УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 185/1236/20

провадження № 51-3327ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року,

встановив:

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено покарання: за злочин, передбачений ч. 4 ст. 189 КК - у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього особистого майна; за злочин, передбачений пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК - у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього особистого майна; на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років з конфіскацією всього особистого майна.

Також вироком вирішено питання щодо обчислення початку строку відбування покарання, запобіжного заходу, процесуальних витрат та долю речових доказів.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на зазначений вище вирок суду залишено без задоволення, а вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року - без змін.

За вказаним вище вироком також засуджено ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які визнані винуватими у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189 КК, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, проте судові рішення стосовно них у касаційному порядку не оскаржуються.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком суду встановлено, що 26 листопада 2019 року, приблизно о 23:00 ОСОБА_9 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували на автостанції м. Павлограда, за адресою: АДРЕСА_2 , в стані алкогольного сп`яніння, познайомилися з раніше невідомим їм ОСОБА_10 . Пригостивши останнього цигаркою, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в присутності ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , вів бесіду з ОСОБА_10 , в ході якої почав розпитувати останнього з приводу наявності у нього житла, на що ОСОБА_10 повідомив, що в нього є квартира. В цей момент у ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 виник єдиний злочинний умисел спрямований на вимагання - отримання права на чуже майно, а саме на квартиру ОСОБА_10 .

Далі, приблизно о 23:35 ОСОБА_6 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_4 пригостили ОСОБА_10 горілкою, перебуваючи за вищевказаною адресою, та продовжуючи реалізацію умислу, почали вимагати у ОСОБА_10 передати їм право на квартиру, вартість якої становить 124944 грн, на що останній їм відмовив. У зв`язку з відмовою ОСОБА_10 у ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 виник умисел на вбивство із корисливих мотивів, у зв`язку з чим ОСОБА_9 наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя потерпілого, в результаті чого ОСОБА_10 не втримав рівноваги, присів на коліна, після чого ліг на землю. В цей же час, продовжуючи реалізацію умислу, направленого на вимагання та вбивство з корисливих мотивів, ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_10 та наніс один удар лівою ногою в область грудної клітини останнього.

Далі, продовжуючи реалізацію спільного умислу, ОСОБА_6 вказав ОСОБА_9 та ОСОБА_4 підняти ОСОБА_10 із землі та перетягти останнього на територію Павлоградської школи І-III ступенів № 2, розташованої за адресою: м. Павлоград, вул. Полтавська, 148, після чого ОСОБА_9 та ОСОБА_4 під руки відвели ОСОБА_10 в бік вказаної школи. ОСОБА_6 йшов позаду останніх та в районі провулку Полтавського наніс декілька ударів ногою в область спини ОСОБА_10 , в результаті чого останній кілька разів падав на землю, на що ОСОБА_9 та ОСОБА_4 підіймали ОСОБА_10 та вели останнього під руки у бік Павлоградської ЗОШ № 2.

27 листопада 2019 року приблизно о 00:15 ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , довівши ОСОБА_10 на територію Павлоградської загальноосвітньої школи І-III ступенів № 2, розташованої за адресою: м. Павлоград, вул. Полтавська, 148, діючи за попередньою змовою, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючись єдиним умислом, спрямованим на вимагання та заподіяння смерті потерпілому, із корисливих мотивів, бажаючи настання смерті ОСОБА_10 , продовжили свої дії: ОСОБА_6 наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_10 , один удар ногою в область обличчя останнього, після чого почав стрибати обома ногами на грудній клітині потерпілого, коли той лежав на землі та наніс декілька ударів ногами по тулубу ОСОБА_10 . В цей час ОСОБА_9 та ОСОБА_4 також нанесли не менше тридцяти ударів ногами в область тулуба та обличчя ОСОБА_10 .

Своїми діями ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 спричинили ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить оскаржені судові рішення щодо ОСОБА_4 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування вимог зазначає, що вирок суду не відповідає вимогам абзаців 2, 3 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, оскільки не встановлено механізму спричинення тілесних ушкоджень.

Захисник вважає протоколи слідчих експериментів, проведених за участю засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , недопустимими доказами через застосування недозволених методів досудового розслідування.

Вважає, що суд безпідставно поклав в основу обвинувачення відомості, отримані від ОСОБА_6 та ОСОБА_9 під час слідчих експериментів та необґрунтовано відхилив показання, надані ними під час допиту у судовому засіданні, де вони вказували про те, що ОСОБА_4 не завдавав ударів потерпілому, не вступав з ним у конфлікт, а навпаки намагався цей конфлікт зупинити. Вважає, що суд не дотримався правил оцінки вказаних доказів і не усунув розбіжності між ними при ухваленні вироку.

Посилається на те, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку допустив істотні суперечності при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, допустив неточності в розкритті об`єктивної сторони, не розмежував дій кожного із співучасників, не зазначив скільки ударів та чим нанесли потерпілому ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , від яких саме ударів утворилися тілесні ушкодження, які перебувають у необхідному причинному зв`язку із заподіяною потерпілому смертю.

Спираючись на висновки судово медичного експерта № 686 від 14 грудня 2019 року, захисник зазначає, що дії засуджених підлягали кваліфікації за ч. 2 ст. 121 КК, а не пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 цього Кодексу.

Вважає, що визнання засуджених, зокрема ОСОБА_4 , винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК, не підтверджено доказами, а висновки суду мають характер необґрунтованого припущення, в обґрунтування чого посилається на власний аналіз доказів на предмет їх достовірності.

Зазначає, що не підтверджено належними доказами перебування засуджених під час вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

Суд апеляційної інстанції, на переконання сторони захисту, указаних порушень під час апеляційного перегляд не усунув, не обґрунтував свої висновки відповідно до вимог КПК.

Захисник вказує на те, що під час апеляційного перегляду засуджений ОСОБА_4 залучив для свого захисту іншого захисника, від послуг якого згодом відмовився, але не в його присутності. Посилаючись на приписи ст. 54 КПК захисник ОСОБА_5 стверджує про порушення права на захист ОСОБА_4 .

Засуджений ОСОБА_4 в касаційній скарзі просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає про те, що вирок стосовно нього безпідставно ґрунтується на даних, встановлених за результатами оцінки протоколів слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , оскільки вважає, що до них на досудовому розслідуванні застосовувалися недозволені методи його здійснення, при тому, що дані слідчих експериментів суперечать тим даним, які були повідомлені ОСОБА_6 та ОСОБА_9 під час їх допиту в судовому засіданні.

Наводить доводи про невідповідність вироку суду вимогам абзаців 2, 3 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, вважає, що судом не встановлено механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та не розмежовано дії засуджених, які аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_5 , наводить власну оцінку доказам на предмет їх достовірності.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційні скарги та долучені до них копії оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Крім цього, касаційний суд не може втручатися в аспекти оцінки судами нижчих інстанцій дослідженої ними сукупності належних, допустимих і достовірних доказів на предмет підтвердження чи не підтвердження обставин, які підлягають доказуванню в провадженні. Таку оцінку кожен суд здійснює незалежно і самостійно шляхом формування власного внутрішнього переконання як щодо кожної з обставин, які підлягають доказуванню, так і стосовно винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину в цілому.

Отже, в силу приписів статей 433, 438 КПК доводи касаційних скарг захисника та засудженого, які фактично зводяться до посилань на неповноту судового розгляду, незгоди з наданою судами оцінкою доказів на предмет їх достовірності, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Тому колегія суддів касаційного суду відхиляє доводи касаційних скарг захисника та засудженого щодо неправильної, на думку сторони захисту, оцінки судами досліджених доказів за відсутності або безпідставності конкретних доводів щодо неналежності чи недопустимості окремих досліджених судом доказів.

Як убачається зі змісту доданого до касаційної скарги вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року, висновок місцевого суду про доведеність винуватості, серед іншого, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, зроблено з дотриманням правил безпосередності дослідження доказів, на підставі з`ясування обставин, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими у судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 КПК та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального закону.

Так, винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих злочинів була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, безпосередньо досліджених судом, зокрема: показань потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також інших доказів: протоколу огляду місця події від 27 листопада 2019 року; даних експертизи № 1505/11 від 06 січня 2020 року; висновку експерта № 1505/4 від 10 січня 2020 року; висновків СМЕ № 686 від 14 грудня 2019 року та акту СМД з таким самим номером; додаткового висновку від 18 грудня 2019 року; висновку експерта № 1505/5 від 10 січня 2020 року; протоколу впізнання від 27 листопада 2019 року; протоколів впізнання від 11 грудня 2019 року; протоколу огляду від 27 листопада 2019 року; висновку експерта № 1505/6 від 04 січня 2020 року; висновку експертизи № 1505/7 від 06 січня 2020 року; висновку експерта №1505/9 від 04 січня 2020 року; висновків експерта № 1505 від 26 грудня 2019 року; висновків експертизи 1505/10 від 26 грудня 2019 року; висновку експерта № 31/1 від 02 січня 2020 року; висновку експерта № 31/4 від 08 січня 2020 року; висновку експерта № 1505/8 від 06 січня 2020 року; висновку експерта від 17 лютого 2020 року; протоколу огляду телефону «Самсунг» від 14 січня 2020 року; відеозапису з камери спостереження з фронтальної стіни приміщення 129/2 вул. Полтавської (ломбард Імперіал); відеозапису з камери спостереження з фронтальної стіни приміщення 129 вул. Полтавської м. Павлограда, кут огляду якої спрямований на вул. Полтавську м. Павлограда; відеозапису з камери спостереження, яка розташована на протилежній стороні вулиці Полтавської м. Павлограда в районі магазину « Водний Мир »; відеозапису біля будинку 8 на провулку Полтавському м. Павлограда; відеозапису біля будинку 7 по провулку Полтавському м. Павлограда; відеозапису з камери спостереження автостанції; протоколу та відеозапису слідчого експерименту за участі експерта ОСОБА_20 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 від 27 листопада 2019 року; висновку психіатричної експертизи відносно ОСОБА_6 ; протоколу затримання ОСОБА_9 ; протоколу та відеозапису слідчого експерименту від27 листопада 2019 року за участю обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника; висновку психіатричної експертизи відносно ОСОБА_4 ; висновком судової-психіатричної експертизи № 402 від 20 грудня 2019 року відносно ОСОБА_9 ; постанов від 12 травня 2022 року та від 24 травня 2022 року, якими закрито кримінальні провадження, розпочаті за заявами обвинувачених про те, що до них застосовувалися недозволені методи під час досудового розслідування, внаслідок чого вони надавали визначальні покази, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень.

Доводи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про те, що до них застосовувались недозволені методи під час проведення слідчих експериментів, суд вмотивовано відхилив.

Суд обґрунтовано спирався на те, що за результатами перевірки в порядку ст. 214 КПК заяв обвинувачених про застосування недозволених методів розслідування зі сторони працівників поліції, кримінальне провадження закрито і відповідні копії постанов ДБР досліджено в судовому засіданні.

Крім того, переглянутий в судовому засіданні відеозапис слідчих експериментів не містить зупинок чи переривань під час їх проведення, відсутні погрози або примус, сама поведінка ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в присутності захисників, добровільність, дії обвинувачених, обізнаність з обставинами, повідомленими під час цієї слідчої дії, відсутність будь-яких підказок з боку учасників проведення слідчої дії, за висновками суду, свідчить про відсутність тиску з боку сторони обвинувачення.

Суд першої інстанції надав оцінку протоколам слідчих експериментів на предмет їх відповідності приписам статей 104, 105 КПК, а також перевірив дотримання органом досудового розслідування вимог ст. 240 вказаного Кодексу при проведенні цих слідчих дій, з огляду на приписи ч. 1 ст. 86 цього Кодексу дійшов обґрунтованого висновку про допустимість цих доказів.

Оцінка, надана судом першої інстанції протоколам слідчих експериментів, відповідає висновкам про застосуванням норм права, викладеним в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, тому суд обґрунтовано оцінив протоколи слідчих дій як самостійні процесуальні джерела доказів у кримінальному провадженні.

Оцінивши протоколи слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у їх сукупності та взаємозв`язку з показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , даних з відеозаписів камер зовнішнього спостереження, суд вмотивовано спростував показання обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в тій частині, де йшлося про те, що останній не завдавав ударів потерпілому.

