ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1143/23 Справа № 175/825/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

цивільного відповідача ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000120 за апеляційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року щодо

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Кіровське Дніпропетровського району Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, та стягнення моральної шкоди, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_12 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік; стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 500 000 грн та витрати на правову допомогу в апеляційному провадженні - 27 000 грн; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не дав належної оцінки тим обставинам, що ОСОБА_12 вину не визнав, у вчиненні кримінального правопорушення вважав винним потерпілого, не вчинив жодних дій для примирення з потерпілим та на відшкодування йому збитків, також не зазначав про своє каяття.

Окрім того, судом не враховано численні неявки обвинуваченого до суду.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції безпідставно зазначив обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття.

Також судом не враховано те, що обвинувачений ніде не працює, а тому призначене йому покарання у виді штрафу не може бути ним виконане та ускладнить виконання рішення в частині цивільного позову.

Зазначає, що судом при вирішенні питання стягнення моральної шкоди не враховано пояснення потерпілого про зміну способу його життя, ускладнення, які він зазнав внаслідок ДТП.

При цьому, судом не взято до уваги пояснення обвинуваченого про те, що він може сплатити потерпілому лише 20 000 грн, що свідчить про його неспроможність виконувати призначене покарання і відшкодовувати шкоду.

Захисником ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , подано заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілого, в якому просить вказану апеляційну скаргу в частині призначення покарання залишити без задоволення, а в частині стягнення моральної шкоди частково відмовити, вирок в цій частині змінити, зменшивши суму з 50 000 грн на 10 000 грн, оскільки у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди винуватий не тільки ОСОБА_12 , а й потерпілий ОСОБА_13 , який грубо порушив вимоги п. 4.4, 4.7 ПДР, що призвело до наїзду на нього.

В доповненні до заперечення захисник ОСОБА_10 просить вирок суду в частині солідарного стягнення з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 витрат на лікування в сумі 37 914,88 грн - відмовити, оскільки судом було порушено матеріальне право щодо цивільного відповідача ОСОБА_9 .

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 4 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки; також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.

Цим же вироком з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 стягнуто солідарно на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування витрат на лікування 37 914,88 грн. Також з ОСОБА_12 стягнуто на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн та в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу - 34 500 грн.

За обставин, викладених у вироку, обвинувачений ОСОБА_12 25.01.2021 року близько 22.00 годин, керуючи технічно справним автомобілем «Мазда 323», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , рухався в смт. Обухівка Дніпровського району Дніпропетровської області по вулиці Вознесенській з боку вулиці Передової в напрямку вулиці Європейської. Під час руху ОСОБА_12 , порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_13 , який перетинав проїзну частину вулиці Вознесенської зліва направо за напрямком руху автомобіля, якого він об`єктивно здатний був виявити, заходів до своєчасного зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не прийняв, внаслідок чого в районі будинку АДРЕСА_2 відбувся наїзд на пішохода ОСОБА_13 .

Внаслідок наїзду пішоходу ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тазу: закритого розриву лонного сполучення зі значним розходженням; закритого розриву лівого клубово-крижового сполучення; гематоми в порожнині тазу в місці переломів, які згідно висновку судово-медичної експертизи за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п. 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що водій ОСОБА_12 керуючи автомобілем марки «Мазда 323», реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п.12.3 Правил дорожнього руху України, який свідчить:

п. 12.3 - "У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди", невиконання якого згідно із висновком судово-автотехнічної експертизи знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Заслухавши суддю-доповідача, представників потерпілого та прокурора, які підтримали апеляційну скаргу, обвинуваченого, його захисників та цивільного відповідача, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до вимог ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновок суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційній скарзі не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Як витікає з вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжкого злочину; дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також, що обвинуваченим не відшкодовано потерпілому спричинену шкоду та думку потерпілого, який при визначенні міри покарання покладався на розсуд суду; обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття; обставин, що обтяжують покарання, - не встановлено.

Доводи представника потерпілого про те, що ОСОБА_12 вину не визнав, у вчиненні кримінального правопорушення вважав винним потерпілого, не вчинив жодних дій для примирення з потерпілим та на відшкодування йому збитків, а тому суд першої інстанції безпідставно зазначив обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого, - щире каяття, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що вказана обставина зазначена в обвинувальному акті, в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_12 частково визнав свою вину, оскільки потерпілий був у темний час доби не на пішохідному переході та у темних речах, що підтвердив потерпілий в суді першої інстанції, пояснення ОСОБА_12 були предметом експертного дослідження, яким встановлено порушення п. 12.3 ПДР, що з технічної точки зору перебуває у причинному зв`язку з настанням даної ДТП, крім того, обвинувачений проявив готовність нести покарання і відшкодувати збитки, оскільки вирок ним не оскаржується, також за його показами, наданими в суді першої інстанції, на наступний день після дорожньо-транспортної пригоди він приходив в лікарню до потерпілого. В суді апеляційної інстанції обвинувачений зазначив, що він щиро розкаюється, має змогу сплатити штраф, зустрічався з братом потерпілого для вирішення питання відшкодування спричиненої шкоди, оскільки потерпілий ОСОБА_13 перебуває на військовій службі в Збройних силах України, а тому він не має змоги з ним зустрітися, а також у зв`язку з тим, що брат потерпілого сплачував лікування ОСОБА_13 , що узгоджується із цивільним позовом, в якому зазначено, що саме батьки та брат потерпілого витрачали грошові кошти на лікування ОСОБА_13 .

Посилання представника потерпілого на те, що судом не враховано численні неявки обвинуваченого до суду, - не заслуговує на увагу, оскільки вказана обставина не є підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання. Колегією суддів встановлено, що судом приводи до обвинуваченого не застосовувались, відкладалось провадження у тому числі і за заявами прокурора ОСОБА_14 , представника ОСОБА_7 , починаючи з 21.02.2022 року до 28.10.2022 року розгляд справи не здійснювався у зв`язку із неявкою всіх учасників та військовим станом, відпусткою та зайнятістю судді.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений ніде не працює, а тому призначене йому покарання у виді штрафу не може бути ним виконане та ускладнить виконання рішення в частині цивільного позову колегія суддів вважає такими, що не є обставиною для призначення ОСОБА_12 покарання у виді обмеження волі, оскільки відповідно до ст.53 КК України обвинувачений не просив розстрочити штраф, який призначається із урахуванням майнового стану винного, та у разі його несплати передбачено заміну покарання на більш тяжке. При цьому, обвинувачений ОСОБА_12 в суді апеляційної інстанції повідомив, що він з 06.06.2023 року працевлаштований, а тому на думку суду він має можливість виконати як призначене йому покарання, так і відшкодувати спричинену потерпілому шкоду, окрім того, обвинувачений раніше не судимий та обставин, що обтяжують його покарання судом не встановлено.

У сукупності наведених обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 4 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 68 000 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника потерпілого щодо призначення більш суворого основного покарання обвинуваченому ОСОБА_12 не підлягає задоволенню, оскільки така вимога представника потерпілого не свідчить про те, що призначене покарання є явно несправедливим, так як судом фактично враховані всі обставини при призначенні покарання.

Отже, з урахуванням викладеного, призначене обвинуваченому ОСОБА_12 покарання є не тільки справедливим, але й необхідним і достатнім для його виправлення та не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині, вважаючи його доводи не обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно із ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що адвокатом ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 був заявлений цивільний позов до ОСОБА_12 та ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою.

При цьому, колегією суддів встановлено, що автомобіль Мазда 323, реєстраційний номер НОМЕР_1 , на час дорожньо-транспортної пригоди не був застрахований, оскільки поліс обов`язкового страхування цього транспортного засобу відсутній як у матеріалах провадження, так і у відкритому доступі на сайті Моторне (транспортне) страхове бюро України.

Згідно із вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов адвоката ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_13 в частині вирішення моральної шкоди всебічно не з`ясував усіх обставин при його вирішенні, а саме: глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, з чого складається заподіяна шкода, якими доказами підтверджується, у зв`язку з чим суд стягнув на користь потерпілого 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, тим самим допустив невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження, які ведуть до зміни вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого щодо відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим апеляційні вимоги представника потерпілого в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що стягнутий судом розмір моральної шкоди не відповідає характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, що поніс потерпілий а також вимушених змін, що сталися у його житті.

