Справа № 569/7711/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2023 року

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000157 від 23.11.2012 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не працюючого, раніше не судимого, неодруженого, з середньою спеціальною освітою,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 2 ст. 190 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

13 травня 2012 року, близько 16 год. 00 хв., ОСОБА_5 зустрівся з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 та домовився з ним про вартість виконання робіт по виготовленню та встановленню меблів, які ОСОБА_3 погодився виконати за ціною 2800 грн. У цей час у останнього виник злочинний умисел, направлений на шахрайське заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_5 , які призначалися в рахунок оплати вартості робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_5 шляхом обману, 13 травня 2012 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , не маючи на меті виконувати умови усної домовленості щодо проведення робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 1200 гривень як завдаток, після чого ОСОБА_3 не вчинив жодних дій, направлених на виготовлення та встановлення меблів у вищевказаній квартирі за місцем проживання ОСОБА_5 або щодо повернення йому грошових коштів, тим самим шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_5 , чим спричинив останній матеріальну шкоду в розмірі 1200 гривень.

14 серпня 2012 року, точний час встановити у ході досудового розслідування не надалось можливим, до ОСОБА_3 звернулася ОСОБА_6 , яка в телефонній розмові з останнім домовилася про виконання ОСОБА_3 робіт з виготовлення та встановлення меблів у будинку за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

18 серпня 2012 року, близько 16 год. 00 хв., ОСОБА_3 зустрівся з ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , та домовився з нею про вартість виконання робіт по виготовленню та встановленню меблів, які ОСОБА_3 погодився виконати за ціною 6100 грн. У цей час у останнього виник злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_6 , які призначалися в рахунок оплати вартості робіт з виготовлення та встановлення меблів у будинку за адресою: АДРЕСА_4 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 шляхом обману, 18 травня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , не маючи на меті виконувати умови усної домовленості щодо проведення робіт з виготовлення та встановлення меблів у будинку за місцем проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 3000 гривень як завдаток, після чого ОСОБА_3 , не вчинив жодних дій, направлених на виготовлення та встановлення меблів у вищевказаному будинку за місцем проживання ОСОБА_6 або щодо повернення їй грошових коштів, тим самим шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_6 , чим спричинив останній матеріальну шкоду в розмірі 3000 гривень.

У вересні 2012 року, точний час та дату встановити у ході досудового розслідування не надалось можливим, до ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_7 , який в телефонній розмові з останнім домовився про виконання ОСОБА_3 робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_5 .

21 вересня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_3 зустрівся з ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 , та домовився з ним про вартість виконання робіт по виготовленню та встановленню меблів, які ОСОБА_3 погодився виконати за ціною 3740 грн. У цей час у останнього виник злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_7 , які призначалися в рахунок оплати вартості робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за адресою: АДРЕСА_5 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_7 шляхом обману, 21 вересня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , не маючи на меті виконувати умови усної домовленості щодо проведення робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_5 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 2600 гривень як завдаток, після чого ОСОБА_3 не вчинив жодних дій, направлених на виготовлення та встановлення меблів у вищевказаній квартирі за місцем проживання ОСОБА_7 або щодо повернення йому грошових коштів, тим самим шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_7 , чим спричинив останній матеріальну шкоду в розмірі 2600 гривень.

У жовтні 2012 року, точний час та дату встановити у ході досудового розслідування не надалось можливим, до ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_8 , який в телефонній розмові з останнім домовився про виконання ОСОБА_3 робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем його проживання за адресою: АДРЕСА_6 .

16 жовтня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_3 зустрівся з ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_6 , та домовився з ним про вартість виконання робіт по виготовленню та встановленню меблів, які ОСОБА_3 погодився виконати за ціною 4400 грн. У цей час у ОСОБА_3 виник злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_8 , які призначалися в рахунок оплати вартості робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за адресою: АДРЕСА_6 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 шляхом обману, 16 жовтня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_6 , не маючи на меті виконувати умови усної домовленості щодо проведення робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем проживання ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_6 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 3900 гривень як завдаток, після чого ОСОБА_3 не вчинив жодних дій, направлених на виготовлення та встановлення меблів у вищевказаній квартирі за місцем проживання ОСОБА_8 або щодо повернення йому грошових коштів, тим самим шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_8 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду в розмірі 3900 гривень.

Також, у жовтні 2012 року, точний час та дату встановити у ході досудового розслідування не надалось можливим, до ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_9 , яка в телефонній розмові з останнім домовилася про виконання ОСОБА_3 робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_7 .

12 жовтня 2012 року, близько 12 год. 00 хв., ОСОБА_3 зустрівся з ОСОБА_9 за адресою: м. Рівне, вул. Василя Червонія, 16, в приміщенні ТЦ «Чайка», та домовився з нею про вартість виконання робіт по виготовленню та встановленню меблів, які ОСОБА_3 погодився виконати за ціною 4900 грн. У цей час у останнього виник злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_9 , які призначалися в рахунок оплати вартості робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за адресою: АДРЕСА_7 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_9 шляхом обману, 12 жовтня 2012 року, близько 12 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: м. Рівне, вул. Василя Червонія, 16, в приміщенні ТЦ «Чайка», не маючи на меті виконувати умови усної домовленості щодо проведення робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_7 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 3400 гривень як завдаток, після чого ОСОБА_3 не вчинив жодних дій, направлених на виготовлення та встановлення меблів у вищевказаній квартирі за місцем проживання ОСОБА_9 або щодо повернення їй грошових коштів, тим самим шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 , чим спричинив останній матеріальну шкоду в розмірі 3400 гривень.

Крім того, у жовтні 2012 року, точний час та дату встановити у ході досудового розслідування не надалось можливим, до ОСОБА_3 звернулась ОСОБА_10 , яка в телефонній розмові з останнім домовилася про виконання ОСОБА_3 робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_8 .

31 жовтня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, ОСОБА_10 зустрілась з ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_9 , в приміщенні ТЦ «Чайка», та домовилася з ним про вартість виконання робіт по виготовленню та встановленню меблів, які ОСОБА_3 погодився виконати за ціною 1500 грн. У цей час у останнього виник злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_10 , які призначалися в рахунок оплати вартості робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за адресою: АДРЕСА_8 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне шахрайське заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом обману, 31 жовтня 2012 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлений, перебуваючи за адресою: м. Рівне, вул. Василя Червонія, 16, в приміщенні ТЦ «Чайка», не маючи на меті виконувати умови усної домовленості щодо проведення робіт з виготовлення та встановлення меблів у квартирі за місцем проживання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_8 , ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 900 гривень як завдаток, після чого ОСОБА_3 не вчинив жодних дій, направлених на виготовлення та встановлення меблів у вищевказаній квартирі за місцем проживання ОСОБА_10 або щодо повернення йому грошових коштів, тим самим шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілої ОСОБА_10 , чим спричинив останньому матеріальну шкоду в розмірі 900 гривень.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, які передбачені ч.1 ст. 190 та ч.2 ст.ю 190 КК України - як своїми умисними діями, які виразились у у заволодінні чужим майном шляхом обману ( шахрайство) та своїми умисними діями, які виразились у у заволодінні чужим майном шляхом обману ( шахрайство), вчинене повторно.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд за клопотанням учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних на обвинуваченого.

Судом з`ясовано, що обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин та наслідки їх не оспорювання. Сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у суду немає. Крім того суд роз`яснив, що учасники судового розгляду будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які в судовому засіданні не досліджувались, і які ніким не оспорюються.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованих правопорушень визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушеннь не оспорював та підтвердив факти, що дійсно він протягом 2012 року отримував від потерпілих грошові кошти для виготовлення та встановлення меблів, однак не мав на меті виконувати умови усних домовленостей з потерпілими.

Потерпілі в судове засідання не з"явились, однак подали заяви про розгляд кримінального провадження без їх участі, міру покарання просили призначити судом на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 мали місце, вони містять склад кримінальних правопорушеннь, передбачених ч.1 ст. 190 та ч. 2 ст. 190 КК України, і останній у їх вчиненні винен.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказані правопорушення відносяться до нетяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_3 то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, неофіційно займається суспільно-корисливою працею, раніше несудимий.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих обставин суд не встановив.

Витрати на залучення експертів за проведення судових експертиз становлять 391 грн 20 коп.

Міра запобіжного заходу відносно обвинуваченого не обиралась.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених правопорушеннь, обставини їх вчинення, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання без ізоляцією від суспільства у виді штрафу, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушеннь.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушеннь, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 615, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України та кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначити покарання:

за ч.1 ст. 190 КК України - у виді п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;

за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

На підставі ст. 70 КК України визначити остаточне покарання ОСОБА_3 шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді сто неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 (одна тисяча сімсот) гривень.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 391 (триста двадцять одну) гривню 20 копійок.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя -