ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/826/23
Провадження №1-кс/477/664/23
УХВАЛА

про відмову в задоволенні клопотання

про арешт майна

27 червня 2023 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Жовтневого районного суду Миколаївської області ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві клопотання прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 внесене у кримінальному провадженні №0000071 від 27 лютого 2023 року про арешт тимчасово вилученого майна

ВСТАНОВИВ:

22 червня 2023 року прокурор відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді в межах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000071 від 27 лютого 2023 року із клопотанням про накладення арешту на майно, що було вилучено 20 червня 2023 року в ході проведення обшуку земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033, за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення його збереження як речового доказу так і з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

В обґрунтування поданого клопотання вказує, що СУ ГУНП в Миколаївській області за фактом організації діяльності щодо незаконного переправляння осіб через державний кордон України та в обіцянці здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе та третіх осіб, а також одержанні неправомірної вигоди для себе та третіх осіб за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, внесено відомості до ЄРДР за №0000071 та розпочато досудове розслідування за частиною третьою статті 332, частиною другою статті 369-2 КК України.

20 червня 2023 року в ході проведення санкціонованого обшуку земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033, за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , причетність якого до вчинення кримінального правопорушення перевіряється органом досудового розслідування, було виявлено та вилучено майно: речі та документи згідно переліку.

Оскільки майно, вилучене в ході проведення санкціонованого обшуку майно може бути використане як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідає критеріям речових доказів, визначених частиною першою статті 98 КПК України, прокурор ОСОБА_3 звернувся з даним клопотанням.

У судове засідання прокурор ОСОБА_3 не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання за його відсутності.

ОСОБА_4 , як володілець майна, в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини неявки.

Згідно з положенням частини четвертої статті 107 КПК України, у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, слідчим суддя дійшов наступного.

Згідно з частиною першою статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до частини третьої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з частиною другою зазначеної норми права метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, частиною третьою статті 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, в тому числі, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Зі змісту клопотання слідчого про арешт майна убачається, що у провадженні СУ ГУНП в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження №0000071 від 27 лютого 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 332, частиною другою статті 369-2 КК України КК України за фактом організації діяльності щодо незаконного переправляння осіб через державний кордон України та в обіцянці здійснити вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, за надання неправомірної вигоди для себе та третіх осіб, а також одержанні неправомірної вигоди для себе та третіх осіб за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Досудовим розслідуванням встановлено, що під час дії воєнного стану та наявності обмежень у перетині кордону громадянам України у ОСОБА_5 виник злочинний умисел направлений на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

Познайомившись з ОСОБА_6 , який є військовозобов`язаним та не має правових підстав для виїзду за межі території України, ОСОБА_5 у ході спілкування з ним повідомив про можливість оформлення документів, які б надавали право вільного перетину державного кордону України за грошові кошти, зокрема і через державну програму «Шлях». ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер дій ОСОБА_5 25 лютого 2023 року звернувся із письмовою заявою про учинення кримінального правопорушення та був залучений до конфіденційного співробітництва після чого діяв під контролем правоохоронних органів.

ОСОБА_6 , діючи під контролем правоохоронних органів погодився на оформлення вищевказаних документів, в тому числі водійського посвідчення, після чого ОСОБА_5 повідомив, що внесення до вищевказаної системи може вирішити його знайомий ОСОБА_7 ( ОСОБА_8 ), який має зв`язки в м. Вінниця Вінницької області. При цьому, ОСОБА_5 підтвердив, що для отримання вищевказаних документів ОСОБА_6 , повинен надати грошові кошти в розмірі 3 100 доларів США, та за отримання водійського посвідчення 12 000,00 грн, на що останній погодився.

Для виконання свого злочинного наміру ОСОБА_5 , повідомив свого знайомого ОСОБА_8 , який мав особисті знайомства з посадовими особами громадської організації «Чеченський соціально-культурний центр «Маршо» (з 10 квітня 2023 року громадська організація «Мальви України»), керівником якого є ОСОБА_9 , про бажання ОСОБА_6 отримати документи на виїзд через державний кордон України, шляхом введення відомостей стосовно нього у систему «Шлях» на що він погодився та у них виник спільний злочинний умисел направлений на організацію незаконного переправлення ОСОБА_6 через державний кордон України, з метою незаконного збагачення за рахунок одержаної грошових коштів від зазначеної злочинної діяльності.

В подальшому, ОСОБА_5 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_8 повідомив керівника ГО «ЧСКЦ «Маршо» ОСОБА_9 про намір ОСОБА_6 виїхати через державний кордон України під видом волонтера-водія від вищевказаної громадської організації, за грошову винагороду, на що остання погодилась та з метою попередження викриття злочинної діяльності залучила до вчинення злочину свого сина ОСОБА_10 .

Таким чином, реалізуючи свій спільний злочинний умисел ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розробили план та безпосередній механізм вчинення злочину, який полягав у наступному: оформленні документів, які не знаходяться в офіційному обігу водійських посвідчень особам, які можуть ідентифікувати їх як водіїв - волонтерів; безперешкодне оформлення доручень ГО «ЧСКЦ «Маршо» на представництво організації, в тому числі, бланки незаповнених листів вантажних автомобілів та акту приймання-передачі, договорів про провадження волонтерської діяльності між особами призовного віку та посадовими особами Вінницького міського центру соціальних служб з подальшою видачею посвідчень волонтера, що б забезпечувало фіктивне уявлення про волонтерську діяльність та в подальшому безперешкодне внесення відповідними посадовими особами відомостей до системи «Шлях», тобто одержання можливості безперешкодного перетину державного кордону України.

Крім того, за вищезазначених обставин, ОСОБА_8 діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив та мету особистого збагачення, маючи злочинний умисел, направлений на отримання неправомірної вигоди для себе ОСОБА_5 , ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , повідомив ОСОБА_6 , що внесення до системи «Шлях» здійснюється посадовими особами Міністерства інфраструктури України та у разі надання неправомірної вигоди вони можуть вжити дієвих заходів щодо здійснення впливу на посадових осіб Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України з метою внесення відомостей стосовно ОСОБА_6 до системи «Шлях».

З метою реалізації вказаного спільного умислу ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , діючи у змові між собою, за грошову винагороду у загальному розмірі 3300 доларів США та 4000 гривень забезпечили видачу ОСОБА_6 посвідчення водія та подальше внесення його, як волонтера, до програми «Шлях», що надало йому право безперешкодного виїзду на межі України.

20 червня 2023 року в ході проведення обшуку земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033, за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було виявлено та вилучено майно: речі та документи згідно переліку.

Згідно постанови про визнання речовими доказами від 21 червня 2023 року, вилучене в ході обшуку земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033, за місцем проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мав місце 20 червня 2023 року, майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000071 від 27 лютого 2023 року.

З метою збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна як виду покарання, прокурор ОСОБА_3 22 червня 2023 року звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене в ході обшуку майно.

Зокрема прокурор, звернувшись з клопотанням про арешт майна, обґрунтовував його тим, що документи, які вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033 містять на собі сліди вчиненого правопорушення, використані як засоби вчинення кримінального правопорушення та мають значення речових доказів у кримінальному провадженню.

Зі змісту ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду Миколаївської області від 17 червня 2023 року вбачається, що за клопотанням слідчого слідчого відділення розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУ НП в Миколаївській області капітана поліції ОСОБА_11 , яке внесене у кримінальному провадженні №0000071 від 27 лютого 2023 року надано дозвіл на проведення обшуку іншого володіння особи господарських будівель, підсобних приміщень та споруд, які перебувають у користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :50:005:0033, з метою відшукання та вилучення речей та документів, що мають доказове значення у кримінальному провадженні, згідно переліку.

Таким чином, дозвіл на проведення обшуку був наданий за адресою місцезнаходження саме земельної ділянки та розташованих на ній господарських будівель, підсобних приміщень та споруд, які перебувають у користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як іншого володіння особи.

Відповідно до протоколу обшуку від 20 червня 2023 року вбачається, що обшук на підставі вищевказаної ухвали слідчого судді було здійснено на земельні ділянці з відповідним кадастровим номером яка розташована в АДРЕСА_1 .

Зі змісту вказаного протоколу обшуку від 20 червня 2023 року слідує, що місцем обшуку є приміщення, яке розташоване на території приватного домоволодіння що розташоване на земельні ділянці з кадастровим номером :50:005:0033. Після проголошення тексту ухвали на пропозицію слідчого, ОСОБА_4 провів його до кімнати будинку, у якій він мешкає де на пропозицію слідчого надав речі та документи, що зазначені в ухвалі слідчого судді від 17 червня 2023 року.

Відомостей про проведення обшуку у господарських будівлях, підсобних приміщеннях та спорудах, які перебувають у користуванні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером :50:005:0033, долучений до клопотання протокол обшуку від 20 червня 2023 року не містить.

Поняття житла кримінальний процесуальний закон розкриває у частині другій статті 233 КПК України, згідно якої під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення.

Аналізуючи обставини, що вказані у протоколі обшуку від 20 червня 2023 року, у контексті його взаємопов`язаності із підставою для проведення обшуку ухвалою слідчого судді від 17 червня 2023 року на надання дозволу на його проведення, вбачається, що фактично обшук проводився у дачному будинку, який ОСОБА_4 використовує для свого проживання, та який перебуває у фактичному його володінні, тобто в силу положень частини другої статті 233 КПК України охоплюється поняттям житла.

Натомість, слідчим суддею 17 червня 2023 року надано дозвіл на проведення обшуку господарських будівель, підсобних приміщень та споруд за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033, що відповідно до частини другої статті 233 КПК України охоплюється поняттям іншого володіння особи.

Статтею 30 Конституції України встановлено, що кожному гарантується недоторканність житла.

Відповідно до вимог статті 13 КПК України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім як у випадках, установлених частиною третьою цієї статті.

Частиною третьою статті 233 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді.

Тобто законодавцем, крім можливості проникнення до житла чи іншого володіння особи на підставі судового рішення, передбачено іншу процесуальну гарантію захисту прав особи, а саме можливість проникнути до житла чи іншого володіння особи за добровільною згодою особи, яка ним володіє.

З досліджених слідчим суддею матеріалів вбачається, що на момент проведення обшуку дачного будинку, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :50:005:0033 не існували підстави, передбачені частиною першою статті 233 КПК України добровільна згода особи, яка ним володіє, або ухвала слідчого судді, так і частиною третьої цієї проведення обшуку без відповідної ухвали слідчого судді, пов`язані із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

Крім того, в матеріалах провадження відсутня ухвала слідчого судді, яка б свідчила про те, що після проведення невідкладного обшуку він був легалізований у порядку встановленому законом.

Тобто, орган досудового розслідування, в такому випадку, не скористався своїм правом, визначеним статтею 233 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з частиною другою статті 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Відповідно до частини четвертої статті 87 КПК України докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

Вказане вище порушення порядку збирання доказів (стаття 234 КПК України) і здійснення кримінального провадження (недотримання належної правової процедури) є самостійною підставою за приписами статті 86 КПК України до визнання недопустимими доказів отриманих в результаті проведення такої слідчої дії як обшук та втрати вилученим в ході його здійснення майна доказового значення.

Вирішуючи питання про істотність таких порушень та їхній вплив на допустимість доказів, слідчий суддя виходить із критеріїв оцінки доказів на предмет їх допустимості щодо доведення винуватості особи, встановлених приписами статті 86 КПК України, у їх поєднанні з положеннями статей 223, 233, 234 КПК України, якими є їх отримання в установленому законом порядку.

Згідно чинного КПК України обшук є слідчою дією, яка проводиться з метою виявлення та фіксації обставин вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя вчинення правопорушення (частина перша статті 234 КПК України).

Обшук це обґрунтована доказами, що є у кримінальному провадженні, слідча (розшукова) дія, суть якої полягає в примусовому обслідуванні особи, житла або іншого володіння особи з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке здобуте внаслідок його вчинення, інших речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Згідно частини п`ятої статті 236 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді та має бути проведеним в повному обсязі, що необхідний для досягнення його мети.

Недотримання вказаного порядку збирання доказів під час здійснення кримінального провадження, за приписами статті 86 КПК України у їх взаємозв`язку з положеннями частини першої статті 233, частини другої статті 234 та частини другої статті 235 КПК України, є безумовною підставою до визнання недопустимими доказів, отриманих внаслідок проведення такої слідчої дії.

Слідчий суддя вважає такими, що не відповідають законодавству, доводи прокурора про наявність підстав для накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, позаяк вказане призвело до порушення прав ОСОБА_4 , в тому випадку і щодо володіння належним йому майном.

Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Норми кримінального процесуального права, визначені в статтях 13, 233, 234, 235, 236 КПК України, є імперативними з абсолютно і недвозначно визначеними вимогами до порядку здійснення кримінального провадження. Вони чітко і категорично регламентують поведінку учасників кримінальних процесуальних відносин і не підлягають розширеному тлумаченню щодо порядку здійснення слідчих дій особами, які діють від імені держави під час притягнення до кримінальної відповідальності. Таке врегулювання не залишає особі, яка застосовує ці норми, можливостей для вільного розсуду, а їх неправильне застосування призводить до того, що провадження здійснюється всупереч вимогам КПК України, тобто до порушення встановленого законом порядку.

Водночас, приписи статті 86 КПК України прямо і недвозначно визначають наслідки недотримання порядку здійснення кримінального провадження стосовно збирання доказів.

Слідчий суддя звертає увагу, що в контексті цього кримінального провадження, а також поданого клопотання про арешт майна, йдеться саме про відповідальність, тобто обов`язок зазнати осуду з боку держави за протиправну поведінку та перетерпіти встановлені судовим рішенням (або іншим належним актом) обмеження особистих або майнових прав (свобод, інтересів), і законом не встановлено іншої, крім кримінальної, дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної відповідальності чи відповідальності в справі про адміністративне правопорушення.

Натомість, визнання доказу недопустимим є процесуальним наслідком недотримання, зокрема, порядку здійснення кримінального провадження.

Застосування належної правової процедури означає здійснення справедливого правосуддя задля досягнення мети і вирішення його завдань, визначених приписами статті 2 КПК України. Дотримання встановленої правової процедури означає, що дії уповноважених суб`єктів мають відповідати вимогам закону, вони мають здійснюватися на підставі законних повноважень щодо вирішення конкретного процесуального завдання, яке постає перед слідчим чи прокурором на певному етапі досудового розслідування. Дотримання належної правової процедури забезпечує відповідність кримінального провадження стандартам захисту прав людини, єдність змісту та форми кримінального провадження, реалізацію верховенства права і законності, що в результаті врівноважує приватні і публічні (суспільні) інтереси заради досягнення цілей і вирішення завдань кримінального провадження.

У статті 86 КПК України закріплено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Законодавче закріплення положень щодо допустимості доказів та визнання їх недопустимими є гарантією забезпечення конституційних прав, свобод та законних інтересів кожного учасника кримінального провадження, їх захисту від неправомірних дій і зловживання владою особами, які здійснюють кримінальне провадження, дотримання належної процедури та ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення суду.

Приписи частини третьої статі 62 Конституції України встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

У частині третій статті 17 КПК України визначено презумпцію невинуватості людини як засаду кримінального провадження, за якою підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

Попри те, що кримінальний процесуальний закон не визначає критеріїв допустимості доказів у контексті реалізації приписів статті 86 КПК України, вони визначені в доктрині кримінального процесуального права: 1) одержання фактичних даних із належного процесуального джерела; 2) одержання фактичних даних належним суб`єктом; 3) одержання фактичних даних у належному процесуальному порядку; 4) належне оформлення джерела фактичних даних. Отже, доказ повинен бути отриманий із дотриманням належної правової процедури із належного процесуального джерела.

Зазначені критерії підлягають застосуванню з урахуванням положень пункту 18 та 22 частини першої статті 3 КПК України, які розкривають поняття слідчий суддя зазначаючи, що це спеціальний суб`єкт судової влади, який здійснює функцію судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час досудового розслідування та організаційно й функціонально належить до суду. А також у взаємозв`язку з положенням частини четвертої статі 87 КПК України, суд зобов`язаний перевіряти законність, повноту і правильність порядку отримання доказів і відхиляти ті з них, які були одержані зі значними непоправними порушеннями встановленого порядку.

Приписи статті 9 КПК України визначають однією із основоположних засад кримінального провадження законність, яка є фундаментальною юридичною категорією, критерієм правового життя суспільства і громадян, принципом, методом та режимом суворого, неухильного дотримання, виконання норм права учасниками кримінальних процесуальних відносин і гарантією правомірності застосованого примусу з боку держави.

В аспекті застосування приписів статті 86 КПК України в цьому провадженні слідчий суддя вважає, що допущені під час досудового розслідування порушення КПК України щодо порядку його здійснення стосовно отримання доказів стороною обвинувачення безсумнівно призводять до порушення прав і свобод людини і громадянина, вимог статей 19, 62 Конституції України, зокрема про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, і такий висновок спирається, зокрема, на мотиви, викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року № 12-рп/2011.

Проведення обшуку житла без належних правових підстав, є такими безумовними підставами визнання доказів недопустимими через порушення порядку здійснення досудового розслідування щодо їх отримання (стаття 86 КПК України), що не потребують від суду наведення додаткових мотивів щодо того, що порушено ті чи інші права і свободи людини, передбачені Конвенцією та/або Конституцією України, оскільки порушення таких прав, і зокрема права на справедливий суд, зумовлено самим характером недодержання порядку, встановленого КПК України щодо збирання доказів у цій справі.

Враховуючи викладене вище, слідчий суддя дійшов висновку, що докази, отримані під час проведення слідчих дій, зокрема, обшуку 20 червня 2023 року за місцем проживання ОСОБА_4 за місцезнаходженням земельної ділянки з кадастровим номером :50:005:0033, є недопустимими доказами відповідно до вимог статті 86 КПК України, оскільки отримані з істотним порушенням вимог цього Кодексу, так як обшук будинку на земельні ділянці з відповідним кадастровим номером яка розташована в АДРЕСА_1 був проведений без відповідного дозволу слідчого, а тому виключає можливість для накладення арешту на вилучене в ході цього обшуку майно.

Крім того у поданому клопотанні, прокурор ОСОБА_3 , посилаючись на необхідність у подальшому вирішити питання з приводу конфіскації майна, просив накласти арешт на вказане майно, в тому числі, для забезпечення конфіскації, як виду покарання у цьому кримінальному провадженні.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Оскільки матеріали клопотання не містять відомостей щодо повідомлення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею особливої частини Кримінального кодексу України, санкція якої передбачала б можливість застосування до нього конфіскації як виду покарання, то накладення арешту з метою забезпечення такого виду покарання, в даному випадку є необґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись статтями 86, 87, 167, 170-173, 175, 372 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора відділу Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_3 внесене у кримінальному провадженні №0000071 від 27 лютого 2023 року про арешт майна відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

СЛІДЧИЙ СУДДЯ ОСОБА_12