Справа № 341/1624/22
Провадження № 11-кп/4808/230/23
Категорія ч. 4 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000127 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року, яким,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , безробітний, українець, громадянин України, не одружений, з середньою освітою, раніше неодноразово судимого, в останнє вироком Рівненського міського суду 03.12.2021 року за ч. 2 ст. 289 КК України, із призначеним покаранням на підставі ч. 4 ст. 70 КК України у видіпозбавлення волі на строк 5 років із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 185 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини четвертої статті 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.

На підставі частин 1, 4 статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду від 03.12.2021 року, яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років,

та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати на проведення експертиз у розмірі 3209,26 грн.

Вирішено питання речових доказів,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_11 ,

ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 185 КК України скасувати. Ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_9 за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, кримінальне провадження закрити.

Вказує, що вина ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого правопорушення не доведена, в його діях відсутній склад злочину тому вирок суду першої інстанції повинен бути скасований, в тому числі в зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Наголошує, що висновок суду побудований на неналежних і недопустимих доказах, а з точки зору достатності та взаємозв`язку, за результатами даного судового розгляду наявність у діянні ОСОБА_9 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, не доведена.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду першої інстанції з підстав істотного порушення кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та призначити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлені волі строком на 5 років.

На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднати невідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду від 03 грудня 2021 року, та остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі на трок 6 років. В решті вирок залишити без змін.

Вказує, що фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення ОСОБА_9 свідчать про його підвищену суспільну небезпеку, а покарання не відповідає меті кримінального покарання, засадам застосування санкцій закону про кримінальну відповідальність та суспільним критеріям оцінки діяльності правоохоронних органів та суду.

Також зазначає, що невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості полягає і в тому, що згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як ними самими, так і іншими особами. Тому призначене обвинуваченому покарання у зв`язку з несправедливою м`якістю не буде необхідним та достатнім для виправлення та попередження нових злочинів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 вчинив повторно таємне викрадення чужого майна (крадіжку) потерпілої ОСОБА_11 в умовах воєнного стану за наступних установлених судом обставин.

У період з 10.09.2022 року до 13.09.2022 року ОСОБА_9 перебував у гостях в своєї тітки ОСОБА_11 , яка проживає у АДРЕСА_2 .

13.09.2022 року у період часу з 07:30 години до 11:20 години ОСОБА_9 , перебуваючи у будинку ОСОБА_11 , побачив на столі у одній з кімнат належний сину останньої мобільний телефон марки «Tecno», моделі «Tecno KE5j» і у нього виник умисел на його таємне викрадення.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , достовірно знаючи, що з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, скориставшись відсутністю господарів у будинку, діючи умисно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, повторно вчиняючи злочин, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу підійшов до столу і таємно викрав з нього мобільний телефон марки «Tecno», моделі «Tecno KE5j», у корпусі зеленого та чорного кольорів, вартістю 3150,0 грн., у прозорому силіконовому чохлі, вартістю 12,0 грн., із вмістом сім-карти оператора мобільного зв`язку ТОВ «лайфселл», вартістю 75,0 грн., на рахунку якої знаходились грошові кошти у сумі 36,0 грн.

Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_9 , користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до шафи, що знаходилась у цій же кімнаті, у якій виявив жіночу сумочку ОСОБА_11 .

Відкривши вказану сумочку, ОСОБА_9 побачив у ній гаманець, з якого таємно викрав належні ОСОБА_11 грошові кошти у сумі три тисячі гривень і з викраденим майном направився до виходу з будинку.

Після цього, ОСОБА_9 покинув місце вчинення кримінального правопорушення і надалі розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 6273,0 грн.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційної скарги, з мотивів, викладених у ній, заперечували проти апеляційної скарги прокурора;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора, просив задовольнити її;

- потерпіла ОСОБА_11 наголосила, що немає претензій до обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що їх необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За результатами апеляційного розгляду доводи сторін не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку суду апеляційної інстанції, при ухваленні вироку суд першої інстанції в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.

Під час розгляду провадження судом першої інстанції забезпечено дотримання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, передбаченого ст. 22 КПК України.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини, з`ясування яких має істотне значення для цього кримінального провадження, а висновки суду першої інстанції, викладені у судовому рішенні, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

На думку суду апеляційної інстанції, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та достатності.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції належним чином дослідив та правильно дав оцінку:

показанням допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_9 , який свою вину у вчиненому не визнав та суду пояснив, що злочин не вчиняв, а взяв належні йому кошти та телефон, щоб покористуватися;

показанням потерпілої ОСОБА_11 , тітки обвинуваченого, яка зазначила, що зрозумівши, що мобільний телефон, яким користувався син, зник та заглянувши у свою жіночу сумку, яка була у шафі, побачила, що з її гаманця зникли гроші у сумі 3000,0 грн. телефонувала у поліцію двічі і чітко вказала щодо крадіжки на обвинуваченого. Проте зазначила, що з опалу зателефонувала в поліцію. Претензій матеріального характеру до обвинуваченого не має. Шкода їй відшкодована у повному обсязі. Просила суд обвинуваченого суворо не карати. Вважає, що обвинуваченого потрібно звільнити від кримінальної відповідальності;

