Справа №585/3232/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/582/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

Іменем України

11 вересня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 585/3232/21 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2022, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

захисника - адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_10 , оскільки надані суду докази не можуть підтвердити, що кримінальне правопорушення вчинив саме він;

- обвинувачений ОСОБА_13 просить скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки призначене йому покарання є суворим.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2022 ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

Згідно вироку, 22.09.2021 близько 15:00 ОСОБА_10 , знаходячись за територією ДП «Роменське лісове господарство» за адресою: Сумська область, м. Ромни, вул. Сумська, 108, діючи повторно, відкрито викрав у ОСОБА_14 грошові кошти в сумі 2415 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали свої апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка заперечила проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що вирок суду першої інстанції є незаконним і необгрунтованим через недоведеність вини ОСОБА_10 , то вони є безпідставними і задоволенню не підлягають, так як на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення суд першої інстанції у вироку послався на належні, допустимі та достовірні докази, які у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_10 поза розумним сумнівом.

Так, розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), кваліфікуючою ознакою якого є повторність.

Потерпілий ОСОБА_14 надав показання, згідно яких 22.02.2021 він йшов здавати макулатуру і пляшки на прийомний пункт. Один хлопець на велосипеді запропонував йому допомогу. Спочатку він відмовлявся, а потім погодився. Після того, як вони здали сировину, той хлопець відібрав у нього гроші в сумі 2415 грн і втік. Він повернувся до пункту та повідомив хлопцям, що його пограбували.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що у вересні 2021 р. носила пенсію ОСОБА_14 в розмірі близько 2400 грн.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що у вересні 2021 р. він прийшов на зупинку в районі Засулля, де зустрів чоловіка, з яким сів у автобус. Він вийшов у с. Правдюки, а той чоловік поїхав далі. Тим чоловіком був обвинувачений.

Свідок ОСОБА_17 пояснив, що 22.09.2021 до них прийшов ОСОБА_14 здавати пляшки і макулатуру. З ним був невідомий чоловік. Потім вони разом пішли. Хвилин через 20 ОСОБА_14 повернувся і сказав, що той чоловік, який з ним був, його пограбував. Він та ОСОБА_18 на мотоциклі почали його доганяти. Той чоловік тікав, був з велосипедом. Наздогнали останнього перед якимось двором, але він кинув велосипед і утік.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що ОСОБА_10 бачила 22.09.2021, коли він приходив здавати пляшки і макулатуру разом з ОСОБА_14 по АДРЕСА_2 . Вони здали макулатуру і пляшки та пішли разом. Хвилин через 15 ОСОБА_14 повернувся і сказав, що той чоловік його пограбував. ОСОБА_17 та ОСОБА_18 почали його доганяти, але той чоловік втік. Людина, яка приходила з ОСОБА_14 здавати макулатуру, це обвинувачений.

Свідок ОСОБА_18 пояснив, що у 22.09.2021 був у дворі ОСОБА_17 . Прибіг ОСОБА_14 та сказав, що у нього чоловік забрав всю пенсію. Він з ОСОБА_17 почали його доганяти, але той чоловік утік. ОСОБА_14 приходив з цим чоловіком біля 14 год. Чоловік, який приходив із ОСОБА_14 і якого вони доганяли, це обвинувачений.

Свідок ОСОБА_20 пояснив, що працює водієм автобуса. Восени у м. Ромни обвинувачений сів у автобус та вийшов у м. Суми.

Крім того, суд першої інстанції поклав в основу вироку й інші докази:

- протокол огляду місця події від 22.09.2021, згідно якого оглянуто асфальтовану дорогу, що знаходиться по ліву сторону від території ДП «Роменський агролісгосп» за адресою: м. Ромни, вул. Сумська, 108. На відстані 400 м через автодорогу «Суми-Ромни-Київ» знаходиться приміщення прийому вторсировини за адресою: м. Ромни, вул. Сумська, 97;

- протокол огляду предмету від 29.09.2021, згідно якого оглянуто диск DVD-R, на якому мається файл з відеозаписом за 22.09.2021, яке фіксується о 15:14:29 тривалістю 16:19. Встановлено, що о 15:23:19 видно особу чоловічої статі, яка рухається на велосипеді по вул. Сумській в м. Ромни. О 15:25:11 по вул. Сумській в м. Ромни рухається мопед (мотоцикл), на якому перебуває дві особи чоловічої статі;

- протокол огляду предмету від 22.09.2021, згідно якого біля входу до пункту прийому вторсировини за адресою: м. Ромни, вул. Сумська, 97, виявлено велосипед з рамою чорного кольору;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.09.2021, згідно якого свідок ОСОБА_17 впізнав особу на фото № 1 ( ОСОБА_10 ) як особу, яка здійснила грабіж відносно ОСОБА_14 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.09.2021, згідно якого свідок ОСОБА_19 впізнала особу на фото № 2 ( ОСОБА_10 ) як особу, яка здійснила грабіж відносно ОСОБА_14 ;

- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 28.09.2021, згідно якого потерпілий ОСОБА_14 впізнав особу на фото № 4 ( ОСОБА_10 ) як особу, яка здійснила грабіж відносно нього;

- протокол пред`явлення для впізнання за фотознімками від 30.09.2021, згідно якого ОСОБА_21 впізнав свій велосипед, на якому поїхав його брат ОСОБА_10 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.10.2021, згідно якого ОСОБА_17 вказав напрямок, у якому поїхала особа на велосипеді, яка вчинила грабіж та яку вони намагалися наздогнати;

- протокол проведення слідчого експерименту від 07.10.2021, згідно якого свідок ОСОБА_18 вказав напрямок, у якому поїхала особа на велосипеді, яка вчинила грабіж та яку вони намагалися наздогнати.

Оцінивши всі зібрані докази відповідно ст. 94 КПК з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а сукупність цих зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції, здійснивши судовий розгляд у межах пред`явленого обвинувачення, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Доводи апеляційної скарги захисника відносно того, що показання потерпілого, свідків та протоколи пред`явлення впізнання за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_19 є неналежними та недостовірними доказами, а також не підтверджують вину ОСОБА_10 , не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки показання цих учасників судового провадження об`єктивно доповнюють та підтверджують одне одного, є суб`єктивним поглядом конкретної фізичної особи на певні події зі сторони, але одночасно ці пояснення є послідовними щодо фактичних обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

Зокрема, незважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_14 в судовому засіданні не вказав на ОСОБА_10 як на особу, яка вчинила відносно нього кримінальне правопорушення, цей факт об`єктивно підтверджується протоколом слідчого експерименту за його участю, а також його показаннями та іншими доказами у сукупності.

З показань потерпілого вбачається, що гроші у нього викрав чоловік на велосипеді, з яким він разом приходив на пункт прийому вторсировини. При цьому, свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_18 пояснили, що тим чоловіком, про якого повідомив потерпілий, був саме обвинувачений, якого ОСОБА_17 і ОСОБА_18 намагалися наздогнати, але той кинув велосипед та втік, що у свою чергу підтверджується відеозаписом події. ОСОБА_17 та ОСОБА_18 вказаний велосипед забрали, після чого він був вилучений з місця події та визнаний речовим доказом. Згідно протоколу пред`явлення для впізнання за фотознімками від 30.09.2021 ОСОБА_21 впізнав свій велосипед, на якому поїхав його брат ОСОБА_10 .

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Не підлягають задоволенню також і доводи апеляційної скарги обвинуваченого про призначення йому суворого покарання, оскільки положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які покарання обтяжують і відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкції статті, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого правопорушення, є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про застосування до нього положень ст. 20 КК не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки відсутні жодні підстави вважати, що у обвинуваченого наявний психічний розлад, через який під час вчинення кримінального правопорушення він не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 11.08.2022 відносно ОСОБА_22 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримаються під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4