ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2366/23 Справа № 185/3395/15-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

представника цивільного відповідача ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду матеріали кримінального провадження № 0000091 від 28 травня 2013 року, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 , представника цивільного відповідача ОСОБА_11 та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Сокиренці Чемеровецького району, Хмельницької області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Павлограді, Дніпропетровської області, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,-

визнано, кожного окремо, винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.276 Кримінального кодексу України (далі- КК) та їм призначено покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожного окремо, звільнено від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - не обирався.

Стягнуто з АО Укрзалізниця на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 5671,41 грн. та моральної шкоди 1 458 000 грн.

Долю речових доказів та процесальних витрат вирішено відповідно до ст.ст.100,124Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

Так, 07 серпня 2007 року близько 21 год. 30 хв. ОСОБА_8 , будучи машиністом приміського електропоїзда № 6282 (тип електропоїзда ЕР2-425) сполученням «Дніпропетровськ - Лозова» прибув на платформу парна колія 997 км, яка розташована в Павлоградському районі Дніпропетровської області, де, заздалегідь знаючи, згідно з п. 16.36 «Правил технічної експлуатації залізниць України», які затверджені Міністерством транспорту України від 20.12.96 № 411, зі змінами та доповненнями, внесеними наказами МТУ від 08.06.98 № 226, від 23.07.99 № 386, від 19.03.2002 № 179, від 10.12.2003 № 962 свої зобов`язання, а саме: добре знати конструкцію локомотива (моторвагонного поїзда, спеціального самохідного рухомого складу), профіль обслуговуючих ділянок, розміщення на них постійних сигналів, сигнальних показників та знаків і їх призначення, діючи необережно, проявляючи злочинну самовпевненість, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх запобігання, зупинив головний вагон в районі попереджувального знаку «Зупинка першого вагона», який був розташований на опорі № 58, при цьому 10-й вагон приміського електропоїзда, який є останнім, зупинився на мосту пк 6 км 997 перегону ст.ст. Зайцево - Павлоград-1 Придніпровської залізниці, що в Павлоградському районі Дніпропетровської області, та відчинив двері приміського електропоїзда для посадки-висадки пасажирів.

В результаті вказаних дій машиніст ОСОБА_8 , згідно з висновком експертизи Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3728/3729 від 14.08.2014 порушив вимоги п. 1.4 «Правил технічної експлуатації залізниць України», які затверджені Міністерством транспорту України від 20.12.96 № 411 зі змінами та доповненнями, внесеними наказами МТУ від 08.06.98 № 226, від 23.07.99 № 386, від 19.03.2002 № 179, від 10.12.2003 № 962 та п. 3.9 «Інструкції локомотивної бригади» № ЦТ- 0106, яка затверджена та введена в дію Наказом Укрзалізниці від 22 листопада 2004 року в частині забезпечення безпечних умов висадки пасажирів. Вказана невідповідність проявилась у тому, що висадка пасажирів з останнього вагону електропоїзда здійснювалась на мосту, по якому ходити заборонено, а при умові знаходження на ньому вагонів електропоїзда - неможливо, що призвело до того, що ОСОБА_13 , будучи пасажиром вказаного приміського електропоїзда, при виході з крайніх дверей 10-го вагону приміського електропоїзда, який є останнім вагоном, впав у технологічний отвір залізничного мосту, оскільки останній вагон приміського електропоїзда зупинився за межами платформи, а саме: на залізничному мосту. В результаті зазначеного падіння ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, а саме забій грудної клітини, м`яких тканей голови, компресійний перелом 2-го поперекового хребту, перелом епіфіза правої променевої кістки та перелом кістки п`яти зліва, які у своїй сукупності відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Своїми діями машиніст електропоїзда Дніпропетровського локомотивного депо ДП «Придніпровська залізниця» ОСОБА_8 порушив правила безпеки руху на залізничному транспорті, внаслідок чого потерпілий ОСОБА_13 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.276 КК.

ОСОБА_9 , згідно з наказом № 473/ос від 18.06.2003 перебував на посаді начальника станції Павлоград-1 ДП «Придніпровська залізниця». Будучи працівником залізничного транспорту, згідно своєї посадової інструкції, ОСОБА_9 , серед іншого, повинен був: приймати міри по результатам технічних ревізій і перевірок з охорони праці, безпеки руху;забезпечувати виконання заданих техніко-економічних показників роботи станції по безумовному забезпеченню безпеки руху, й порушив вимоги нормативно-правових актів з питань безпеки експлуатації залізничного транспорту, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Так, 15.12.2003, на підставі Акту державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, була введена в дію низька пасажирська платформа 997 км, яка розташована на дільниці колії 997 км перегону ст.ст. Зайцево - Павлоград-1 Придніпровської залізниці, в Павлоградському районі Дніпропетровської області. Службовою телеграмою ДП «Придніпровська залізниця» на начальника станції Павлоград-1 ОСОБА_9 було покладено обов`язок комісійно вивісити на платформі 997 км попереджувальні сигнальні знаки «Зупинка першого вагона». З метою виконання вказаної службової телеграми 20.12.2003 комісією за участю начальника станції Павлоград-1 ОСОБА_9 був складений Акт вибору місця встановлення попереджувального сигнального знаку «Зупинка першого вагона» на платформі 997 км парна колія, згідно з яким з метою унеможливлювання знаходження хвостових вагонів електропоїзда на мосту пк 6 км 997 перегону ст.ст. Зайцево - Павлоград-1 Придніпровської залізниці, що в Павлоградському районі Дніпропетровської області, при зупинці на платформі 997 км парна колія вказаний знак повинен розміщуватися на дільниці колії 997 перегону ст.ст. Зайцево - Павлоград-1 Придніпровської залізниці, що в Павлоградському районі Дніпропетровської області, у пікетного стовпчика 4/5, опора контактної лінії № 56, сигнальна точка № 2. У подальшому, невстановленою особою, у невстановлений час, попереджувальний сигнальний знак «Зупинка першого вагона» був розміщений на опору контактної лінії № 58 та знаходився на вказаній опорі до вересня-жовтня 2007 року (точна дата під час судового розгляду справи не встановлена), що повністю суперечило вимогам Акту вибору місця встановлення попереджувального сигнального знаку «Зупинка першого вагону» на платформі 997 км парна колія. В результаті вказаних обставин, з моменту початку зупинки приміських електропоїздів на платформі 997 км парна колія, а саме з 12.01.2004, останній вагон приміського електропоїзду типу ЕР2-425 зупинявся на мосту, що не забезпечувало безпеку пасажирів при посадці-висадці пасажирів.

Згідно з наказом № 477 від 30 серпня 2005 року «Про закріплення пасажирських платформ на перегонах за станціями дирекції», платформа 997 км закріплена за станцією Павлоград-1 Придніпровська залізниця.

Згідно з Положенням «Про порядок утримання пасажирських платформ на станціях і зупинних пунктах Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень» від 30.08.2005 для визначення технічного стану пасажирських платформ начальник станції особисто, не рідше одного разу на місяць, зобов`язаний оглянути технічний стан всіх закріплених платформ і письмово або телеграфом надати заявку на усунення виявлених недоліків причетним.

