Провадження № 1-кп/761/1272/2022
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2022 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі - головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 120 201 001 000 045 72 від 05.06.2020, у якому

гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

та

гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

у с т а н о в и в :

Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Рішенням суду від 01.06.2022 строк застосованого до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходупродовжений по 28.07.2022, однак завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не є можливим. У зв`язку з цим судом відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України на обговорення сторін судового провадження поставлено питання доцільності продовження цього запобіжного заходу.

Як вважав прокурор, на теперішній час ризики непроцесуальної поведінки обвинувачених своєї актуальності не втратили, оскільки з огляду на тяжкість висунутого обвинувачення, суворість покарання, що загрожує обвинуваченим, останні можуть переховуватись від суду, також не виключений ризик вчинення ними іншого суспільно-небезпечного діяння, тому державний обвинувач просила продовжити строк застосованого до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_7 просив відмовити у продовженні строку застосованого до нього запобіжного заходу, оскільки наміру переховуватись чи іншим чином перешкоджати судовому розгляду кримінального провадження не має. У зв`язку з цим просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Захисник ОСОБА_5 підтримав свого підзахисного ОСОБА_7 , наполягаючи на значній тривалості строку утримання останнього під вартою, тому просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Обвинувачений ОСОБА_8 також просив застосувати до нього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Захисник ОСОБА_6 підтримав думку підзахисного ОСОБА_8 , зазначивши, що останній має міцні соціальні зв`язки, сім`ю на утриманні, тому переховуватись чи іншим чином перешкоджати судовому розгляду кримінального провадження наміру не має, просив змінити запобіжний захід на особисте зобов`язання.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_4 також заперечували проти продовження строку тримання ОСОБА_9 під вартою, наполягаючи на відсутності зазначених державним обвинуваченим ризиків, тому просили застосувати до обвинуваченого більш м`який запобіжний захід.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту, дослідивши наявні матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

У силу ч. 3 ст. 331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу. За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У силу положень Глави 18 КПК, яка визначає порядок вирішення наведеного вище питання, під час вирішення якого на стадії досудового розслідування встановленню підлягає низка чинників: чи є підозра обґрунтованою; чи є достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Однак, судовий розгляд кримінального провадження відповідно до положень Глави 28 КПК здійснюється з метою встановлення, чи доведена вина особи поза розумним сумнівом. Отже, оцінка обґрунтованості підозри на цій стадії судового провадження виключається.

З наведено витікає, що суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого тримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) - є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У своїй практиці ЄСПЛ, досліджуючи строк, протягом якого обвинувачений обмежується у свободі у зв`язку з його триманням під вартою, зазначає, що тримання під вартою особи має відповідати меті п. 1 ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), тобто продовження тримання під вартою може бути виправдане тільки за наявності певного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особистості.

У рішенні «Сергій Волосюк проти України» ЄСПЛ визначив, що тривалість попереднього ув`язнення особи у відповідній справі не має перевищувати розумного строку, для визначення якого необхідно дослідити факти на користь та проти існування реального суспільного інтересу, який за належного врахування принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи особи.

Також, у справі «Лабіта проти Італії» ЄСПЛ зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

У цьому контексті ЄСПЛ наголосив, що органи державної влади зобов`язані захищати права фактичних і потенційних потерпілих від насильницьких нападів відповідно до статей 2, 3 та пункту 1 статті 5 Конвенції.

У своєму рішенні у справі «Мерчеп проти Хорватії» ЄСПЛ зазначив, що в деяких випадках стосовно тяжких злочинів великого значення набувають характер і тяжкість висунутих обвинувачень, які свідчать проти звільнення особи та на користь тримання його під вартою.

З викладеного витікає, що досліджуючи такі факти, суд має дослідити обставини відповідної справи, виходячи з наданих сторонами кримінального провадженнями матеріалів щодо обставин вчинення інкримінованих особі дій, оцінки її моральних якостей, а також наявності чинників, які можуть стримати обвинуваченого від вчинення дій з метою перешкоджання подальшому судовому розгляду кримінального провадження.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачуються у здійсненні за попередньою змовою групою осіб нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, що є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненого у стані алкогольного сп`яніння.

На підставі викладеного, суд, не відходячи від засади презумпції невинуватості, зобов`язаний також брати до уваги суспільну небезпечність та характер наслідків інкримінованих обвинуваченим дій, зокрема нанесення потерпілому тілесних ушкоджень та подальшого його залякування шляхом погрози застосування предмету, схожого на ніж, суд вважає допустимим висновок щодо критичної оцінки моральних якостей обвинувачених та наявність високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

Наявність у обвинувачених сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації не зменшує ймовірність вчинення ними дій з метою переховування від суду.

Також, суд не виключає, що обвинувачені можуть вчинити інший злочин, або бути активними учасниками громадських заворушень, що відповідно до позицій ЄСПЛ також є однією з підстав утримання особи під вартою.

За результатами встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК та дають підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК України суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачуються у злочині, що вчинений шляхом застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :

Клопотання прокурора ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою по 25 вересня 2022 року включно.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою по 25 вересня 2022 року включно.

Продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою по 25 вересня 2022 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду упродовж п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1