Номер провадження: 11-сс/813/1193/23
Справа № 947/9718/23 1-кс/947/8030/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.08.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який дії в інтересах захисту ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000753 від 31.10.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України,

установив

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 року було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , та накладено арешт на майно із забороною розпорядження та користування власником та іншими особами, на автомобіль марки «Volkswagen Jetta» синього кольору, р.н. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій ухвалу слідчого судді про арешт майна вважає незаконною та такою, яка підлягає скасуванню.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, адвокат зазначає наступне:

- клопотання подано неналежної особою, оскільки з клопотання про арешт майна третіх осіб може звернутись лише прокурор, а не слідчий;

- в клопотанні взагалі необґрунтовано законність накладення такого арешту;

- автотранспортний засіб на який накладено арешт у даному кримінальному провадженні не може підпадає під критерії положень ч.1 ст.98 КПК України, оскільки автомобіль не містить сліди злочину, жодних експертних досліджень із даним транспортним засобом не проводилось;

- оскаржуваною ухвалою накладено арешт не на автотранспортний засіб ОСОБА_8 , оскільки у клопотанні та в ухвалі про арешт майна невірно зазначений VIN-номер.

У судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі та просив її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого та доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

В свою чергу викладені доводи також знайшли своє підтвердження в рішеннях Європейського Суду з прав людини (далі, ЄСПЛ), в тому числі в рішеннях «Бакланов проти Росії» (від 09 червня 2005 року) та «Фрізен проти Росії» (від 24 березня 2005 року), де ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що: «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Так, на теперішній час СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000753 від 31.10.2022, розпочатого за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України, за фактом незаконного збуту особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин, вчинене групою осіб та за ч. 1 ст. 263 КК України за фактом незаконного придбання та зберігання вогнепальної зброї та боєприпасів.

Досудовим розслідуванням встановлено групу осіб, які незаконно виготовляють і збувають шляхом розкладання «закладок» наркотичні засоби та психотропну речовину та їх аналоги на території міста Одеси та Одеської області.

Під час досудового розслідування, 29.03.2023 року, в ході санкціонованого обшуку автомобіля марки «Volkswagen Jetta» синього кольору, р.н. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , були виявлені речі та предмети, на які в подальшому ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси був накладений арешт в тому числі на зазначений транспортний засіб. Ухвалою Одеського апеляційного суду вказана ухвала слідчого судді скасована в частині арешту автомобіля та матеріали клопотання направлені на новий розгляд іншим слідчим суддею.

Вилучений автомобіль відповідає категорії речових доказів, що підтверджується долученою до клопотання постановою про визнання речових доказів від 29.03.2023 року.

Оскарженою ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 року було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , та накладено арешт на майно із забороною розпорядження та користування власником та іншими особами, на автомобіль марки «Volkswagen Jetta» синього кольору, р.н. НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на вилучене майно порушує права власника майна, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 3 ст.170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, оскільки відповідно до протоколу обшуку від 29.03.20923 року, обшук та подальше вилучення транспортного засобу марки «Volkswagen Jetta» синього кольору, р.н. НОМЕР_1 проводилося за участі ОСОБА_10 , що додатково підтверджує, що вказаний автомобіль знаходився у користування останнього та є ймовірним знаряддям вчинення інкримінованого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

Відтак, метою накладення арешту майна в рамках даного кримінального провадження є необхідність забезпечення збереження речових доказів п. 1) ч. 2 ст. 170 КПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги що автотранспортний засіб на який накладено арешт у даному кримінальному провадженні не може підпадає під критерії положень ч.1 ст.98 КПК України є неприйнятними та спростовуються матеріалами справи.

Посилання апелянта на те, що з клопотанням про накладення арешту на майно звернувся неуповноважений суб`єкт колегія суддів визнає безпідставними, з огляду на те, що ч. 1 ст. 171 КПК України передбачено, що з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Таким чином, підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності/володіння на вилучене майно завданням кримінального провадження колегія суддів на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника/володільця, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Колегія суддів звертає увагу апелянта, що питання про доцільність подальшого арешту на вказаний автомобіль буде перевірено на стадії досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник, володілець цього майна або його представник, вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК України, у разі нівелювання подальших підстав для подальшого арешту майна.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд дійшов до висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вказаний автомобіль, що зазначений у клопотанні, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника/володільця та забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності/володіння завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати непереконливими.

На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про те, що слідчий суддя врахувавши всі обставини кримінального провадження, обґрунтовано наклав арешт на вищезазначене майно.

Також апеляційний суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, згідно з якою, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а доводи апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін або скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 , є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, у зв`язку із чим відсутні підстави для її скасування.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який дії в інтересах захисту ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.06.2023 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000753 від 31.10.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4