Справа № 307/2569/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.07.2023 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/1025/20 за апеляційною скаргою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 17.09.2020.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, українка, з базовою загальною середньою освітою, непрацююча, одружена, несудима, засуджена:

- за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнена від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом 01 (одного) року 06 (шість) місяців іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з загальною середньою освітою, водій експедитора ФОП ОСОБА_10 , одружений, несудимий,засуджений:

- за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 01(одного) року 06 (місяців) іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 20000 ( двадцять тисяч ) грн моральної шкоди, а також з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 20000 ( двадцять тисяч ) грн моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 7000 (сім тисяч) грн матеріальної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

-2-

Згідно вироку, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 19.07.2018 близько 07 год, знаходячись біля дворогогосподарства будинку АДРЕСА_1 , на ґрунті довготривалих неприязних відносин, розпочали сварку з ОСОБА_11 , в ході якої ОСОБА_6 дерев`яною палкою нанесла удар в праву половину обличчя ОСОБА_11 , чим спричинила останній тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме: закритий перелом виличної кістки та струс головного мозку, а ОСОБА_7 в ході цієї сварки наніс удар дерев`яною палкою в ділянку правого променево-зап`ясного суглобу ОСОБА_11 , чим спричинив останній тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості, а саме: закритий внутрішньо суглобний перелом променевої кістки.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просять вирок суду від 17.09.2020 щодо них скасувати та призначити кримінальне провадження за їх обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України до нового розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог зазначають про незаконність та необґрунтованість постановленого щодо них вироку у зв`язку із неповнотою судового розгляду. На їх думку, фактично їх вина у вчиненні інкримінованого злочину доведена показаннями допитаних в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_11 , її доньки ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , яка теж являється родичкою потерпілої, більш того остання була понятою під час проведення огляду місця події від 16.08.2018, а згідно протоколу слідчого експерименту, значилась як статист, тобто була добре обізнана з позицією потерпілої, однак під час досудового розслідування остання свідком не визнавалась та не допитувалась. Окрім того, висновок судово-медичної експертизи потерпілої складений експертом ОСОБА_14 , який на час його складання не мав відповідного досвіду роботи, у зв`язку з чим у даному висновку допущено неточності і протиріччя. Також ставлять під сумнів компетентність слідчого ОСОБА_15 , який також через молодий вік та відсутність відповідного стажу допитував потерпілу ОСОБА_11 у присутності понятих. Свідок ОСОБА_12 під час її допиту на досудовому розслідуванні зазначала про те, що ОСОБА_7 першим наносив потерпілій тілесні ушкодження через паркан, а вже згодом показувала про те, що першою удар нанесла ОСОБА_6 . Також, потерпіла впродовж досудового розслідування стверджувала про відсутність будь-яких свідків - очевидців інциденту, що мав місце з ними, однак потім з`явилась свідок ОСОБА_12 , та теж стала поводитись агресивно. Свідок ОСОБА_13 була запрошена потерпілою статистом при слідчому експерименті, при цьому, її чоловік ОСОБА_16 був понятим при даній слідчій дії. Окрім того, ОСОБА_13 давала в суді непослідовні та суперечливі показання, яку увесь час поправляла в судовому засіданні потерпіла за, що їй було зроблено судом зауваження. Вважають, що все обвинувачення побудоване на показаннях потерпілої ОСОБА_11 , свідка ОСОБА_12 , які є родичами між собою, а показання інших свідків, які допитувались судом, не допитувались стороною обвинувачення під час досудового розслідування та не були очевидцями події, що мала місце 19.07.2018. Також звертаються увагу на те, що експерт ОСОБА_14 у своєму висновку № 271 від 15.08.2018, зазначив про відсутність у потерпілої кістково-деструктивних змін, окрім лінійного рубця на пальці лівої кисті, які не є тілесними ушкодженнями середнього ступеню тяжкості, більш того жодних видимих пошкоджень у потерпілої на обличчі не було. Згідно медичної картки хворої ОСОБА_17 вона знаходилась в лікарні через лікування цукрового діабету, що підтверджено відповідними чеками на купівлю медикаментів. Інших симптомів лікарі не виявили, в направленні потерпілої в травматологічне відділення ЦРЛ лікар також про наявність у неї тілесних ушкоджень не вказує. Окрім того, не погоджуються з висновком суду щодо розв`язання цивільного позову потерпілої.

-3-

В доповненні до апеляційної скарги, обвинувачена ОСОБА_6 зазначає, що в ході події, яка мала місце 19.07.2018, її чоловік - ОСОБА_18 був побитий потерпілою ОСОБА_11 та її донькою ОСОБА_12 і 20.07.2018, звернувся до поліції про спричинення йому тілесних ушкоджень вищевказаними особами.

У доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу на те, що висновок судово-медичної експертизи № 271 від 15.08.2018 слід визнати недопустимим доказом, оскільки медична документація, на підставі якої проводилась судово-медична експертиза, експертам не передавалась і відповідна ухвала слідчого судді про надання слідчому доступу до медичних документів потерпілої відсутня. Окрім того, в медичній документації не зазначено про наявність у потерпілої закритого перелому правої скулової кістки, однак експерт, вийшовши за межі ухвали слідчого судді витребував рентген знімки 2-х закритих переломів на тілі ОСОБА_11 .

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинувачених, захисника, потерпілої та її представника, неявка яких з урахуванням ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає її розгляду. При цьому, береться до уваги те, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити вирок суду без змін, а апеляційну скаргу обвинувачених без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з доповненнями до неї задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом».

Згідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються сукупністю доказів, досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку.

-4-

З вироку суду вбачається, що в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України не визнала та показала, що довготривалий час вона перебуває у неприязних відносинах з потерпілою ОСОБА_11 , яка є її сусідкою та сестрою її чоловіка. Останнім часом сварка виникла із-за частини земельної ділянки, яку захопила ОСОБА_11 , та на якій остання поставила огорожу. Цю огорожу вона вирішила забрати, а саме зрізати її болгарко. Так, 19.07.2018 зранку взяла болгарку і почала зрубувати металеві стовбці огорожі, на це підійшла до огорожі потерпіла, розпочала сварку та почала кидати у її сторону дошки, які були під огорожею. Тоді вона взяла одну із цих дощок та також кинула в сторону потерпілої і попала їй в праве плече. Потім прийшли працівники поліції. Вину визнає лише в тому, що зрубала огорожу і кинула дерев`яну дошку потерпілій в праве плече.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні також вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та показав, що 19.07.2018 зранку порався біля автомобіля, а його теща - ОСОБА_6 болгаркою зрізувала огорожу потерпілої, яку остання встановила незаконно не на її земельній ділянці. Він бачив як огорожа падаючи зачепила потерпілу. Також бачив як потерпіла кидала дерев`яними дощечками в сторону його тещі ОСОБА_6 , а в свою чергу остання також взяла одну із цих дощечок та кинула в сторону потерпілої, при цьому попала осатаній в праве плече. Стверджував, що особисто потерпілій жодних ударів не наносив.

Незважаючи на невизнання обвинуваченими вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, їх вина стверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, а саме: показаннями потерпілої, свідків та письмовими доказами.

Потерпіла ОСОБА_19 показала, що 19.07.2018 близько 07 год ранку прокинулася від дивних звуків. Вставши побачила як обвинувачена ОСОБА_6 зрізує болгаркою її огорожу. Біля неї стояв її зять ОСОБА_7 та донька. Вона просила їх не зрізати огорожу, і в цей час ОСОБА_7 вдарив її дерев`яною дощечкою по руці, а обвинувачена ОСОБА_6 дерев`яною палкою наносила їй удар по голові.

Свідок ОСОБА_20 показала, що вона є племінницею потерпілої. 19.07.2018 близько 07 год ранку почула крики на вулиці. Вийшовши на вулицю побачила зрізану огорожу потерпілої, а також в цей час ОСОБА_6 разом зі своїм чоловіком та зятем ОСОБА_7 сварилися з ОСОБА_19 . Бійки в цей час між ними вже не було.

Свідок ОСОБА_19 показала, що їй стало відомо, що ОСОБА_7 вдарив потерпілу дерев`яною дощечкою по руці, а сама обвинувачена ОСОБА_6 наносила потерпілій дерев`яною палкою удар по голові. Вона бачила в потерпілої кров біля правого віска, ліва рука була опухла. Потерпіла одразу поїхала в лікарню. У 15 годин дня потерпіла приїхала з лікарні додому і її рука була в гіпсу, а зранку вона знову пішла в лікарню.

