Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6917/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2023 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомирі матеріали контрольного провадження №296/6917/22 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 28 червня 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 діб, до 26 серпня 2023 року включно без визначення розміру застави,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до нього альтернативний запобіжний захід у виді застави або домашнього арешту. Зазначає, що жоден ризик прокурором не доведений, оскільки він має соціальні зв`язки, незаконно ні на кого не впливав та не переховувався.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 і звільнити його з під варти. Вважає, що ухвала постановлена з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Зазначає, що ризики, на які посилався прокурор, є недоведеними, а обвинувачення необгрунтованим за ч.4 ст.187 КК України. Вказує, що обвинувачений не переховувався, а розшук не здійснювався, слідчі дії за участю ОСОБА_8 не проводилися. Посилається на те, що судом не враховано, що ОСОБА_8 має родинні зв`язки та постійне місце проживання. При цьому суд не розглянув можливості застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

В ухвалі суду зазначено, що у провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 та інших у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187, ч.3 ст. 357 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 на 60 днів, оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, передбачені п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не зникли і існують на даний час, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, не працює, не має постійного джерела доходу, раніше неодноразово судимий, під час досудового розслідування перебував у розшуку, тобто наявні ризики, передбачені п.1,5 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого та його захисника в підтримання апеляційних скарг, думку прокурора в заперечення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали контрольного судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Згідно ч.2 ст.331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Отже, колегія суддів вважає, що приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з матеріалів контрольного судового провадження вбачається, що в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0001364 від 21.07.2022 відносно ОСОБА_8 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187, ч.3 ст.357 КК України.

Вирішуючи питання про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом першої інстанції було враховано, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК України відносяться до тяжкого, особливо тяжкого та нетяжкого, міра покарання за найтяжчий з яких, у разі визнання його винуватим, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна. Крім того, судом враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисного насильницького кримінального правопорушення та відбував покарання у місцях позбавлення волі, тобто наявність ризиків, передбачених п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме : можливість обвинуваченого переховуватися від суду чи вчинити інше кримінальне правопорушення, що свідчить про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого про недоведеність ризиків, зазначених прокурором, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ризики можливого переховування та вчинення іншого кримінального правопорушення обумовлюються тим, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше судимий та під тяжкістю можливого покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винним, може переховуватися він суду та може вчинити інше кримінальне правопорушення.

В апеляційних скаргах не наведено доказів щодо зменшення вказаних ризиків.

Доводи апелянтів про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту або застави до обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів також вважає необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції при розгляді клопотання прокурора не встановлено достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу. Не наведено доводів, які б вказували на належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі обрання йому запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою і в апеляційних скаргах. Крім того, як зазначено в ухвалі суду ОСОБА_8 під час досудового розслідування перебував у розшуку.

Доводи апеляційної скарги адвоката щодо невірної кваліфікації кримінального правопорушення за ч.4 ст.187 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки це не є предметом даного розгляду, вказане питання вирішується судом під час судового розгляду по суті.

Доводи апелянтів про те, що судом не враховано, що ОСОБА_8 має родинні зв`язки та постійне місце проживання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом враховані.

Доводи апелянтів про те, що суд не розглянув можливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки судом зазначено, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не здатен забезпечити належнолї процесуальної поведінки обвинуваченого.

Так, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 має місце реєстрації та сталі соціальні зв`язки, як ї гарантії дотримання обвинуваченого належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги не встановлено. Підстави для визначення відповідного розміру застави, в даному випадку, судом апеляційної інстанції не встановлено, як і не надано стороною захисту.

Вручення клопотання з порушенням строку, визначеного ч. 2 ст. 184 КПК України, жодним чином не впливає на доведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та на необхідність продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для визначення розміру застави, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 28 червня 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, до 26 серпня 2023 року включно без визначення розміру застави - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :