Справа № 148/1273/22
Провадження №11-кп/801/439/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_7

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці кримінальне провадження № 0000199, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 21.07.2022 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Сугаки Могилів-Подільського району Вінницької області, проживаючого по АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,-

Зміст судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та з урахуванням ч. 1 ст. 69 КК України призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 зараховано попереднє ув`язнення з 21.07.2022 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк покарання ухвалено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто з обвинуваченого на користь держави понесені процесуальні витрати на залучення експертів в сумі 1132 (однієї тисячі ста тридцяти двох) гривень 66 копійок.

Вирішено питання про забезпечення заходів кримінального провадження у виді арешту майна, а також долю речових доказів.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що їх подала.

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 ставиться питання про скасування вироку Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2023 року через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить ухвалити новий вирок, яким визнати винним обвинуваченого за ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі.

Апеляційна с карга мотивована тим, що перекваліфіковуючи дії ОСОБА_8 з відкритого заволодіння чужим майном (ст. 186 ККУ) на таємне викрадення чужого майна (ст. 185 ККУ) суд не взяв до уваги показання потерпілої ОСОБА_9 щодо обставин вчинення злочину з яких слідує, що дії обвинуваченого в ході здійснення крадіжки були викриті потерпілою, проте він не зупинився на вчиненому а продовжив заволодіння майном в умовах відкритості, що вказує на наявність в діях ОСОБА_8 ознак грабежу, тобто відкритого заволодіння чужим майном.

Окрім наведеного прокурор вважає безпідставним призначення судом покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, оскільки в ході судового розгляду не було встановлено обставин, що пом`якшують покарання, а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину та добровільного відшкодування заподіяної майнової шкоди.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги прокурора з підстав, викладених в ній та просив задовольнити її в повному об`ємі.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник - адвокат ОСОБА_7 заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи вирок суду законним та обґрунтованим, а призначене покарання таким, що відповідає засадам призначення покарання.

Потерпіла ОСОБА_9 покладалась на розсуд суду.

Формулювання обвинувачення, визнаного доведеним судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_8 20 липня 2022 року біля 15:00 години прийшов до своєї знайомої ОСОБА_9 , яка проживає в будинку АДРЕСА_1 та на запрошення останньої зайшов в будинок, де розмовляли на різні теми.

Перебуваючи у приміщенні будинку ОСОБА_8 помітив на столі поясно-плечову текстильну сумку з надписок «Nike» та передбачаючи наявність в ній грошових коштів, у нього виник умисел на заволодіння чужим майном. З цією метою ОСОБА_8 розуміючи, що діє в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженого Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022, бажаючи здійснити таємне викрадення чужого майна, непомітно для потерпілої накрив сумку своєю кофтою, після чого невдовзі підняв кофту разом зі схованою в ній сумкою та попрямував до виходу з будинку.

Однак в той час, коли ОСОБА_8 покидав приміщення кімнати, потерпіла ОСОБА_9 виявила зникнення сумки та з метою припинення незаконних дій ОСОБА_8 почала кричати останньому навздогін з метою повернення викраденого, проте обвинувачений на вимоги потерпілої не реагував, натомість пришвидшив хід та залишив приміщення будинку, таким чином заволодівши майном потерпілої - поясно-плечовою текстильною сумкою з надписом «Nike» вартістю 117,40 гривень, в якій знаходився гаманець «Saralin» моделі «S-8114В Red/Black» вартістю 270,40 гривень та грошові кошти в сумі 240 гривень, чим заподіяв потерпілій ОСОБА_9 майнової шкоди на загальну суму 627,80 гривень.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як убачається з вироку, зазначені вимоги закону судом не дотримані, а висновки про зменшення обсягу обвинувачення та призначення покарання не умотивовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України судом апеляційної інстанції за клопотанням прокурора шляхом допиту потерпілої повторно досліджено обставини, встановлені під час кримінального провадження, оскільки за змістом апеляційної скарги що вони досліджені судом першої інстанції не повністю, що призвело до невірної кваліфікації дій обвинуваченого.