показанням свідка ОСОБА_12 , баби обвинуваченого, яка зазначила, що попросила обвинуваченого приїхати з м. Рівного та допомогти їй викопати картоплю. Обвинувачений приїхав та допоміг їй. Свідок казала обвинуваченому, що дасть йому за це гроші і купить спортивний костюм. Зазначила, що коли обвинувачений просив у неї гроші, то вона завжди йому давала. Кошти, які взяв обвинувачений, повернула його матір. Телефон обвинувачений завжди брав, бо внук давав йому грати ігри. Також, зазначила, що кошти у будинку спільні. Просила суд відпустити обвинуваченого;

протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 13 вересня 2022 року;

протоколу огляду місця події від 13 вересня 2022 року, де зазначено, що місцем огляду є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 ;

фототаблиці до протоколу огляду місця події від 13 вересня 2022 року;

постанові від 13 вересня 2022 року про визнання речовими доказами;

висновку експерта від 20 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/9755-Д;

висновку експерта від 20 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/9759-ТВ;

ілюстративним таблицям до висновку експерта від 20 вересня 2022 року № СЕ-19/109-22/9759-ТВ;

висновку судово-психіатричної експертизи від 03 листопада 2022 року № 271/2022;

протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 13 вересня 2022 року та іншим.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення у судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винуватим за ч. 4 ст. 185 КК України.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно визнав необґрунтованою позицію сторони захисту про те, що ОСОБА_9 не бажав протиправно заволодіти чужими коштами і мобільним телефоном, а вважав, що бере належні йому кошти за допомогу, а мобільний телефон взяв покористуватися.

Суд першої інстанції встановив, що грошові кошти ОСОБА_9 ніхто не дозволяв брати, оскільки сама потерпіла розцінила дії обвинуваченого як таємне викрадення майна.

Також поведінка обвинуваченого після заволодіння коштами і телефоном, який намагався залишити межі області з викраденим телефоном, коштами, без повідомлення про це потерпілої сторони, без пояснення щодо причин заволодіння коштами і телефоном за наявності такої можливості, свідчать про відсутність бажання повернути телефон та кошти.

Також суд правильно зазначив, що інкримінований особі злочин вважається закінченим з моменту вилучення майна і наявності реальної можливості розпоряджатися ним як своїм власним, що ОСОБА_9 і зробив після заволодіння коштами і телефоном.

У колегії суддів відсутні сумніви у винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Потерпілою стороною та свідком не спростовано висновки суду про заволодіння таким майном саме без дозволу власників.

Подальша зміна потерпілою та свідком свого ставлення до вчиненого ОСОБА_9 злочину у зв`язку з наявністю родинних відносин не є підставою для визнання його невинуватим.

За таких обставин, враховуючи наявність належних та допустимих доказів, які поза розумним сумнівом свідчать про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив обвинувальний вирок.

Щодо призначеного судом покарання колегія суддів дійшла наступних висновків.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Частинами 1 та 2 ст. 65 КК України визначено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг прокурора та захисника, враховуючи виключний характер застосування ст. 69 КК України, дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає вказаним вище вимогам закону.

При цьому, суд першої інстанції мотивував своє рішення та навів обставини, які у сукупності стали підставами для висновку про можливість призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини четвертої статті 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання правильно враховував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції відніс активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Добровільне відшкодування завданого збитку. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції не встановив.

З врахуванням пом`якшуючих покарання обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпечності та тяжкості вчиненого злочину, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_9 основне покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі, нижче від найнижчої межі встановленої в санкції частини статті.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 із застосуванням ст. 69 КК України судом першої інстанції було належним чином враховано обставини вчиненого кримінального правопорушення, форму вини та наслідки, те, що вчинене кримінальне правопорушення відносяться відповідно до ст. 12 КК України до тяжких злочинів, а також відомості, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , в тому числі поведінку під час досудового розслідування та судового розгляду.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком про наявність пом`якшуючих обставин покарання, а саме те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення та добровільно відшкодував завдані збитки.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував ті обставини, на які посилаються апелянти в апеляційній інстанції.

На думку суду апеляційної інстанції призначене ОСОБА_9 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України, з врахуванням всіх фактичних обставин по кримінальному провадженню, є таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, необхідними та достатніми для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

На думку суду апеляційної інстанції, визначене ОСОБА_9 судом першої інстанції покарання на підставі ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 185 КК України, - 2 (два) роки. На підставі частин 1, 4 статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання за цим вироком частково приєднане невідбуте покарання за вироком Рівненського міського суду від 03.12.2021 року, яким ОСОБА_9 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, та остаточно призначене ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 2 (два) місяці є законним та справедливим, відповідає принципам індивідуалізації покарання та гуманізму, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За таких обставин, підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг захисника та прокурора не здобуто, а тому його необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та заступника керівника Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2023 року щодо ОСОБА_9 за ч. 4 ст. 185 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_13

ОСОБА_5