Суд визнав безпідставними посилання сторони захисту на висновки експерта, за якими встановлена відсутність на одягу ОСОБА_4 слідів крові потерпілого, оскільки в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_4 завдавав ударів по тулубу потерпілого, водночас на тулубі потерпілого, за даними з відповідного огляду та висновку експерта відкриті рани відсутні, а сам ОСОБА_4 був затриманий через три дні після події.

Аргументи сторони захисту про те, що обвинувачені не вимагали від потерпілого передачі права на квартиру, суд спростував на підставі оцінки за правилами ст. 94 КПК показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_21 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даних відеозаписів, даних слідчих експериментів, належно вмотивував свій висновок про те, що дії обвинувачених були узгоджені між собою та спрямовані на досягнення єдиного результату - отримання права на чуже майно шляхом вимагання та заподіяння смерті потерпілому з корисливих мотивів. Суд обґрунтовано виходив з того, що вимагання є закінченим злочином з моменту пред`явлення вимоги, поєднаної з насильством, незалежно від досягнення поставленої винною особою мети, вмотивовано спростував доводи сторони захисту про те, що обвинувачені не могли заволодіти квартирою, яка не належала потерпілому на праві власності, оскільки поняттям вимоги передачі права на таке майно охоплюється вимога передачі права володіння, користування чи розпорядження ним.

Під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, у вироку, відповідно до ст. 374 цього Кодексу, зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановлено і зазначено місце, час, спосіб вчинення злочину, його наслідки, а також наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_4 . При цьому наявні в кримінальному провадженні докази досліджені районним судом в повному обсязі, їх достатньо для вирішення питання про винуватість особи у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.

Суд встановив, що саме внаслідок спільних дій обвинувачених заподіяна смерть потерпілому ОСОБА_10 і з урахуванням наведеного, вчинені ОСОБА_4 злочини обґрунтовано отримали юридично-правову кваліфікацію за ч. 4 ст. 189 КК, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК. Характер вчинених ОСОБА_4 дій і ступінь його участі у вчинених спільно із ОСОБА_6 та ОСОБА_9 злочинах суд належно врахував під час індивідуалізації кримінальної відповідальності, призначивши за правилами ст. 70 КК остаточне покарання більш м`яке, ніж іншим співучасникам.

Щодо тверджень захисника та засудженого про те, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не спростував доводів апеляційних скарг, поданих на вирок суду першої інстанції, колегія суддів касаційного суду вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, за наслідками перегляду в межах і в порядку, визначених приписами статей 404, 405 цього Кодексу, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, наводяться мотиви, що спростовують її доводи.

Як вбачається з оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції переглянув вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року за апеляційними скаргами прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , під час апеляційного перегляду керувався приписами статей 404, 405 КПК, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційних скаргах, зокрема обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , навів достатні мотиви постановленого рішення.

Погоджуючись із вироком суду першої інстанції, апеляційний суд встановив, що висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189 КК, пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, за обставин, установлених місцевим судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого постановив обґрунтоване рішення.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які є аналогічними їх доводам, відображеним в касаційних скаргах, спростував їх, обґрунтувавши своє рішення відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції не встановив підстав для визнання доказів, покладених в основу обвинувачення, недопустимими. Свій висновок апеляційний суд зробив на підставі належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 91, 94, 370, 374 КПК, дійшов переконливого висновку про повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом, у вироку якого зазначені всі обов`язкові відомості, про які йдеться в ст. 91 КПК, за своєю формою та змістом вирок повністю відповідає вимогам статей 370, 374 КПК, оскільки суд з достатньою повнотою відобразив встановлені фактичні обставини кримінального правопорушення, його правову кваліфікацію та виконав інші вимоги, передбачені законом.

Дійшовши висновку про правильність кваліфікації дій засуджених, зокрема ОСОБА_4 , за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав, що визначальним при відмежуванні складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 115 КК та ч. 2 ст. 121 цього Кодексу, є спрямованість умислу, суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій, яке встановлюється з огляду на характер дій спільно вчинених співучасниками. Навів також належні мотиви стосовно правильності кваліфікації дій, інкримінованих за ч. 4 ст. 189 КК. Апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку про відповідність формулювання і формули обвинувачення фактичним даним, визнаним судом доведеними.

Суд перевірив доводи апеляційних скарг сторони захисту, зокрема обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_5 , про те, що до ОСОБА_6 та ОСОБА_9 застосовувались недозволені методи досудового розслідування, дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки на підставі зазначених обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_9 обставин щодо застосування до них тиску під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, старшим слідчим третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованому в м. Полтаві, ОСОБА_22 було розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях № 0000437 та № 0000037, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, проте вказані кримінальні провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях службових осіб Павлоградського ВП РВП ГУНП в Дніпропетровській області складу кримінального правопорушення.

Перевірено апеляційним судом й доводи обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_4 безпідставно не брав участі у слідчому експерименті, де враховано, що обвинувачений свою вину у вчиненні вбивства ОСОБА_10 не визнавав, тому проведення такої слідчої дії як слідчий експеримент за його участю є безпідставним, натомість така слідча дія була проведена за участю обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , які на місці вчинення кримінального правопорушення детально розповіли про обставини вчинення ними та ОСОБА_4 злочину, продемонстрували механізм заподіяння потерпілому ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, який відповідно до додаткового висновку експерта № 686 від 18 грудня 2019 року не суперечить механізму виникнення ушкоджень, відображених в протоколах проведення слідчих експериментів за їх участю.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 про те, що винуватість ОСОБА_4 не підтверджена дослідженими доказами, які, серед іншого, акцентували увагу на тому, що на вилучених у ОСОБА_4 речах кров не виявлена, що в піднігтьовому вмісті крові та клітин людини не встановлено, що висновками експерта щодо можливої суміші крові потерпілого з кров`ю обвинувачених не підтверджують участі ОСОБА_4 у побитті потерпілого, судом апеляційної інстанції спростовані на підставі оцінки вказаних доказів у взаємозв`язку і у сукупності з іншими доказами, зокрема протоколами слідчих експериментів за участю ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , висновком судово медичного експерта, за якими судом встановлено, що ОСОБА_4 спільно із іншими співучасниками завдавав удари по тулубу потерпілого.

За результатами перевірки відповідних доводів суд апеляційної інстанції спростував твердження обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 про те, що під час слідчого експерименту ОСОБА_6 не були роз`яснені його права, щодо не роз`яснення прав понятим, а також щодо недотримання приписів ст. 240 КПК, навів належні мотиви, які спираються на зміст досліджених доказів.

Щодо оцінки доводів сторони захисту стосовно кількості нанесених потерпілому ударів, механізму їх спричинення, розмежування дій кожного із співучасників, тверджень про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 не спричиняли потерпілому ОСОБА_10 такі удари, які загрожували настанням смерті, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що злочини вчинено у співучасті спільними діями засуджених, заподіяний наслідок у виді смерті потерпілого є результатом групових дій, а характер дій кожного із співучасників небезпідставно врахований місцевим судом під час індивідуалізації кримінальної відповідальності і покарання.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості та кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 , оскільки вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення оскаржених рішень.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою протоколам слідчих експериментів, взятим до уваги у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами. Доводи касаційних скарг засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 , суть яких зводиться до заперечення їх допустимості, не можна вважати обґрунтованими, оскільки вони не спираються на приписи ст. 240 КПК, суперечать їм, а доводи про нібито застосування до засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 недозволених методів обґрунтовано і переконливо спростовані під час судового розгляду та апеляційного перегляду.

Викладені у касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 доводи про необґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій стосовно кваліфікації дій ОСОБА_4 за ст. 115 КК і наявності підстав до кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 121 КК, колегія суддів вважає безпідставними.

За ч. 2 ст.121 КК кваліфікуються дії винуватого якщо до наслідку у вигляді смерті потерпілого встановлено необережну вину у виді злочинної самовпевненості чи злочинної недбалості. Із суб`єктивної сторони умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого характеризується так званою змішаною (складеною або складною) виною, яка являє собою різне психічне ставлення особи у формі умислу та необережності до різних об`єктивних ознак одного кримінального правопорушення, де щодо діяння (тяжкого тілесного ушкодження) має місце прямий чи непрямий умисел, а щодо наслідку у вигляді смерті потерпілого злочинна самовпевненість чи злочинна недбалість.