Так, потерпіла ОСОБА_9 повністю підтвердила надані нею показання суду першої інстанції про те, що 20.07.2022 вона запросила обвинуваченого до себе додому для розмови, оскільки хотіла домовитись про виконання ним деяких будівельних робіт. О 15:00 годині ОСОБА_8 зайшов до неї на подвір`я та на її запрошення - до будинку. В будинку він сів на стілець біля столу, на якому лежав папірець і почав писати номер телефону, вона сиділа в кріслі навпроти столу, приблизно за 3-4 метри до вхідних дверей. Потім він сказав, що йому жарко та зняв свою спортивну кофту, яку накинув на стіл. Дописавши номер телефону, він взяв кофту, яку притулив до себе та, сказавши, що знає де вихід, його проводжати не треба, вийшов з кімнати, вона його не проводжала. Спочатку вона не помітила, що барсетка, яка лежала на столі, зникла. Зрозуміла це десь через 2-3 хвилини, як обвинувачений вийшов з кімнати. Помітивши, що барсетки немає, вона повільно піднялася, обвинувачений ще знаходився в цей час в коридорі та крикнула йому, щоб він повернув те, що взяв. Він нічого не відповів, але вона почула, що він пришвидшив ходу до виходу. В цей час він знаходився на відстані 3-5 метрів від неї. Тоді вона попрямувала до веранди, в цей час ОСОБА_8 був вже біля хвіртки на відстані 8-9 метрів, тож вона ще раз крикнула йому, щоб він повернув те, що в неї взяв, однак він нічого не сказав, а просто пішов. Вважає, що обвинувачений чув її і в будинку, і на вулиці.

Оцінюючи показання потерпілої, зокрема в тій частині, що після висловлення вимоги про повернення викраденого, обвинувачений пришвидшив ходу, необхідно дійти висновку, що ОСОБА_8 очевидно почув вигук потерпілої, проте незважаючи на це, продовжив дії, направлені на заволодіння майном.

Такі обставини у сукупності з показаннями обвинуваченого очевидно дають підстави дійти висновку про те, що дії ОСОБА_8 розпочались як таємне викрадення чужого майна, проте будучи викритим, останній продовжив дії, направлені на заволодіння майном ОСОБА_9 , через що його дії слід кваліфікувати як відкрите викрадення чужого майна - грабіж.

Такі висновки респондуються з роз`ясненнями, що містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», де зазначено, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Інші обставини, а саме час та місце вчинення злочину, перелік викраденого майна, його вартість, судом повторно не досліджувались, оскільки не заперечуються учасниками провадження.

Також суд вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що потягло призначення покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості (є явно несправедливим) суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції визнав доведеним наявність трьох обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування заподіяної майнової шкоди), та з урахуванням їх наявності дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України.

З такими висновками не погоджується суд апеляційної інстанції.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 (справа 288/1158/16-к) сформульовано висновок про критерії активного сприяння розкриттю злочину та визначено, що під такою обставиною слід розуміти дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

З обставин, визнаних судом доведеними, не вбачається, що ОСОБА_8 були вчинені будь які дії, які без його допомоги не могли бути встановлені правоохоронними органами, через що відсутні підстави для визнання обставини, яка пом`якшує покарання - активне сприяння в розкритті злочину.

Стосовно наявності обставини, яка пом`якшує покарання - щирого каяття, суд зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Натомість таких обставин у зазначеному провадженні не встановлено, оскільки ОСОБА_8 не лише не визнав провину за інкримінованим обвинуваченням, але і не висловлював дійсного жалю з приводу вчиненого.

Підсумовуючи вказане суд зазначає, що за положеннями ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може призначити основне покарання, з-поміж іншого нижче він найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті.

У постанові від 03.02.2021 (справа № 629/2739/18) Верховний Суд звернув увагу на те, що частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Верховний Суд роз`яснив, що при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

З урахуванням наведеного, враховуючи наявність лише однієї обставини, яка пом`якшує покарання (добровільне відшкодування заподіяної шкоди), рішення суду про можливість призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України слід визнати неправильним та таким, що не відповідає вимогам закону.

Натомість при призначенні покарання необхідно врахувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК України відноситься до злочинів тяжких злочинів, хоча ОСОБА_8 в силу ст. 89 КК України є таким, що немає судимостей, проте посередньо характеризується за місцем проживання, не працює, вчинив злочин проти особи похилого віку.

Такі дані про особу обвинуваченого у сукупності з обставинами вчинення злочину дають підстави вважати, що для виправлення і перевиховання ОСОБА_8 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, через що йому слід призначити покарання в межах санкції частини статті, проте в мінімальному розмірі.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Тульчинської окружної прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2023 року у кримінальному провадженні № 0000199, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 21.07.2022 по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання ОСОБА_8 зарахувати строк попереднього ув`язнення з 21.07.2022 до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили - з 22 травня 2023 року.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до суду Касаційної інстанції (Касаційного кримінального Суду в складі Верховного Суду) протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк з моменту вручення копії вироку.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Судді: