ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконферензв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Відути Ковельського району Волинської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, одруженого, не працюючого, раніше судимого: 21.03.2016 Турійським районним судом Волинської області за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, і на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 02.03.2017 Турійським районним судом Волинської області за ч.2, 3 ст.185 КК України із застосуванням ст.ст.70, 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць; 17.10.2018 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст. 342, ч.2 ст.345 КК України із застосуванням ст.ст.70, 71 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці; 05.10.2020 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 6 місяців арешту; 08.02.2021 Турійським районним судом Волинської області за ч.2 ст.185 КК України із застосуванням ст.70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 4 місяці. 21.12.2021 звільнений від відбуття покарання; 11.07.2022 Луцьким міськрайонним судом Волинської області за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. Ухвалою Волинського апеляційного суду від 16.02.2023 вирок в частині призначеного покарання змінено, призначено покарання за ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 цього Кодексу у виді арешту на строк 6 (шість) місяців,

засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.71, ст.72 КК України за сукупністю вироків, шляхом приєднання до покарання, призначеного за даним вироком, частково невідбутого покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.07.2022 із розрахунку один день позбавлення волі один день арешту, та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`яти) років 1 місяць.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, обраний ухвалою суду від 22.10.2022 та продовжений ухвалою суду від 27.12.2022, залишено до вступу вироку в законну силу, але не більше ніж на 60 днів, починаючи з дати проголошення даного судового рішення (тобто до 21.04.2023).

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з 20.10.2022, тобто з моменту його фактичного затримання.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати, пов`язані із залученням експерта для проведення судових дактилоскопічної та товарознавчої експертиз в сумі 2265 (дві тисячі двісті шістдесят п`ять) грн. 36 коп.

Вироком також вирішено долю речових доказів та питання щодо арешту на майно.

Так, згідно з даним вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що 19 жовтня 2022 року близько 12 год. 40 хв. діючи умисно, в умовах воєнного стану, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на крадіжку чужого майна, керуючись корисливим мотивом, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , шляхом розбиття віконної шибки, незаконно проник до приміщення вказаного будинку, звідки повторно, таємно викрав кутову шліфувальну машину марки «Дніпро-М» моделі «GL 125S» вартістю 1216,67 грн., кутову шліфувальну машину марки «Енергомаш» моделі «ЮШМ-2300» вартістю 1883,33 грн., одинарну електроплиту марки «WALE9BERG», вартістю 506, 67 грн., вудилище із котушкою, два молотки, шкіряну дублянку, та куртку, які матеріальної цінності не становлять, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_8 майнової шкоди на загальну суму 3606 грн. 67 коп.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми умисними діями, які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло, в умовах воєнного стану, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності його винуватості, правильності кваліфікації його дій, оскаржує судове рішення з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості.

Зазначає про те, що місцевий суд при призначенні йому покарання не взяв до уваги того, що він повністю визнав свою вину, суму викраденого не заперечував та повністю відшкодував завдані збитки потерпілому, який будь-яких претензій до нього немає. При цьому, в судовому засіданні він щиро розкаявся у вчиненому та з власної ініціативи сприяв розкриттю кримінального правопорушення. Посилаючись на викладене, вважає, що судом можливо призначити йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та ст.75 цього ж Кодексу, яке на його думку буде достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання. У зв`язку з цим, просить скасувати оскаржуваний вирок та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Захисник обвинуваченого до суду не з`явився та подав клопотання в якому вказує, що не може прибути через сімейні обставини, а також, що не заперечує щодо залучення іншого захисника для здійснення захисту обвинуваченого.

Обвинувачений в судовому засіданні відмовився від участі захисника у даному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого, який скаргу підтримав та просив задовольнити, думку прокурора, який вважав скаргу безпідставною у зв`язку з чим просив залишити її без задоволення, а оскаржуваний вирок, - без змін, апеляційний суд доходить до наступного висновку.

Згідно із ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до положень ст.370 КПК України повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненому кримінальному правопорушенні та кваліфікація його дій за ч.4 ст.185 КК України, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Разом з тим, обвинувачений в апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості, оскільки вважає, що у суду є цілком законні підстави для призначення йому покарання із застосуванням положень ст.69 КК України та ст.75 цього ж Кодексу, тобто не пов`язане із реальним відбуттям покарання.

Проте такі доводи до уваги судом не приймаються з огляду на таке.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) (2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій обвинуваченим.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про необхідність призначення обвинуваченому за санкцією ч.4 ст.185 КК України основного покарання у виді позбавлення волі, а також застосування положень ст.ст.71, 72 КК України.

До обставин, що пом`якшують покарання суд правильно щире каяття. При цьому, обставин, що обтяжують покарання встановлено не було.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.185 КК України, згідно із ст.12 цього ж Кодексу відноситься до категорії тяжких злочинів.

З достатньою повнотою судом взято до уваги і дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме те, що ніде не працює, вину у вчиненому визнав повністю, однак раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності у тому числі за умисні корисливі злочини, за що відбував реальну міру покарання, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, а знову ж вчинив умисний корисний тяжкий злочин, що як правильно вказав місцевий суд, свідчить про його небажання виправитись та стати на шлях виправлення.

Враховано судом і те, що потерпілий до обвинуваченого будь-яких претензій немає.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримуючись вимог ст.ст.50, 65 КК України дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі і в мінімальній межі санкції ч.4 ст.185 КК України, та остаточного покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України та з урахуванням положень ст.72 цього ж Кодексу, за сукупністю вироків, застосувавши принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду повністю погоджується з висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного ОСОБА_7 покарання та вважає його необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень і таким, що не можна вважати надто суворим в даному випадку, як про це зазначає апелянт.

Водночас, з приводу апеляційних доводів обвинуваченого про можливість застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно, положеннями ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленого для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

У п.8 постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній, - послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Апеляційний суд зазначає, що при визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного. Суд, застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Встановлені судом вищенаведені пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу обвинуваченого в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, мети та мотиву, яким він керувався під час його вчинення, поведінки під час і після вчинення, на думку колегія суддів, не можуть вважатись такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і впливають на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Наведені обвинуваченим доводи не містять у собі посилання на обставини, які б з огляду на положення ст.69 КК України можна було вважати такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, що відноситься до умисного корисливого тяжкого злочину проти власності, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану.

З урахуванням того, що остаточне покарання обвинуваченому призначене на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, яке становить 5 років 1 місяць, і, яке апеляційний суд за викладених вище обставин вважає не суворим, то з урахуванням положень визначених ст.75 КК України, інститут умовного звільнення від відбування покарання в даному випадку застосований не може бути.

А тому, усі апеляційні доводи, які викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки вони, як вбачається з оскаржуваного вироку, фактично повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Таким чином, підстав для скасування або зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання шляхом призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, або ж ст.75 цього Кодексу, з мотивів наведених апелянтом, апеляційний суд не знаходить.

Таким чином, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок щодо нього, - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2023 року щодо нього, без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді