Номер провадження: 11-сс/813/885/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

слідчого - ОСОБА_7 ,

представника власника майна - ОСОБА_8 ,

власника майна - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000585, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.04.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2023 у кримінальному провадженні №0000585, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.04.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладено арешт на грошові кошти у сумі 7500 доларів США, мобільні телефони у кількості 3 штук, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , посвідчення водія серії НОМЕР_2 та транспортний засіб «FiatAlbea», держаний номерний знак НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) із ключами до замку запалювання, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування

Рішення слідчого судді обґрунтоване виключенням можливості втрати слідів злочину, можливістю використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумністю та співрозмірністю обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідками арешту майна для третіх осіб.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власник майна ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає ухвалу слідчого судді в частині накладення арешту на майно ОСОБА_9 незаконною та необґрунтованою.

Доводи обґрунтовує тим, що клопотання подано неуповноваженою особою, чим порушено вимоги ч. 1, 2 ст. 64-2 КПК України. Вказує, що слідчий у поданому клопотанні не обгронтував мети накладення арешту на зазначене майно, не довів неможливості проведення слідчих дій (експертиз) без застосування арешту майна, а слідчим суддею це не враховано.

Зазначає, що слідчий суддя не врахував відсутність у поданому клопотанні жодної підстави про те, що зазначене майно може бути втрачено, пошкоджено чи використано таким чином, що може перешкодити кримінальному провадженню. Наголошує, що ОСОБА_9 не є підозрюваним або обвинуваченим у даному кримінальному проваджені. Звертає увагу, що власник майна в своїх запереченнях, не заперечував проти накладення арешту на майно шляхом заборони відчуження, вивозу за межі визначених слідчим, прокурором або судом території (України, області) та на власника будуть покладені обов`язки щодо надання автомобілю в разі необхідності для проведення слідчих дій та дослідження. Також це збереже кошти власника автомобілю, які б він витратив в умовах воєнного стану на зберігання транспортного засобу на платному - арешт майданчику.

Просить ухвалу суду слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотанні про накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_9 .

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, власника майна та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, пояснення прокурора та слідчого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження СУ ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000585, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.04.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Так, 05.04.2023 до слідчого управління ГУНП в Одеській області надійшли матеріали правоохоронних органів, про те що отримано інформацію щодо групи осіб, які в умовах воєнного стану за грошову винагороду організували незаконний перетин державного кордону України на території Одеської області осіб чоловічої статі, які підлягають мобілізації.

В ході проведення першочергових слідчих (розшукових) заходів, опираючись на невідкладність проведення слідчих дій з метою збереження слідів вчиненого кримінального правопорушення та виявлення речових доказів, 30.04.2023 в період з 17.47 години по 20.16 годину слідчим слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_11 , в порядку ч. 3 ст. 233 та ст. 234 КПК України, з метою збереження слідів вчиненого кримінального правопорушення та виявлення речових доказів, проведено невідкладний обшук транспортного засобу марки Fiat Albea», держаний номерний знак НОМЕР_3 (VIN НОМЕР_5 ), який на момент обшуку знаходився за адресою: АДРЕСА_1 , та перебував у користуванні ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1

30.04.2023 року, з метою збереження майна, яке може мати суттєве значення речових доказів кримінального провадження, слідчим, на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, здійснено обшук автомобіля марки «Fiat Albea», держаний номерний знак НОМЕР_3 (VIN НОМЕР_5 ), який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1 належить ОСОБА_9 , та фактично знаходиться у користуванні ОСОБА_12 , який перебував за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого виявлено та вилучено: грошові кошти в сумі 7500 доларів США, мобільні телефони у кількості 3 штук, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , посвідчення водія серії НОМЕР_2 та транспортний засіб «FiatAlbea», держаний номерний знак НОМЕР_3 ( НОМЕР_4 ) із ключами до замку запалювання.

01.05.2023 виявлені та вилучені речі визнано речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки зберегли на собі сліди злочину, є знаряддям скоєння злочину та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин,, що встановлюються під час кримінального провадження та у цей же день з метою забезпечення збереження речових доказів слідчим подано клопотання про накладення арешту на вищевказане майно із забороною користування, розпорядження та відчуження.

Задовольняючи подане клопотання слідчий суддя зазначив, що вилучене майно, відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим накладення арешту на майно необхідне з метою виключенням можливості втрати слідів злочину та можливістю використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а тому доводи представника власника майна в цій частині є необґрунтованими.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення та наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновків, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийняв до уваги посилання у клопотанні слідчого про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів, оскільки вилучений транспортний засіб може бути використаний як доказ факту чи обставин, які встановлюються під час кримінального провадження.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуженнямайна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2023 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000585, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.04.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4