УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2023 року

м. Київ

справа № 341/1353/19

провадження № 51 - 2423 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 17 січня 2023 року,

встановив:

За вироком Галицького районного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2022 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 14 000 грн на відшкодування судових витрат, на користь потерпілого ОСОБА_7 300 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 14 000 грн на відшкодування судових витрат.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 17 січня 2023 року вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно вироку суду, 20 лютого 2019 року о 18 годині 25 хвилин водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «Фольксваген» EGA 045, рухався вулицею Львівська с. Задністрянське Галицького району по неосвітленій ділянці дороги та наближався до нерегульованого пішохідного переходу. У цей час через проїзну частину неподалік від пішохідного переходу проходив пішохід ОСОБА_8 . Водій ОСОБА_5 проявив неуважність, не обрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку і вчинив наїзд на нього, внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.

Захисник засудженого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_4 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржені судові рішення, та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що судами під час призначення ОСОБА_5 покарання не надано оцінку тому, що злочин було скоєно з необережності при відсутності належного освітлення дорожнього покриття в місці, де заборонений рух пішоходів (20 м. від пішохідного переходу). Після наїзду ОСОБА_5 зупинився, викликав швидку та в подальшому намагався допомогти потерпілому, та в подальшому намагався допомогти потерпілому. Обвинувачений намагався компенсувати потерпілим завдану шкоду, оскільки його фінансові можливості обмежені через відсутність роботи. На даний час засуджений визнає вину та частково відшкодував потерпілим завдану шкоду.

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Доводи сторони захисту щодо невідповідності призначення ОСОБА_5 покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У даному кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що негативно характеризують по місцю проживання, а також взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав визнання вини, розкаяння, його активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та відсутність обтяжуючих обставин покарання.

Урахувавши усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається захисник у своїй касаційній скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення винного без реального відбування ним призначеного покарання.

Крім того, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження дійшов висновку про необхідність призначення засудженому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 за апеляційною скаргою його захисника - адвоката ОСОБА_4 , доводи якої є аналогічними доводам касаційної скарги, постановив ухвалу про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, з огляду на конкретні обставини справи, враховуючи наслідки вчиненого кримінального правопорушення, що злочин є необережним, що пішохід переходив дорогу у забороненому місці, обвинувачений не втік з місця ДТП, був тверезим, надав допомогу потерпілому, позицію потерпілих про суворе реальне покарання, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що перевиховання ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливо лише в умовах ізоляції від суспільства та обрання йому покарання, наближеного до нижньої межі санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Постановлені у кримінальному провадженні судові рішення є належно вмотивованими та обґрунтованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість.

В касаційній скарзі захисника не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного ОСОБА_5 покарання та необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК.

Щодо доводів захисника, що на даний момент засуджений визнає свою вину та частково відшкодував шкоду потерпілим, то як вірно зазначив апеляційний суд, обвинувачений не зумів за тривалий період після ДТП вирішити питання про відшкодування потерпілим заподіяної шкоди, був пасивним щодо цього. А звільнення обвинуваченого від реального покарання було б проявом надмірної гуманності кримінального переслідування винного і воно не забезпечило б запобіганню в майбутньому вчинення засудженим та іншими особами подібних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для зміни або скасування судових рішень, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Галицького районного суду Івано-Франківської області від 01 вересня 2022 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 17 січня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3