Ознаки суб`єктивної сторони й особливості психічного ставлення винуватої особи встановлюються судами з урахуванням характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення, за встановленими фактичними обставинами вчиненого кримінального правопорушення, на підставі доказів, зібраних у порядку, передбаченому КПК, та оцінених відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. При встановленні форми та виду вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій.

Застосування такого способу вчинення злочину як фізичне насильство завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання. Виходячи із сукупності обставин вчиненого діяння, кількості, характеру й локалізації тілесних ушкоджень завданих потерпілому, смерть якого настала внаслідок сумісної тупої травми, котра супроводжувалась закритою черепно-мозковою травмою, крововиливами під м`які тканини голови у проекції лобно-тім`яно-скроневій ділянці ліворуч, крововиливами під м`які мозкові оболонки з внутрішньої поверхні основи черепу ліворуч та праворуч поверхні лівої півкулі головного мозку, скупчення крові у шлуночках головного мозку ліворуч та праворуч, крапковими крововиливами у товщі речовини головного мозку, забоєм головного мозку, численними переломами ребер по різним анатомічним переломам грудини, скупчення крові у правій плевральній порожнині у кількості 1100 мл, в лівій до 200 мл, розривом нижньої долі правої легені по задній її поверхні, суди правильно виходили з того, що суб`єктивне ставлення засудженого до наслідків своїх дій, вчинених у співучасті із іншими особами, виявляється в умисній формі вини.

Підставою кваліфікації вчиненого ОСОБА_4 у співучасті злочину за ч. 2 ст. 121 КК може бути лише обґрунтований висновок про психічне ставлення засудженого до заподіяння смерті потерпілому у формі необережності, проте, з огляду на встановлені судами обставини, підстави до такого висновку в цьому кримінальному провадженні відсутні. Відтак, висновки судів про кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 за пунктами 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК є правильними.

ОСОБА_4 виконав частину того обсягу дій, який співучасники вважали необхідними для реалізації спільного умислу, діяв як співвиконавець злагоджено, узгоджено, в нерозривній єдності та взаємній обумовленості з діями ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , його дії були об`єднані єдиним умислом. Кожна з осіб, які з умислом на вбивство завдали потерпілому поранення, незалежно від того, яке з поранень виявилося безпосередньою причиною смерті потерпілого, повинні відповідати за умисне вбивство як співвиконавці цього злочину.

У цьому кримінальному провадженні встановлено, що за висновком СМЕ № 686 від 14 грудня 2019 року потерпілому нанесені не менше ніж 55 ударів тупими предметами або ушкодження утворились при ударі об такі. Всі тілесні ушкодження за даним висновком за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого. Всі виявлені тілесні ушкодження на голові, як кожне, так і окремо, за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого. Всі виявлені тілесні ушкодження на грудній клітині за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого.

Виявлені на тілі потерпілого ушкодження заподіяні спільними діями засуджених. Встановлені судом обставини переконливо свідчать про те, що засуджений ОСОБА_4 усвідомлював суспільну небезпечність своїх конкретних дій, вчинених у співучасті, і передбачав можливість заподіяння смерті внаслідок їх вчинення.

Умисне вбивство, передбачене в ст. 115 КК, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у виді протиправного посягання на життя людини, наслідками у виді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками,а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини, коли винний усвідомлює суспільну небезпечність конкретної своєї дії, а отже, і достатню вірогідність або високу вірогідність, що наближається до неминучості, заподіяння смерті особі внаслідок вчиненого ним діяння, передбачає можливість настання таких наслідків і бажає або свідомо припускає їх настання. Бажання настання наслідків вказує про вчинення кримінального правопорушення з прямим умислом, де конкретні наслідки є метою вчинення злочину, водночас небажання смерті потерпілого не виключає умисної вини.

За встановленими судом обставинами провадження відсутні підстави стверджувати про те, що мисленим уявленням засудженого ОСОБА_4 про результат спільних дій, де його дії є питомою складовою спільного з іншими співучасниками протиправного впливу на потерпілого, не охоплювалось умисне заподіяння смерті, як відсутні і підстави для твердження про психічне ставлення до заподіяної смерті у формі необережності.