Таким чином, начальник станції Павлоград-1 ОСОБА_9 , діючи необережно, проявляючи злочинну недбалість, не передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен і міг їх передбачити, порушив вимоги нормативно-правових актів з питань безпеки експлуатації залізничного транспорту, що виразилось у порушенні вимог Положення «Про порядок утримання пасажирських платформ на станціях і зупинних пунктах Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень» від 30.08.2005 та телеграми управління Придніпровської залізниці у частині встановлення знаку «Зупинка першого вагона», а саме в тому, що вказаний знак не був встановлений, а замість цього був складений Акт вибору місця встановлення попереджувального сигнального знаку «Зупинка першого вагону» на платформі 997 км парна колія від 20.12.2003 року, згідно з яким, з метою унеможливлення знаходження хвостових вагонів електропоїзда на мосту пк 6 км 997 перегону ст.ст. Зайцево - Павлоград-1 Придніпровської залізниці місцем установки знаку була вибрана опора № 56. При цьому знак «Зупинка першого вагону» був встановлений на опорі № 58. Також дії начальника станції Павлоград-1 ОСОБА_9 у зазначеній частині не відповідали вимогам пункту 1.4 «Правил технічної експлуатації залізниць України», які затверджені Міністерством транспорту України від 20.12.96 № 411 зі змінами та доповненнями, внесеними наказами МТУ від 08.06.98 № 226, від 23.07.99 № 386, від 19.03.2002 № 179, від 10.12.2003 № 962, вимогам Положення «Про порядок утримання пасажирських платформ на станціях і зупинних пунктах Дніпропетровської дирекції залізничних перевезень» від 30.08.2005, пункту 5.8 Положення «Про залізничну станцію Павлоград-1 Придніпровської залізниці» від 18.04.2005 в частині забезпечення безпеки пасажирів шляхом переустановлення знаку «Зупинка першого вагона» на місце, яке було передбачено Актом вибору місця встановлення попереджувального сигнального знаку «Зупинка першого вагону» на платформі 997 км парна колія від 20.12.2003, згідно з яким, з метою унеможливлення знаходження хвостових вагонів електропоїзда на мосту пк 6 км 997 перегону ст.ст. Зайцево - Павлоград-1 Придніпровської залізниці місцем установки знаку була вибрана опора № 56. Вказана невідповідність проявилась у тому, що при проведені щомісячних особистих перевірок начальником станції Павлоград-1 ОСОБА_9 попереджувальний знак «Зупинка першого вагону» не був перенесений на контактну опору №56.

Таким чином, порушення начальником станції Павлоград-1 ОСОБА_9 вищезазначених вимог нормативно-правових актів з питань безпеки експлуатації залізничного транспорту призвело до того, що 07.08.2007 близько 21 год. 30 хв. по прибуттю на платформу парна колія 997 км приміського електропоїзда №6282 (тип електропоїзда ЕР2-425) сполученням «Дніпропетровськ - Лозова» та зупиненню головного вагона в районі попереджувального знаку «Зупинка першого вагону», який був розташований на опорі № 58, громадянин ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи пасажиром вказаного приміського електропоїзда, при виході з крайніх дверей 10-го вагону приміського електропоїзду, який є останнім вагоном, впав в технологічний отвір залізничного мосту, оскільки останній вагон приміського електропоїзда зупинився за межами платформи, а саме - на залізничному мосту. В результаті падіння ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, а саме - забій грудної клітини, м`яких тканей голови, компресійний перелом 2-го поперекового хребту, перелом епіфіза правої променевої кістки та перелом кістки п`яти зліва, які у своїй сукупності відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Своїми діями начальник станції Павлоград-1 ДП «Придніпровська залізниця» ОСОБА_9 порушив правила безпеки експлуатації залізничного транспорту, внаслідок чого ОСОБА_13 отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.276 КК.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_14 в інтересах ОСОБА_9 просить вирок в частині засудження обвинуваченого скасувати та провадження щодо нього закрити за відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення.

Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник посилається на незаконність рішення суду, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Захисник зазначає, що з вироку не зрозуміло, які саме дії чи бездіяльність було вчинено її підзахисним ОСОБА_9 : встановлення/не встановлення знаку, його не перевстановлення/не перенесення та ким мало бути це зроблено, як і не зазначено коли саме була направлена службова телеграма, недотримання якої ставиться в провину обвинуваченому. Окрім того, захисник звертає увагу, що диспозиція статті, яка інкримінується обвинуваченому ОСОБА_9 , є бланкетною, у зв`язку з чим, суд мав вказати конкретні норми, якими встановлені правила безпеки експлуатації залізничного транспорту, а ті норми, на які посилався суд, взагалі не передбачають вчинення дій чи бездіяльності, яка ставиться в провину ОСОБА_9 , зокрема щодо встановлення, переустановлення чи перенесення знаку. Захисник вважає, що викладені у вироку фактичні дані, які у своїй сукупності не дають повного уявлення щодо об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.276 КК України, та фактична складова обвинувачення не співпадає з юридичною формулировкою, що є порушенням права на захист та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. До того ж, адвокат звертає увагу на відсутність в матеріалах провадження відомостей про те, що ОСОБА_9 було отримано телеграму управління Придніпровської залізниці 10/1, невиконання якої ставиться в провину обвинуваченому, й яка не є нормативним документом, а складання акту вибору місця встановлення попереджувального сигнального знаку не пов`язано з виконанням цієї телеграми, оскільки вона була складена пізніше ніж акт. Захисник наголошує, що ОСОБА_9 виконав вимоги необхідних нормативних актів, а зазначений сигнальний знак знаходився на опорі №56, аж до його відпустки, в якій він перебував з 23.07.2007 по 29.08.2007, коли та хто перемістив знак на опору № 58, йому не відомо. Окрім того, захисник звертає увагу, що саме по собі встановлення вказаного знаку, не забезпечить безпеки пасажирів, оскільки довжина платформи не відповідає довжині електропоїзду та є занадто короткою. Разом з цим, захисник вказує на неналежність, як доказу Висновку експерта №3728/3729 від 14.08.2014, через її проведення без дослідження нормативно-правових документів, які регламентують хто несе відповідальність за технічний стан розташованих на перегонах платформ, та встановлює знаки Зупинки першого вагону й цей висновок суперечить висновку додаткової судової залізнично-транспортної експертизи №1408 від 21.04.2017. При цьому, захисник зазначає, що матеріалами провадження жодним чином не доведено, що потерпілий був пасажиром електропоїзду, а відповідно до висновку №1408 від 21.04.2017, падіння потерпілого при виході з останніх дверей вагону саме в тому місці, на яке він вказував на слідчому експерименті, є неможливим, а тому є недоведеною взагалі наявність події кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_15 просить вирок скасувати, кримінальне провадження за обвинуваченням щодо нього закрити за відсутності в його діях складу злочину.

В обгрунтування своїх вимог ОСОБА_15 посилається на незаконність рішення суду, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Обвинувачений вказує, що наведені у вироку фактичні дані не дають повного уявлення щодо об`єктивної сторони інкримінованого йому злочину, а також, вирок не містить посилання на нормативні правові акти, які ним було порушено, та фактична складова обвинувачення не співпадає з юридичною формулою, що є, окрім іншого, порушенням його права на захист. Обвинувачений зазначає, що ні досудовим слідством, ні судом не було встановлено, що він будь-яким чином допустив порушення інкримінованих йому норм закону, зокрема в частині забезпечення безпеки пасажирів. До того ж, ОСОБА_15 звертає увагу, що вказаний в обвинуваченні поїзд не має технічної можливості вибірково відкривати двері, а пасажирів було повідомлено, через гучномовець, про необхідність здійснення посадки-висадки через інші вагони, що підтвердив допитаний його помічник ОСОБА_16 . Крім цього, обвинувачений наголошує на тому, що він, як машиніст елекропоїзду, повинен безумовно виконати вимоги сигнального знаку Зупинка першого вагону, а знаходження цього знаку у відповідності до діючих норм і правил повинно було контролюватися начальниками станції, а не ним. Разом з цим, обвинувачений звертає увагу на те, що саме місце розташування та посадочної платформи не відповідає чинним нормативно-правовим актам та робочому проекту. Також, обвинувачений вказує на неналежність, як доказу Висновку експерта №3728/3729 від 14.08.2014, через її проведення без дослідження Інструкції З експлуатації локомотивних швидкостемірів 3СЛ2М, приводів до них і по розшифруванню швидкостемірних стрічок від 18.01.2002, а в матеріалах провадження наявні розшифрування швидкостемірної стрічки зовсім іншого елекропоїзда, з огляду на що цю єкспертизу неможливо вважати повною та об`єктивною. При цьому, цей висновок суперечить висновку додаткової судової залізнично-транспортної експертизи №1408 від 21.04.2017. До того ж, обвинувачений зазначає, що матеріалами провадження жодним чином не доведено, що потерпілий був пасажиром електропоїзду, оскільки матеріали провадження не містять квитку цього пасажира, а відповідно до висновку №1408 від 21.04.2017, падіння потерпілого при виході з останніх дверей вагону саме в тому місці, на яке він вказував на слідчому експерименті, є неможливим, тому є недоведеною наявність події кримінального правопорушення.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача ОСОБА_11 порушує питання про скасування вироку в частині вирішення цивільного позову та просить ухвалити новий, яким відмовити у задоволенні позовних вимог потерпілого.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, апелянт вказує на незаконність рішення суду в частині вирішення цивільного позову, через неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. На переконання апелянта, суд неправильно встановив фактичні обставини справи та не надав належної оцінки доказам, що призвело до неправильного вирішення справи в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди. Апелянт наголошує на тому, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що потерпілий був пасажиром вказаного в обвинувальному акті електропоїзду, зокрема у нього відсутній проїздний квиток та акт про нещасний випадок, складений у відповідності до Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затвердженого постановою КМУ від 14.08.1996 №959. До того ж, на переконання апелянта, суд не надав належної оцінки висновкам експертів, які, крім іншого, вказали на відсутність в діях посадових осіб невідповідностей вимогам нормативно-правових документів, що діють на залізничному транспорті, з огляду на що, в цьому випадку, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між здійсненням перевезення пасажирів та травмуванням потерпілого. Крім іншого, на переконання апелянта, суд належним чином не врахував ступінь вини потерпілого у настанні нещасного випадку, яким зокрема, було порушено п. 3.3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, відповідного до, якого, пасажирам виходити із вагона під час зупинки можна тільки з дозволу провідника. Апелянт також вважає, що суд безпідставно послався на висновок експерта №1506/1507/20-27 від 30.06.2020, який є упередженим та неповним, й не містить вказівки на методи, застосовані при розрахунку відшкодування розміру моральної шкоди, та експерт необгрунтовано визнав відповідача винною особою, не взявши до уваги посилання позивача на грубі порушення при проведенні слідства та неналежне надання медичної допомоги, що саме й завдало потерпілому особливих страждань.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати та призначити новий розгляд провадження у суді першої інстанції. Обгрунтовуючи свої вимоги, прокурор вказує, що суд, в порушення вимог ст.374 КПК, не навів доказів, на яких грунтується висновок про доведеність обвинувачення та обмежився лише їх перерахунком, не надавши їм належної оцінки, з огляду на що вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_13 не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, але його неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення:

- обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали доводи своєї апеляційної скарги, а також апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_15 та представника цивільного відповідача, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- обвинуваченого ОСОБА_15 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, а також апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача, але заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- представника цивільного відповідача, яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги, а також апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_15 та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , але заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора;

- прокурора, який підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення, але заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту в цілому та представника цивільного відповідача;

- представника потерпілого, який заперечував проти задоволення усіх апеляційних скарг та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За вимогами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому обвинувальний вирок, згідно вимог ч.3 ст.373 КПК, не може ґрунтуватися на припущеннях і може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 17 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 29.06.1990 року, з наступними змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Однак зазначених вимог закону судом не дотримано з огляду на таке.

Відповідно до положень ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно п.1 ч.1 ст.410 КПК неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до ст.22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК України, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст.17 КПК, що передбачають наступне: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (рішення у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року).

Перевіркою судом апеляційної інстанції матеріалів кримінального провадження встановлено, що сторона захисту заперечувала винуватість обвинувачених ОСОБА_8 і ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення за ч.2 ст.276 КК і наводила аргументи щодо відсутності в їх діях складу злочину, недоведеність наявності події самого кримінального правопорушення, а також на суперечливість досліджений та покладених в основу вироку доказів.

На думку колегії суддів без ретельної перевірки та без належної оцінки залишилися показання обвинуваченого ОСОБА_9 , які він надавав у судовому засіданні 21 січня 2021 року у суді першої інстанції та які зафіксовані саме на технічному носії інформації, але не відображені у вироку суду першої інстанції, де останній своєї винуватості в інкримінованому йому діянні не визнав і, поміж іншого, повідомив про здійснення ним перед відпусткою перевірки вищевказаної платформи, під час якої знак знаходився на опорі № 56, що, на думку колегії суддів, є значущою обставиною у цьому кримінальному провадженні, а саме твердження ОСОБА_9 про факт знаходження знаку на опорі № 56 перед його відпусткою (в період якої сталася подія), а не на опорі № 58, як указано це в його показаннях у вироку.

Водночас, згідно з даними технічного запису судового засідання, обвинувачений ОСОБА_8 під час його допиту 21 січня 2021 року, зокрема повідомляв, що за час всіх його поїздок приміськими електропоїздами, які мали зупинки на платформі 997 км, жодного разу він не виявив фактів зупинки останніх вагонів на мосту, з урахуванням зупинки головного вагону біля знаку «Зупинка першого вагона». Крім того, ОСОБА_8 не підтвердив надані ним показання слідчому про те, що бачив, як вагони «зависли» на мосту, оскільки лише коли їхав у зворотньому напрямку, побачив, що вони могли залишитися на мосту.

Однак місцевий суд, викладаючи у своєму рішенні показання ОСОБА_8 , зазначив, що він візуально уявляв про знаходження останніх вагонів електропоїзда на мосту.

За матеріалами провадження, захисник ОСОБА_10 не погоджується зі встановленими судом першої інстанції обставинами та у своїй апеляційній скарзі, поміж іншого, наголошує, що обвинувачений ОСОБА_9 виконав вимоги Положення від 30 серпня 2005 року в частині щомісячного огляду платформи. Зазначила й про знаходження знаку «Зупинка першого вагона» спочатку на опорі № 58, а пізніше, після складання Акту від 20 грудня 2003 року на опорі № 56, аж до відпуски ОСОБА_9 , в якій він перебував з 23 липня до 29 серпня 2007 року. На ці обставини сторона захисту вказувала й під час розгляду справи у суді першої інстанції, але вони залишилися без належної перевірки та оцінки суду.

Між тим, з огляду на формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначені вище обставини, на думку апеляційного суду, є важливими для правильної оцінки діянь, як начальника станції Павлоград-1 ДП «Придніпровська залізниця» ОСОБА_9 , так і машиніста ОСОБА_8 .

На переконання апеляційного суду, недотримання судом першої інстанції вимог ст.94 КПК щодо повноти дослідження наданих доказів, їх належної оцінки з точки зору належності та допустимості, ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухваленого обвинувального вироку відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.276 КК.

Враховуючи визначені ч.1 ст.404 КПК особливості та межі апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості самостійно усунути недоліки, допущені судом першої інстанції.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_15 , прокурора ОСОБА_12 та представника цивільного відповідача ОСОБА_11 щодо неповноти судового розгляду та наявності істотних порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що відповідно до п.п.1,3 ч.1 ст.409, ст.410, 412 та ст.415 КПК є підставою для скасування вироку суду та призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Тому апеляційні скарги сторони захисту та представника цивільного відповідача підлягають частковому, а апеляційна скарга прокурора - повному задоволенню.

При цьому, згідно з положеннями ч.2 ст.415 КПК, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а також щодо вирішення цивільного позову.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону проаналізувати докази, надані сторонами, дати їм належну оцінку, й відповідно до вимог ст.370 КПК ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

За вироком суду запобіжний захід відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - не обирався, а під час апеляційного розгляду прокурор не заявляв клопотання про обрання стосовно обвинувачених будь-якого запобіжного заходу, тому колегія суддів апеляційного суду не вбачає правових підстав для вирішення цього питання за власною ініціативою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 410, 412, 415 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити повністю.

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 червня 2021 рокувідносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 за ч.2 ст.276 КК скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.

Запобіжний захід відносно обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не обирати.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4