Показаннями свідка ОСОБА_12 стверджується те, що 19.07.2018 близько 07 год ранку почула звуки на вулиці, вийшовши на вулицю побачила як обвинувачені зрізують їх огорожу. ОСОБА_7 почав бити її маму потерпілу ОСОБА_11 палкою по руці, а ОСОБА_6 дерев`яною палкою била ОСОБА_19 по голові.

Показаннями свідка ОСОБА_13 стверджується те, що вона є сусідкою з потерпілої. Точної дати не пам`ятає, коли це було, зранку вона почула на вулиці звук болгарки. Вийшовши на вулицю побачила як обвинувачені пиляли огорожу потерпілої. А також бачила як ОСОБА_7 бив потерпілу дерев`яною палкою по руці.

Свідок ОСОБА_18 показав, що він є чоловіком обвинуваченої ОСОБА_6 , а потерпіла ОСОБА_11 є його рідною сестро. Між ними часто виникають сварки із-за користування частини земельної ділянки. 19.07.2018 він прийшов додому уже після інциденту, який відбувся між його членами сім`ї та сестрою ОСОБА_11 , а тому сказати про нанесення тілесних ушкоджень потерпілій нічого сказати не може.

-5-

Свідок ОСОБА_21 показав, що він є чоловіком потерпілої і двоюрідним братом обвинуваченої. 19.07.2018 не був вдома, а тому не бачив події, яка відбулася цього дня між його дружиною та обвинуваченими. Він може підтвердити лише те, що після цієї події його жінка ОСОБА_11 , від завданих їй тілесних ушкоджень обвинуваченими, отримала струс мозку і перелом руки.

Показаннями свідка ОСОБА_22 стверджується, що вона є родичкою потерпілої. Бачила потерпілу в лікарні, у якої була побита голова і рука була в гіпсі.

Свідок ОСОБА_23 показав, що точної дати не пам`ятає, коли це було, його покликала потерпіла до неї по працювати, тобто встановити бляху на огорожі, яка знаходиться на межі з обвинуваченими. Перед тим він питав потерпілу проте, чи немає ніяких конфліктів між нею та сусідами. Того дня ніяких скандалів не було. Після він почув, що обвинувачені нанесли тілесні ушкодження потерпілій.

Крім показань потерпілої, свідків, вина обвинувачених доводиться дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами.

Протоколами огляду місця події та фото таблицями до них від 16.08.2018 встановлено місце вчинення кримінального правопорушення ( т. 1 а. к. п. 134-145).

Протоколом слідчого експерименту від 16.08.2018 встановлено спосіб вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ( т. 1, а. к. п. 146-151).

Висновком експерта № 271 від 08.08.2018 стверджується те, що в ОСОБА_24 встановлено тілесні ушкодження: закритий внутрішньо суглобовий перелом променевої кістки; закритий перелом правої виличної кістки; струс головного мозку; рана І пальця лівої кисті. Закритий внутрішньо суглобовий перелом променевої кістки виник в результаті одної або більше локальних дій по механізму удару в ділянку правого променево-зап`ястного суглобу твердим тупим предметом індивідуальні особливості контактної поверхні якого в процесі експертизи встановити не вдалось. Згідно п. 2.2.2 наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 вказане тілесне ушкодження відноситься до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так-як подібного характеру тілесні ушкодження викликають розлад здоров`я більше 21-го дня. Закритий перелом правої виличної кістки та струс головного мозку виникли в результаті одної або більше локальних дій по механізму удару в правої половини обличчя твердим тупим предметом індивідуальні особливості контактної поверхні якого в процесі експертизи встановити не вдалось. Згідно п. 2.2.2 наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 вказані тілесні ушкодження відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так-як подібного характеру тілесні ушкодження викликають розлад здоров`я більше 21-го дня. Рана І пальця лівої кисті виникла від одної або більше дій твердого предмету, що має вістря та можливо ріжучу крайку, інші індивідуальні особливості контактної поверхні якого в процесі експертизи встановити не вдалось. З огляду на те, що дане тілесне ушкодження загоїлось первинним натягом, згідно п. 2.3.5 наказу МОЗ України № 6 від 17.01.1995 вказане тілесне ушкодження відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я, чи незначну стійку втрату працездатності. З огляду на дані медичної документації та результати обстеження, давність виникнення даних тілесних ушкоджень складає більше 21 діб до моменту огляду, що відповідає заявленому строку 19.07.2018 (т. 1 а. к. п. 165-168).

