалами провадження, а вирішуючи питання щодо розміру її відшкодування, суд належним чином врахував характер та обсяг страждань, які зазнав потерпілий, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, характер немайнових втрат, можливість їх відновлення.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Таким чином, на думку колегії суддів, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому підстав для зменшення стягнення за цивільним позовом потерпілої колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_9 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Луцької окружної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 березня 2023 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді