Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/609/23 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.185 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах

ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.08.2023, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , який народився, ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьк, громадянина України, ромської національності (циган), офіційно не працевлаштованого, не одруженого, без утриманців, з початковою загальною освітою, проживаючому в АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз:

- вироком Апеляційного суду Донецької області від 21 листопада 2017 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі та штрафу у розмірі 1020 грн.,

продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 28 жовтня 2023 року, включно, з визначенням застави у сумі 214720 грн.,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003599 від 08.12.2022, за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України.

В судовому засіданні районного суду прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченого

ОСОБА_8 , зазначивши, що ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для застосування запобіжного заходу тримання під вартою не зменшились, ОСОБА_8 , вчинив тяжкий злочин, при цьому маючи не зняту та непогашену судимість, враховуючи тяжкість покарання обвинувачений може ухилитися від суду, враховуючи, що ОСОБА_8 до затримання не працював, тобто не мав сталого джерела доходу, не одружений, тобто не має міцних соціальних зв`язків, існує ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, також перебував у розшуку, є мешканцем іншої області.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.08.2023 обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою.

Визначено розмір застави у розмірі 80 (вісімдесят) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 214720 (двісті чотирнадцять тисяч сімсот двадцять) гривень, які необхідно внести на депозитний рахунок: код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26241445, банк отримувача ДКСУ, м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, рахунок отримувача UA0002505. Призначення платежу: забезпечення виконання рішення згідно статті 182 КПК України по справі №0002463.

В разі внесення заставодавцем визначеної в ухвалі суми застави, звільнити з-під варти та зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_8 виконувати наступні обов`язки:

- прибувати за викликом до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- утриматись від спілкування зі свідками та потерпілою у даному кримінальному проваджені.

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду.

Попереджено обвинуваченого ОСОБА_8 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України з одночасним вирішенням питання, передбаченого ч. 10 ст. 182 КПК України.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_8 неодружений, не має утриманців, тобто не має міцних соціальних зв`язків, є мешканцем іншої області. Не працевлаштований, тому не має сталого джерела доходу. Раніше судимий. Обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжкого злочину, покарання за яке передбачено у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Наведене свідчить про наявність ризиків, встановлених п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які вказують на можливість обвинуваченим у разі застосування до нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, вчинити інше кримінальне правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати йому запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що потерпіла в судовому засіданні безпосередньо зазначала про те, що він не причасний до вчинення кримінального правопорушення та вказала, що претензій до обвинуваченого не має.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою обрати його підзахисному запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням обов`язків передбачених ст. 194 КПК України.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що потерпіла в судовому засіданні суду першої інстанції повідомила про те, що у неї було викрадено кошти двома жінками, а само обвинуваченого вона не бачила.

Крім того, потерпілій повернуто кошти, тобто відшкодовано заподіяно шкоду.

Також його підзахисний має постійне місце проживання.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника

ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг та вважає, що суддя обґрунтовано застосував запобіжний захід, саме у вигляді тримання під вартою, перевіривши матеріали клопотання та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, що підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Доводи ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України, колегією суддів не можуть бути враховані, оскільки, як вбачається з обставин справи дві жінки відволікали потерпілу коли ОСОБА_8 вчиняв кримінальне правопорушення.

При цьому, органом досудового розслідування вилучено кошти безпосеердньо у ОСОБА_8 , які були предметом вчинення кримінального правопорушення.

В той же час, потерпіла пояснила, що не бачила ОСОБА_8 , що у свою чергу дії обвинуваченого, що підпадає під кваліфікацію ст. 185 КК України.

Таким чином, на думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ст. 185 КК України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_8 міг вчинити інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

А тому, колегія суддів вважає передчасними доводи обвинуваченого захисника про те, що ОСОБА_8 безпідставно продовжили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Разом з тим, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_9 на особисту свободу.

Доводи обвинуваченого та захисника про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому обвинувачується ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, відсутність міцних соціальних зв`язків, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 є тяжким злочином, санкцією якого передбачено покарання у вигляді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років.

При цьому у відповідності до вимог ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою застосовується до раніше судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі « Московенко проти України», «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик вчинення нових кримінальних правопорушень підтверджується матеріалами справи, а саме ОСОБА_8 будучи раніше неодноразово судимим на шлях виправлення не став. Крім того, порушив умови більш м`якого запобіжного захолоду застави, що була раніше застосована до обвинуваченого по вказаному кримінальному провадженні та перебував у розшуку.

А тому на думку колегіє суддів у разі застосування до ОСОБА_8 іншого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній з високою імовірністю вчинить нове кримінальне правопорушення або буде переховуватися від суду..

При цьому ОСОБА_8 інкримінують вчинення кримінальногоо правопорушення в умовах воєнного стану.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Про наявність ризиків свідчить те, що ОСОБА_8 раніше судимий, на шлях виправлення не став, офіційно не працює, не одружений, не має утриманців, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби на переховування від органів досудового розслідування.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_8 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника про те, що до ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Колегією суддів не може бути враховано доводи захисника про наявність місця проживання обвинуваченого, як підстава для зміни запобіжного заходу, оскільки вказане жодним чином не зменшує наявні ризики.

При цьому, вказане жодним чином не вплинуло на поведінку обвинуваченого та не зумовило його виправлення.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів, в тому числі здійснення виїзду за межи території України.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п.п. 1,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт.

А тому, належна поведінка ОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, зокрема і шляхом виїзду до іншої країні, вчиняти нові кримінальні правопорушення.

Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність обґрунтованого обвинувачення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання захисника на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах

ОСОБА_8 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.08.2023, необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 30.08.2023, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів до 28 жовтня 2023 року, включно, з визначенням застави у сумі 214720 грн., - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4