УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2023 року

м. Київ

справа № 199/5331/22

провадження № 51-3161 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від

07 грудня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено, стягнуто на її користь з ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 222 000 (двісті двадцять дві тисячі) грн, з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у виді матеріальної шкоди у розмірі

17 179 (сімнадцять тисяч сто сімдесят дев`ять) грн 20 коп., та моральну шкоду сумі

78 000 (сімдесят вісім тисяч) грн.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 29 червня 2022 року, приблизно о 01 год 10 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння (концентрація алкоголю 2,34 ‰), керуючи технічно справним автомобілем «RENAULT MEGANЕ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на передньому пасажирському сидінні якого перебував ОСОБА_7 , рухався по сухій проїзній частині дороги

вул. Софії Ковалевської, з боку пр. Слобожанського у напрямку вул. Академіка Образцова в Амур-Нижньодніпровському районі м. Дніпра зі швидкістю близько 86-90 км/год, при цьому проявив неуважність до дорожньої обстановки та ігноруючи її зміни не обрав в установлених межах безпечної швидкості руху, не урахував дорожню обстановку, на нерегульованому перехресті вул. Софії Ковалевської та

вул. Салтівської, на заокругленні проїзної частини дороги праворуч не впорався з керуванням автомобілем, в результаті чого виїхав за межі проїзної частини дороги ліворуч та в районі будинку АДРЕСА_1 передньою правою частиною здійснив наїзд на дерево. Своїми діями ОСОБА_5 порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України.

Порушення вимог п. п. 12.1, 12.4, 12.9 (б) Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_5 знаходиться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої потерпілому ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.

В касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення змінити, призначити ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 286-1 КК України покарання із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, яке є співрозмірним з його діянням.

В обґрунтування стверджує, що судами належним чином не враховано обставини, що пом`якшують покарання, фактичні обставини вчинення злочину та особу обвинуваченого, який хоча і вчинив тяжкий злочин, вину визнав у повному обсязі, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, з 2022 року нових кримінальних правопорушень не вчинив, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, згідно досудової доповіді не встановлено високого ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, приніс свої вибачення потерпілій та в повному обсязі відшкодував їй моральну та матеріальну шкоду. Наведене, на думку захисника, надавало судам можливість призначити ОСОБА_5 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

За приписами ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286-1 КК України в касаційній скарзі не оспорюються, а тому судові рішення в цій частині не перевіряються.

Колегія суддів касаційного суду вважає безпідставними доводи скарги захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, з огляду на таке.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказаних вимог закону місцевим та апеляційним судами дотримано в повному обсязі.

Так, при призначенні ОСОБА_5 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином проти безпеки дорожнього руху, особу обвинуваченого, який задовільно характеризується за місцем проживання, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягався, не працевлаштований, не одружений, неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої не встановлено високого ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства.

Також, судом враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання та визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, щире каяття, про що свідчить поведінка ОСОБА_5 , який визнав свою вину та цивільний позов, висловлював жаль з приводу вчиненого, публічно вибачився перед потерпілою, прагнув частково відшкодувати завдану шкоду потерпілій. Водночас, не визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, добровільне відшкодування завданого збитку, оскільки фактично спричинена потерпілій моральна шкода не відшкодована, навіть частково.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України з позбавленням права керувати транспортними засобами, та відсутність підстав для призначення йому покарання нижче від найнижчої межі, відповідно до приписів ст. 69 цього Кодексу, оскільки вважав, що за обставин цього кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого, саме таке покарання є співмірним і адекватним характеру вчинених дій та їх небезпечності.

Непогодившись із вироком суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання, захисник звернувся із апеляційною скаргою, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, за результатами розгляду якої суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд вказав, що призначене ОСОБА_5 покарання узгоджується із вимогами статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого та даним про особу обвинуваченого, є необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з цим, перевіряючи вирок місцевого суду на предмет застосування приписів

ст. 69 КК України, колегія суддів погодилася із висновками місцевого про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 покарання нижче від найнижчої межі, водночас вказала, що визнання вини та щире каяття обвинуваченого не дають підстав для цього, особливо враховуючи вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, його непоправні наслідки у виді смерті людини та позицію потерпілої, яка заперечувала проти призначення покарання із застосуванням вказаної правової норми.

З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги захисника щодо можливості призначення засудженому покарання із застосуванням

ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією

ч. 3 ст. 286-1 цього Кодексу є неспроможними, оскільки за обставинами цього кримінального провадження не встановлено умов для її застосування, а саме наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Посилання в касаційній скарзі на повне відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування чого додано копію квитанції від 07 березня 2023 року, не заслуговує на увагу Суду, з огляду на виникнення такої обставини після набрання вироком законної сили, що свідчить про виконання вироку у цій частині, та не впливає на законність оскаржуваних судових рішень.

Таким чином, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу засудженого, а також приймаючи до уваги обставину, що пом`якшує покарання, призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

При цьому, на переконання Верховного Суду, у даному випадку засудженому призначено покарання, яким в повній мірі досягається його мета, і саме таке покарання буде достатнім для виправлення ОСОБА_5 та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваних судових рішень, умотивованість їх висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисником у касаційній скарзі не наведено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок

Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2023 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 16 лютого 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3