Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 316/1999/21
Провадження №: 1-і/332/97/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

при секретарі - ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_3 , захисника - ОСОБА_4 , обвинуваченої - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Дніпровка, Василівського (Кам`янсько- Дніпровського) району, Запорізької області, громадянки України, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за № 0000191 від 06.05.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Розпорядженням Голови Верховного Суду № 49/0/9-22 від 14.09.2022 внесені зміни до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану (окремі суди Донецької, Запорізької та Харківської областей)», згідно яких визначено територіальну підсудність судових справ Василівського районного суду Запорізької області за Заводським районним судом м. Запоріжжя.

Прокурор подав до Заводського районного суду м. Запоріжжя клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, який закінчується 01.09.2023 року, оскільки, на думку прокурора, ризики, передбачені ст.177 КПК України, а саме: переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, незаконний вплив на свідків, перешкоди кримінальному провадженню іншим чином у цьому ж кримінальному провадженні, не перестали існувати.

Прокурор у судовому засіданні підтримав клопотання та надав аналогічні пояснення вказані у клопотанні.

Обвинувачена ОСОБА_5 та її захисник заперечували проти клопотання прокурора стосовно продовження запобіжного заходу обвинуваченій у вигляді тримання під вартою, обґрунтовуючи тим, що обвинувачена тривалий час перебуває під вартою. За таких підстав просили змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання. Також обвинувачена пояснила, що співробітниками соц.служби СІЗО було здійснено телефонні дзвінки до Кропивницького Центру для переселенців, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , які погодились її прийняти для проживання і перебування, а в подальшому вона переїде до м.Запоріжжя, куди повинна прибути у вересні її молодша донька, де ОСОБА_5 буде в подальшому проживати та з`являтись на всі виклики суду. Просила обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Суд заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов до наступного висновку.

На підставі розпорядження Голови Верховного Суду України № 49/0/9-22 від 14.09.2022 територіальну підсудність судових справ Василівського районного суду Запорізької області змінено на Заводський районний суд м. Запоріжжя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію та практику Суду як джерело права.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п.80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зав`язків з іншою країною, або наявність зав`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 взято під варту ухвалою слідчого судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 07.05.2021 року. Тобто, на даний час обвинувачена перебуває під вартою вже більше двох років, але справа не розглядається.

Суд вважає, що стороною обвинувачення не надано фактичних даних та доказів про те, що на даний час існують ризики, які раніше були взяті до уваги слідчим суддею, при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, мають бути реальними та їх існування має бути оцінено з урахуванням конкретних обставин.

Таким чином, ризики зазначені прокурором при продовженні обвинуваченій запобіжного заходу тримання під вартою суд вважає необґрунтованими.

За такої обставини суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого перестало бути розумним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити.

Разом з тим, запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання із покладенням обов`язків ,визначених ч. 5 ст. 195 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 176-178, 199, 131-132, 369-372 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 - відмовити.

Змінити обраний відносно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на ОСОБА_5 такі обов`язки:

- з`являтися на першу вимогу до суду, прокурора;

- повідомляти суд, прокурора про зміну свого місця проживання;

- не відлучатися з місця перебування без дозволу суду, прокурора;

- утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілими та іншими особами з приводу обставин вчинення інкримінованого злочину;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання встановити по 27 жовтня 2023 року включно.

В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченій ОСОБА_5 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на неї обов`язків, до неї може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на неї може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Звільнити ОСОБА_5 з-під варти негайно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1