ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1222/23 Справа № 202/1743/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000067, щодо

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Краматорська Донецької області, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 258-3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років без конфіскації майна.

До набрання вироком законної сили залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у іншому сприянні діяльності терористичної організації, вчиненому за наступних обставин.

25 лютого 2022 року на мобільний номер НОМЕР_1 , яким користувався ОСОБА_7 , який достовірно усвідомлюючи всі наведені вище обставини, із використанням месенджера «Телеграм», зареєстрованого на номер мобільного телефону НОМЕР_2 (мобільний оператор «Феникс», який працює на тимчасово окупованій території Донецької області), зателефонувала його колишня однокласниця ОСОБА_9 (стосовно якої досудове розслідування здійснюється в іншому кримінальному провадженні), яка завідомо для ОСОБА_7 є санітарним інструктором незаконного збройного формування терористичної організації «ДНР» - батальйону «Патриот» та яка в ході розмови повідомила ОСОБА_7 про початок військової агресії РФ проти України та плани керівництва військових формувань окупаційної влади захопити м.Краматорськ Донецької області, у зв`язку із чим попросила ОСОБА_7 повідомити їй інформацію про наявність та розташування бомбосховищ у м.Краматорську.

Поділяючи ідеї окупації України країною-агресором та бажаючи настання цих наслідків, перебуваючи у м.Краматорську Донецької області, ОСОБА_7 здійснив пошук запитуваної інформації в мережі Інтернет та у період між 12:01 год. та 12:15 год. 25 лютого 2022 року, використовуючи месенджер «Телеграм», до якого здійснив вхід за допомогою номера свого мобільного телефону НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою сприяння представникам не передбаченого законом збройного формування терористичної організації «ДНР» у реалізації їх злочинних намірів щодо вчинення злочинів відносно військовослужбовців підрозділів ЗС України та інших військових формувань України, задіяних в протистоянні збройному нападу РФ, передав ОСОБА_9 шість повідомлень із адресами бомбосховищ, розташованих у м.Краматорську Донецької області, шляхом надсилання на номер НОМЕР_2 , який використовує остання, з усвідомленням того, що зазначені відомості можуть бути використані представниками НЗФ «ДНР» та ЗС РФ під час подальшого ведення бойових дій на території України.

09 березня 2022 року ОСОБА_9 через месенджер «Телеграм» звернулась до ОСОБА_7 з приводу підтвердження інформації щодо наявності захисних споруд ЗС України біля Краматорської ТЕЦ.

Продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, у період з 22:46 год. по 22:49 год. 09 березня 2022 року ОСОБА_7 , перебуваючи у м.Краматорську Донецької області, діючи умисно, з метою сприяння представникам не передбаченого законом збройного формування терористичної організації «ДНР» у реалізації їх злочинних намірів щодо вчинення злочинів відносно військовослужбовців підрозділів ЗС України та інших військових формувань України, задіяних в протистоянні збройному нападу РФ, використовуючи месенджер «Телеграм», до якого здійснив вхід за допомогою номера свого мобільного телефону НОМЕР_1 , надіслав на номер НОМЕР_2 , який використовує ОСОБА_9 , чотири повідомлення з інформацію щодо споруджених барикад ЗС України з мішками з піском на вул.Дружби (колишня Леніна) м.Краматорська; споруджених барикад Збройних сил України з мішками з піском на вул.Південної біля адміністративної будівлі міськгазу м.Краматорська; розташування протитанкових їжаків на початку вул.Аероклубної (колишня Кіма) біля вул.Олекси Тихого (колишня Орджонікідзе) м.Краматорська; наявності окопів ЗС України на вул. Олекси Тихого (колишня Орджонікідзе) між вул. Аероклубною (колишня Кіма) та вул.Південною м.Краматорська, з усвідомленням того, що зазначені відомості можуть бути використані представниками НЗФ «ДНР» та ЗС РФ під час подальшого ведення бойових дій на території України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати у зв`язку з порушенням вимог кримінального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та невідповідністю вироку суду вимогам ст. 374 КПК України, закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю винуватості ОСОБА_7 , оскільки в діях останнього відсутній склад злочину.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що в обвинувальному акті не деталізовано, які саме дії ОСОБА_7 сприяли діяльності терористичної організації, в чому саме полягало його завдання, ким ставились завдання, яка його була роль у цьому, кількість виконаних завдань, до чого могло призвести чи призвели дії ОСОБА_7 до настання наслідків. Вказує, що витягом з ЄРДР не підтверджується, що ОСОБА_9 є учасником терористичної організації. Зазначає, що відповідно до висновку Верховного Суду у справі №761/28347/15-к витяг з ЄРДР не може бути доказом у справі. Вважає, що в ході судового розгляду не було встановлено доказів на підтвердження наявності у обвинуваченого прямого умислу на вчинення дій з метою сприяння діяльності терористичної організації. Зазначає, що відсутні докази, які би підтверджували викладені в обвинувальному акті обставини про те, що між ОСОБА_7 та іншими особами дійсно відбулися певні домовленості, метою яких було сприяння терористичній організації, що зазначені особи, з якими нібито змовлявся останній, є учасниками терористичної організації, а також відсутнє обґрунтування того, у чому полягав зміст цієї змови, зокрема щодо обсягу дій ОСОБА_7 . Вказує, що протокол огляду мобільного телефону є недопустимим доказом, оскільки огляд було проведено без дозволу слідчого судді. Звертає увагу, що суд не взяв до уваги пояснення обвинуваченого, надані під час свого допиту від 04 серпня 2022 року та 30 червня 2022 року про те, що відносно нього під час затримання та до моменту доставлення до слідчого застосовували незаконні методи досудового розслідування, та не перевірив їх у передбаченого законом порядку. Вказує, що на момент затримання та прибуття адвоката мобільний телефон обвинуваченого вже знаходився у слідчого, його вилучення відбулось без участі понятих. Зазначає, що протокол проведення слідчого експерименту є недопустимим доказом, оскільки під час проведення вказаної слідчої дії відбувався фактично допит обвинуваченого.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційної скарги захисника та просили задовольнити її в повному обсязі.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, просив вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційній скарги, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на порушення судом вимог кримінального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність вироку суду вимогам ст. 374 КПК України є необґрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, за яке він засуджений, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Твердження захисника на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази винуватості ОСОБА_7 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 258-3 КК України, спростовуються сукупністю доказів, досліджених під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України, а тому є необгрунтованими.

Зокрема, такого висновку суд дійшов на підставі аналізу фактичних даних, що містяться у протоколах огляду мобільного телефону, проведення слідчого експерименту, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд першої інстанції послався у вироку на протокол затримання ОСОБА_7 від 11 березня 2022 року, в ході якого обвинувачений добровільно видав телефон XIAOMI Model M2010J19SY IMEI - НОМЕР_3 , НОМЕР_4 .

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку відомості, що містяться у протоколі огляду мобільного телефону від 29 березня 2022 року, відповідно до якого було огляду мобільний телефон XIAOMI Model M2010J19SY IMEI - НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , з номером телефону НОМЕР_5 та виявлено чати листування ОСОБА_7 з ОСОБА_9 .

Всупереч доводам захисника вказаний протокол повністю відповідає вимогам закону, слідчу дію проведено у присутності понятих, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з дотриманням процедури, визначеної кримінальним процесуальним законодавством.

Так, з вказаного протоколу затримання ОСОБА_7 від 11 березня 2022 року слідує, що обвинуваченим було добровільно передано слідчим мобільний телефон XIAOMI Model M2010J19SY IMEI - НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , з номером телефону НОМЕР_5 із наданням паролю розблокування екрану, що підтверджено підписами самого обвинуваченого та його захисника у цьому ж протоколі, при цьому будь-яких зауважень з боку ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 зафіксовано не було.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника щодо обов`язковості ухвали слідчого судді на проведення огляду мобільного телефону, оскільки сутність такої негласної слідчої (розшукової) дії, як доступ до зняття інформації з електронних інформаційних систем полягає у здійсненні на підставі ухвали слідчого судді пошуку, виявлення і фіксації відомостей, що містяться в електронній інформаційній системі або її частин, доступ до яких обмежений власником, володільцем або утримувачем системи розміщенням її у публічно недоступному місці, житлі чи іншому володінні особи або логічним захистом доступу, а також отримання таких відомостей без відома її власника, володільця або утримувача.

При цьому зняття інформації з електронних інформаційних систем або їх частин можливе без дозволу слідчого судді, якщо доступ до них не обмежується їх власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

У даній справі інформація наявна в мобільному телефоні обвинуваченого була досліджена шляхом включення телефону та огляду текстових повідомлень, які в ньому знаходились та доступ до яких було надано за згодою обвинуваченого ОСОБА_7 , який надав свій мобільний телефон та пароль розблокування екрану.

Вищезазначене узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 09 квітня 2020 року по справі №727/6578/17.

Крім того, суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 від 29 березня 2022 року, в ході проведення якого останній на місцевості вказав на місця дислокації військових ЗСУ та військової техніки на території м.Краматорськ та повідомив, що саме цю інформацію він передавав санітарному інструктору ОСОБА_9 .

При цьому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість вказаного протоколу через те, що під час проведення слідчого експерименту відбувався фактично допит обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, при оцінці вказаного доказу апеляційний суд грунтується на висновках, викладених Об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 14 вересня 2020 року у справі № 740/3597/17, згідно яким приписи ч. 4 ст. 95 КПК України про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст. 95 КПК України. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів ? протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту. Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням установленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Проведення слідчого експерименту у формі, що не містить ознак відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань, а посвідчує виключно проголошення підозрюваним зізнання у вчиненні кримінального правопорушення з метою його процесуального закріплення, належить розцінювати як допит, що не має в суді доказового значення з огляду на зміст ч. 4 ст. 95 КПК України.

З огляду на те, що у межах вищезазначеного слідчого експерименту ОСОБА_7 , перебуваючи у тому числі безпосередньо на місці події, самостійно та без стороннього впливу надав логічні і детальні пояснення щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, супроводжуючи їх вказівками на об`єкти місцевості та відповідними демонстраційними діями, і ці його пояснення узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами, апеляційний суд не знаходить підстав для визнання даного слідчого експерименту таким, що за своєю природою мав характер допиту обвинуваченого, і оцінює його протокол та відеозапис як самостійне джерело доказів, що є належним і допустимим.

Необгрунтованими є і твердження захисника про застосування під час проведення слідчого експерименту до обвинуваченого недозволених методів досудового розслідування з огляду на наступне.

Виходячи із положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування.

Як визначив ЄСПЛ у справах «Вергельський проти України» та «Яременко проти України», у тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень усупереч ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом проведення ефективного офіційного розслідування. Для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції, така заява має бути небезпідставною, тобто містити в своєму змісті конкретні обставини такого поводження і мати певне підтвердження цим обставинам, або інформацію, яка дає можливість перевірити чи має заява певні підстави.

Апеляційний суд вважає неприйнятними твердження захисника в апеляційній скарзі про застосування до обвинуваченого недозволених методів досудового розслідування, оскільки скарга останнього є безпідставною з огляду на критерії оцінки поданої на недозволені методи досудового розслідування скарги, викладені в правових позиціях Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду за постановами Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к (провадження № 51-2904км18) та від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 (провадження № 51-1539км20).

Як слідує з апеляційної скарги захисника та технічного запису судового засідання обвинувачений заявляв, що під час досудового розслідування до нього застосовувались заходи фізичного та психічного примусу, а показання про свою винуватість він надав під тиском невідомих осіб.

Разом з тим, як слідує з матеріалів провадження, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду провадження у суді першої інстанції сторона захисту відповідних заяв про застосуваннянедозволених методів досудового розслідування до відповідних органів в порядку, передбаченому законом, не подавала.

При цьому, хоча захисник під час апеляційного перегляду і вказував, що ним було 19 грудня 2022 року подано до ТУ ДБР, розташованого у м.Краматорську, заяву про застосування недозволених методів досудового розслідування щодо ОСОБА_7 , разом з тим відповідно до наданих на запит апеляційного суду та прокурора листів ТУ ДБР, розташованого у м.Краматорську, №13-01-10790/23 від 07 червня 2023 року та №13-01-10802 від 08 червня 2023 року відповідно до даних Системи електронного документообігу ТУ ДБР, розташованого у м.Краматорську, за період з березня 2022 року по травень 2023 року звернення адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 за фактом застосування до останнього недозволених методів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000067 не надходило та на розгляді не перебувало.

Крім того, слід зазначити, що обвинувачений свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, під час судового розгляду у суді першої інстанції не визнав та його вина не ґрунтується на викривальних свідченнях, наданих під час досудового розслідування, а доведена саме сукупністю наявних у матеріалах провадження доказів, які повністю узгоджуються між собою.

Про застосування тиску та недозволених методів досудового розслідування обвинувачений вперше заявив 04 серпня 2022 року у судовому засіданні в суді першої інстанції, тобто більше ніж через 4 місяці, коли, за його словами, відбувалися ці події. Будь-яких конкретних обставин, хто саме та в який спосіб нанього тиснув, де застосовувався такий тиск, обвинувачений не вказав, як не послався і на обставини, які завадили би йому повідомити захиснику та компетентним органам про недозволене поводження з ним, щоб ці органи мали належні правові підстави і можливість здійснити своєчасну та ефективну перевірку таких заяв з метою встановити, чи дійсно чинився на нього такий тиск.

Враховуючи викладене доводи захисника в апеляційній скарзі про застосування до обвинуваченого недозволених методів досудового розслідування не заслуговують на увагу.

Крім того, суд обгрунтовано послався у вироку як на доказ винуватості ОСОБА_7 й на дані витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №0000097, внесеному до ЄРДР 08 серпня 2014 року за ч.1 ст.258-3 КК України стосовно ОСОБА_9 .

При цьому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість вказаного витягу з ЄРДР, оскільки хоча останній з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 9 вересня 2020 року (справа №761/28347/15-к), у розумінні ч. 2 ст. 84 КПК України не є процесуальним джерелом доказів, разом з тим останній підтверджує свідчення фіксації правоохоронним органом фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінального правопорушення, а тому посилання на нього судом першої інстанції для підтвердження факту участі ОСОБА_9 у діяльності терористичної організації, а саме НЗФ "ДНР" батальйон "Патріот", не є істотним порушенням вимог КПК України.

Також, факт участі ОСОБА_9 у діяльності терористичної організації, а саме НЗФ "ДНР" батальйон "Патріот", також підтверджується повідомленням начальника 1 управління (з дислокацією у м.Краматорську Донецької області) СБУ в Донецькій та Луганській областях №78/2/13-650нт від 11 березня 2022 року, відповідно до якого ОСОБА_9 з початку бойових дій в 2014 році виїхала до м.Донецька та вступила до лав НЗФ "ДНР" батальйон "Патріот", де проходила та проходить військову службу на посаді санінструктора, підтримує контакти з позаштатним співробітником ЦСО МДБ "ДНР" ОСОБА_10 .

Разом із цим, апеляційний суд враховує позицію Верховного Суду, що міститься у постанові від 5 липня 2018 року у справі № 234/11703/15-к, відповідно до якої для кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 258-3 КК Укрїани непотрібно визнання «ДНР» терористичною організацією окремим законом, тому що поняття терористичної організації як злочинного об`єднання, створеного з метою вчинення терористичної діяльності, визначено Законом України «Про боротьбу з тероризмом», а поняття й ознаки злочинної організації визначено у ч. 4 ст. 28 КК України.

До того ж сам ОСОБА_7 розумів й усвідомлював, що «ДНР» діє на території України саме як терористична організація, її учасники застосовують зброю, вчиняють терористичні акти, вибухи, підпали, захоплення будівель, убивства людей тощо.

Крім того, хоча обвинувачений в судовому засіданні і заперечує свою винуватість у інкримінованому йому правопорушенні, однак підтверджує факт того, що йому було відомо про те, що ОСОБА_9 перебуває на окупованій території, а саме у м.Донецьку, при цьому зі слів обвинуваченого він постійно підтримував з нею зв`язок, а тому мав розуміти та усвідомлювати погляди останньої та можливу участь її у діяльності терористичної організації, а також з урахуванням захоплення у 2014 році російськими військами території м.Донецька та в подальшому введення у 2022 році в Україні режиму воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації не міг не усвідомлювати наслідків передавання інформації щодо місця знаходження бомбосховищ у м.Краматорську та захисних споруд ЗСУ біля Краматорського ТЕЦ ОСОБА_9 , яка служить у підрозділі «ДНР», який чинить збройний опір співробітникам правоохоронних органів та військовослужбовцям ЗСУ.

Апеляційний суд приходить до висновку, що систематичність дій ОСОБА_7 , підтримання стійкого тривалого зв`язку з однією та тією ж особою (членом терористичної організації «ДНР») вказує на те, що обвинувачений здійснював заздалегідь обіцяне сприяння діяльності терористичної організації, а не навпаки, як про це вказує в апеляційній скарзі захисник.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КПК України, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, належним чином виклав в мотивувальній частині формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, а саме чітко та послідовно встановив і виклав, яка була роль обвинуваченого, послідовність та чіткість його дій при вчиненні кримінальних правопорушень за кожним з інкримінованих йому епізодів, а також встановив наслідки, до яких могли призвести дії останнього, а тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому наполягав в апеляційній скарзі захисник.

Позиція сторони захисту щодо невизнання обвинуваченим вини була предметом розгляду суду першої інстанції та обгрунтовано розцінена судом як бажання обвинуваченого ввести суд в оману стосовно фактичних обставин з метою уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 258-3 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це наполягає в апеляційній скарзі захисник, не має.

Не можна погодитися з твердженнями захисника стосовно того, що розгляд провадження щодо нього вівся упереджено, з обвинувальним ухилом. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом кожному з доказів дана належна оцінка.

Та обставина, що органи досудового розслідування та суд по-іншому оцінюють докази, порівняно з оцінкою їх стороною захисту, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість слідчих органів і суду, на що є необгрунтовані посилання в апеляційній скарзі захисника.

Інші доводи апеляційної скарги захисника повторюють лінію захисту, обрану у суді першої інстанції, та наведені на їх обґрунтування аргументи були предметом обговорення у суді першої інстанції, знайшли належну оцінку у вироку, правильність якої захисником не спростована.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84).

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність скасування вироку, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі захисник.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК України і врахував усі обставини, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Обране в межах санкції ч. 1 ст. 258-3 КК України покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на викладене апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

_________________ ________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4