При встановленні форми вини, суд у кожному конкретному випадку виходить з аналізу всіх зібраних у справі доказів і сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховує характер вчинених дій, спосіб, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, кількість і локалізацію на тілі потерпілої особи поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення протиправних дій, поведінку винних і потерпілого, що передувала події, їх стосунки тощо. Кваліфікуючи дії засудженого за ст. 115 КК, суди вірно врахували вказані обставини, зокрема кількість ударів, їх локалізацію та спричинені ушкодження, які мають безпосередній причинний зв`язок з настанням смерті.

Необережність є кримінальною протиправною самовпевненістю, якщо особа передбачала можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), але легковажно розраховувала на їх відвернення (ч. 2 ст. 25 КК). При цьому передбачення винуватим суспільно-небезпечних наслідків в цьому кримінальному провадженні не свідчить про наявність у засудженого в момент вчинення діяння обґрунтованого розрахунку на конкретні обставини, здатні як об`єктивно, так і на його думку, відвернути настання наслідків.

Той факт, що засуджений передбачав можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, виключає психічне ставлення до вчиненого у формі злочинної недбалості в аспекті положень ч. 3 ст. 25 КК.

При цьому, якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має. З огляду на що безпідставним є посилання сторони захисту на те, що за висновком СМЕ № 686 від 14 грудня 2019 року встановлено, що смерть настала через певний проміжок часу з моменту утворення тілесних ушкоджень і потерпілий мав можливість вчиняти активні дії до моменту настання смерті.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів на підтвердження того, що засудженим ОСОБА_4 вчинено злочин, передбачений ч. 4 ст. 189 КК, є аналогічним з доводами апеляційних скарг сторони захисту і за своїм змістом зводяться до заперечення правильності оцінки доказів на предмет їх достовірності і надання їм власної оцінки, відмінної від наданої судами, з огляду на приписи ст. 433 КПК не є предметом касаційного розгляду, натомість суд апеляційної інстанції дав обґрунтовані відповіді на такі доводи, навів належні мотиви на їх спростування.

Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що не підтверджено належними доказами перебування засуджених під час вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння, також є необґрунтованими.

Верховний Суд неодноразово зазначав про дотримання належного порядку встановлення факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема і показань свідків, про що йдеться у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к (провадження № 51-138км18), від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17 (провадження № 51-2532км19), від 03 грудня 2019 року у справі № 571/1436/15-к (провадження № 51-1922км19), від 11 лютого 2020 року у справі № 643/20474/15-к (провадження № 51-8622км18). Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що перебування засуджених у стані алкогольного сп`яніння підтверджується, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Зауваження в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 про те, що в апеляційній інстанції обвинувачений ОСОБА_4 залучив до свого захисту іншого адвоката, від послуг якого в подальшому відмовився всупереч приписам ст. 54 КПК не в присутності цього адвоката, колегія суддів не сприймає як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в аспекті застосування приписів статей 436, 438 КПК.

Зі змісту оскаржених судових рішень вбачається, що як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду вироку місцевого суду, захист засудженого ОСОБА_4 здійснювався захисником ОСОБА_5 . В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, як видно зі змісту ухвали суду, колегія суддів заслуховувала, серед іншого, захисника ОСОБА_5 , яка підтримала подані нею та ОСОБА_4 апеляційні скарги, заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, а інші апеляційні скарги підтримала частково, тобто брала участь у здійсненні дій, направлених на представництво інтересів ОСОБА_4 та його захист у цьому кримінальному провадженні. При цьому, засуджений не скаржиться на неефективний захист під час апеляційного перегляду чи порушення його права на захист в суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів враховує, що у касаційній скарзі захисник не стверджує про порушення приписів ст. 52 КПК, а також не вказує про те, що апеляційним судом постановлено процесуальне рішення про прийняття відмови засудженого ОСОБА_4 від іншого захисника.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржених судових рішень з мотивів, зазначених у касаційних скаргах засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 , та вважає, що у відкритті провадження за їх касаційними скаргами необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та в його інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 липня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 07 березня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3