Таким чином, зібрані у справі, належним чином досліджені у судовому засіданні докази, у своїй сукупності доповнюють один одного і підтверджують винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм правопорушення, а тому доводи щодо недоведеності вини обвинувачених не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами кримінального провадження та дослідженими судом доказами.

На підставі аналізу всіх наявних у провадженні доказів у їх сукупності, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, послідовність і

-6-

детальність показань потерпілої ОСОБА_11 стосовно обставин події злочину, кількості, локалізації та механізму завдання їй саме 19.07.2018 тілесних ушкоджень, узгодженість цих показань з показаннями очевидців події ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , протоколом проведеного слідчого експерименту та висновком судово-медичної експертизи, показання інших свідків стосовно дати вчинення злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про належність, допустимість, достовірність цих доказів та доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги також ураховується те, що у кримінальному провадженні відсутні які-небудь дані про те, що у потерпілої ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 були підстави для обмови обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Показання потерпілої та цих свідків, колегія суддів вважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними, і також приймає їх до уваги.

Таким чином, посилання в апеляційній скарзі обвинувачених на те, що у висновку судово-медичної експертизи № 271 від 08.08.2018 зазначено про відсутність у потерпілої кістково-деструктивних змін, окрім лінійного рубця на пальці лівої кисті, які не є тілесними ушкодженнями середнього ступеню тяжкості, більш того жодних видимих пошкоджень у потерпілої на обличчі не було, не спростовує висновків суду виходячи із сукупності досліджених доказів, у тому числі висновку експерта, у якому не заперечується можливість отримання потерпілою тілесних ушкоджень за обставин, установлених досудовим розслідуванням та судом.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками та вважає, що за встановлених обставин дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України кваліфіковано правильно, оскільки судом першої інстанції доведено, що обвинувачені, маючи умисел, спрямований на заподіяння потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, завдали їй удари твердим тупим предметом з невстановленою індивідуальною особливістю контактної поверхні в праву половину обличчя та в ділянку правого променево-зап`ясного суглобу.

Стандарт доведення винуватості поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

На думку колегії суддів, зазначені вимоги судом першої інстанції виконано в повному обсязі.

Окрім того, апеляційний суд зазначає проте, що у своїх висновках суд першої інстанції навів мотиви, обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Спростовуючи доводи обвинувачених, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги фактичні дані судово-медичної експертизи (висновок експерта № 271 від 08.08.2018), згідно якого експертом, зокрема, досліджувалась медична документація ОСОБА_11 .

Частина 4 стастті 69 КПК України передбачає, що експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи.

-7-

На переконання суду, звернення експерта із запитом на представлення медичної документації заповненої на ім`я ОСОБА_19 , надання уповноваженими особами Тячівської районної поліклініки медичної документації експертам, не свідчить про порушення експертом вимог ч. 4 ст. 69 КПК.

Пункт 2.8 «Правил судово-медичного визначення степені тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 передбачає, що при проведенні експертизи судово-медичний експерт має право ознайомлюватись з матеріалами справи, що стосуються експертизи. Якщо наданих матеріалів недостатньо для вирішення поставлених перед експертом питань, він має право порушувати клопотання перед особою, яка призначила експертизу, про надання додаткових матеріалів та документів, які необхідні для її проведення. Експерт також має право просити особу, яка призначила експертизу, уточнити або пояснити питання, запропоновані йому для вирішення при виконанні експертизи.

Суд погоджується із твердженням обвинувачених про те, що відомості які можуть становити лікарську таємницю є документами, які містять охоронювану законом таємницю в розумінні ст. 162 КПК України, отримання доступу до яких регламентовано Главою 15 КПК України.

За змістом ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомлюватися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Окрім дослідження експертами медичної документації амбулаторного хворого, експерт ОСОБА_14 безпосередньо оглядав особу щодо якої проводив експертизу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 242 КПК України призначення експертизи для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.

Якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 цього Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.

Таким чином, у наведеній ситуації, зважаючи на вимоги ст. 22, 290, 412 КПК України було б невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу. Разом з тим, добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, стороні захисту та обвинуваченим у порядку ст. 290 КПК України було надано можливість ознайомитися з усіма матеріалами досудового розслідування, у тому числі з висновками експертиз , при цьому сторона захисту та обвинувачені не клопотали про надання їм доступу, зокрема, до медичної документації, в тому числі на підставі яких було сформовано висновки вказаних експертиз.

При цьому слід врахувати висновок Верховного Суду, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 27.07.2020 (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19), за яким відсутність у матеріалах

-8-

кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК України не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

Більш того, сторона захисту та обвинувачені, як на стадії досудового розслідування, так і на стадії судового розгляду не порушували питання щодо неправильності в цілому висновків експертів (мотиви сторони захисту ґрунтувались виключно на порушенні прядку отримання медичної документації), не заявляли слідчому, суду клопотання про проведення іншої (наприклад, повторної або комісійної) експертизи, при тому, що в апеляційній скарзі обвинувачені зазначають про недостатній кваліфікаційний рівень експерта через незначний фаховий стаж.

З огляду на викладене доводи обвинувачених в апеляційній скарзі про недопустимість як доказу висновку експерта № 271 від 08.08.2018 щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_19 в тому числі, через не відкриття медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є безпідставними.

Доводи обвинувачених про недопустимість доказів, а саме протоколів огляду місця подій від 16.08.2018 через те, що ці слідчі дії проводились за участю понятої ОСОБА_13 , яка є родичкою потерпілої ОСОБА_11 , є безпідставними і такі відхиляються виходячи з наступного.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 16.08.2018, під час проведення зазначеної слідчої дії були присутні поняті ОСОБА_25 та ОСОБА_16 .

Тому доводи обвинувачених про проведення 18.08.2018 огляду місця події за участю ОСОБА_13 в якості понятого є безпідставними, оскільки дані про її участь під час проведення огляду місця події у протоколі не містяться.

Доводи обвинувачених про недопустимість протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 від 16.08.2018, оскільки статистом виступала зацікавлена особа ОСОБА_13 родичка потерпілої та чоловік якої ОСОБА_16 був понятим при вказаній слідчій дії, є безпідставними і такі відхиляються виходячи з наступного.

Положеннями ч. 7 ст. 223 КПК України встановлено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані у результатах кримінального провадження. Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Понятий це незаінтересована в результатах кримінального провадження особа, яку запрошує слідчий або прокурор для участі у слідчій (розшуковій) дії з метою засвідчення факту, змісту та результатів її проведення.

Під «незаінтересованістю» понятого слід розуміти відсутність його власного процесуального інтересу в кримінальному провадженні. Наявність такого інтересу є підставою для відмови у його залученні як понятого.

Однак ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній скарзі обвинувачені не вказували на жоден доказ, чи принаймні аргумент, який би свідчив про будь-яку заінтересованість родичів потерпілої ОСОБА_11 в результатах проведення слідчого експерименту.

-9-

Крім того, жоден із учасників судового розгляду (обвинувачені, захисник, прокурор, потерпіла) не заперечували достовірності інформації, зафіксованої в протоколі слідчого експерименту та не вказували на невідповідність даних, викладених у цьому документі, тим, що були зафіксовані під час проведення цієї слідчої дії.

Таким чином, доводи обвинувачених про недопустимість протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_11 не були підтверджені, та доказів щодо їх недопустимості в матеріалах кримінального провадження немає. Не наведено обґрунтованих доводів та не надано документів на підтвердження цього факту і в апеляційній скарзі обвинувачених. При цьому не вказано мотивів та обставин, які би могли викликати сумнів у неупередженості понятого ОСОБА_16 з огляду на його родинні стосунки із статистом ОСОБА_26 .

Посилаючись у апеляційній скарзі на те, що показання свідка ОСОБА_13 є непослідовними та суперечливими за змістом, оскільки протягом судового провадження її доповняла потерпіла, обвинувачені не зазначають, яким чином це вплинуло на встановлені фактичні обставини, при тому що суд встановив ці обставини безпосередньо, в тому числі, й із сукупності інших доказів.

На підставі наведеного, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги обвинувачених щодо невідповідності висновків у вироку суду фактичним обставинам кримінального провадження, підтвердження не знайшли. Висновки суду, викладені у вироку ґрунтуються на належних, достовірних, допустимих та достатніх доказах, зокрема, з врахуванням експертного висновку, які відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Всі сумніви щодо доказів та їх змісту були перевірені під час судового розгляду та з приводу цього наведено відповідні мотиви у рішенні. У вироку суду в повній відповідності до вимог частини 3 статті 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень статті 94 КПК України.

З огляду на зазначене, невизнання вини обвинуваченими щодо обставин заподіяння ними тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_11 , судом першої інстанції вірно розцінено, як обрану лінію захисту обвинуваченими з метою уникнення ними кримінальної відповідальності, а тому критично віднісся до цих показань.

У ході аналізу доводів апеляційної скарги підстав для виправдання та закриття кримінального провадження, судом апеляційної інстанції встановлено не було, адже винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтверджується належними, допустимими, достовірними доказаними, безпосередньо дослідженими та оціненими на основі власного переконання судом першої інстанції.

Слід визнати необгрунтованими й доводи апеляційної скарги про неповноту судового розгляду, оскільки вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту та необ`єктивність дослідження судом матеріалів цього провадження.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, під час досудового розслідування та при розгляді кримінального провадження в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону злочину, допитані всі особи, показання яких має істотне значення для кримінального провадження. Тому апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги обвинувачених про відсутність належних доказів їх вини у вчиненні інкримінованого злочину та недопустимість ряду доказів є безпідставними.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов

-10-

обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, за яке їх притягнуто до кримінальної відповідальності.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченими в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в апеляційній скарзі обвинувачених про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

З вироку суду вбачається, що на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку кримінального правопорушення, а твердження обвинувачених про недоведеність їх вини в зазначеному кримінальному правопорушенні, а також доводи про відсутність у кримінальному провадженні достовірних доказів їх вини у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх притягнуто до кримінальної відповідальності, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінального провадження, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота судового розгляду, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому обвинувачені наголошують у своїй апеляційній скарзі. Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винними ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вказаному кримінальному правопорушенні та правильно кваліфікував дії обвинувачених за ч. 1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розгляд здоров`я або значну втрату працездатності менш як на одну третину.

Інші доводи апеляційної скарги обвинувачених вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при розгляді кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Цих вимог кримінального закону, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотримався.

З вироку суду вбачається, що призначаючи обвинуваченим покарання, суд першої інстанції врахував відсутність обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених, а також те, що вчинене обвинуваченими кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким кримінальним правопорушенням, характер суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кримінального правопорушення та дані про особу винних, які за місцем проживання характеризуються, відповідно, посередньо та позитивно, раніше не судимі.

-11-

Обставин, які згідно ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинувачених судом першої інстанції не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 122 КК України із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України.

На думку апеляційного суду, судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дотримано вимоги ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке відповідає даним про особу обвинувачених та ступеню тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження нових кримінальних правоплорушень, а також співмірним вчиненому ними протиправному діянню та його наслідкам і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Окрім того, згідно ч. 2 ст. 127 КПК України шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до положень частини 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України (далі ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадів, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховують вимоги розумності і справедливості ( ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Так, в суді першої інстанції потерпілою ОСОБА_11 заявлений цивільний позов про стягнення з обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 солідарно на її користь заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 7000 грн, а також моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Вирішуючи вказаний цивільний позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого до висновку, що такий в частині стягнення матеріальної шкоди доведений і підлягає до задоволення в повному обсязі та стягнув з обвинувачених на користь потерпілої матеріальну шкоду в розмірі 7000 грн.

-12-

Також, колегія суддів констатує, що суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Судом першої інстанції при вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_11 , враховано характер та обсяг понесених нею душевних страждань, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, глибину немайнових втрат, ґрунтуючись на засадах розумності, виваженості і справедливості, а тому дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення цивільного позову шляхом стягнення з обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_11 по 20000 грн моральної шкоди.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги обвинувачених без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з доповненнями до неї залишити без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 17.09.2020 щодо ОСОБА_27 та ОСОБА_28 ,- без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення й може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційним судом.

Судді