Зокрема, з цивільного позову вбачається, що в потерпілого ОСОБА_13 внаслідок ДТП змінився звичний ритм життя, він перебував на стаціонарному лікуванні, не міг пересуватись без сторонньої допомоги, відчував страх та біль, таким чином, він зазнав глибоких фізичних та душевних страждань, а також погіршення фізичних здібностей.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, колегія суддів враховує характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав потерпілий, характер немайнових втрат (їх тривалості і можливості відновлення), стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Приймаючи до уваги глибину та тривалість фізичних, душевних, емоційних та моральних страждань, перенесених потерпілим та вимушені зміни в його житті, внаслідок ушкодження здоров`я, колегія суддів вважає за необхідне визначити розмір завданої ОСОБА_13 моральної шкоди в розмірі 100 000 грн, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_12 , оскільки саме його діями були спричинені потерпілому тілесні ушкодження.

Колегія суддів вважає, що саме такий розмір моральної шкоди підлягає стягненню з обвинуваченого на користь потерпілого, враховуючи співмірність із заподіяною йому шкодою, а також принцип розумності та справедливості.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі № 674/1666/14-ц вказано, що «зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою».

У частині четвертій статті 1187 ЦК України передбачено, що якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Результат аналізу частини четвертої статті 1187 ЦК України дає можливість стверджувати, що умовою застосування частини четвертої статті 1187 ЦК України є заволодіння транспортним засобом внаслідок протиправних дій іншої особи (осіб), тобто поза волею його власника (володільця).

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_9 є власником автомобіля Мазда 323, реєстраційний номер НОМЕР_1 , при цьому відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_12 має право користуватись вказаним автомобілем (а.м.к.п. 30).

Як правильно встановив суд першої інстанції, відшкодуванню підлягає спричинена матеріальна шкода, а саме витрати на лікування в сумі 37 914,88 грн та професійну правничу допомогу в сумі 34 500 грн, які підтверджені належними доказами, що не оскаржується учасниками провадження.

Разом з цим, посилання суду щодо солідарного стягнення з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 на користь ОСОБА_13 витрат на лікування не відповідає вказаним вимогам закону, оскільки судом не встановлено, що ОСОБА_12 заволодів автомобілем Мазда 323, реєстраційний номер НОМЕР_1 , поза волею його власника - ОСОБА_9 , а тому зазначене не свідчить про те, що ОСОБА_9 має відповідати за шкоду, завдану потерпілому ОСОБА_13 .

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_12 на правовій підставі був володільцем джерела підвищеної небезпеки в момент завдання шкоди, у зв`язку з чим, суд зробив помилковий висновок, що відповідальність за неї має нести також ОСОБА_9 як власник джерела підвищеної небезпеки.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що вирок в частині вирішення цивільного позову про солідарне стягнення з ОСОБА_12 та ОСОБА_9 матеріальної шкоди, а саме витрат на лікування, відповідно до п.3 ч.1 ст.408 КПК України слід змінити, зазначивши, що вказані витрати підлягають стягненню з ОСОБА_12 , що не погіршує правове становище обвинуваченого, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції уповноважений змінити вирок за власної ініціативи відповідно до ч.2 ст.404 КПК України.

Що стосується вимог представника потерпілого про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні - 27 000 грн, то вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 118 КПК України процесуальні витрати складаються, в тому числі, і з витрат на правову допомогу.

Як вбачається зі змісту ч. 1 ст. 119 КПК України суд, враховуючи майновий стан особи (обвинуваченого, потерпілого), за власною ініціативою або за її клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.

Приписами ч. 1 ст. 126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має пересвідчитись, що заявлені витрати є співмірними зі складністю провадження, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правову допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значення справи для сторони (постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23.06.2022 року у справі № 607/4341/20, Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року у справі № 922/1964/21).

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги; розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені у постановах Верховного Суду у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18, № 199/3939/18-ц, № 466/9758/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 826/1216/16).

Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України).

З урахуванням вищенаведених вимог діючого законодавства, не зважаючи на те, що потерпілий ОСОБА_13 відповідно до наданих документів, сплатив за правову допомогу послуги адвоката 27 000 грн, суд вважає розмір цих витрат завищеним, враховуючи: складність справи - щодо одного обвинуваченого та одного кримінального правопорушення; обсяг наданих адвокатом послуг - апеляційна скарга складена на 3-х аркушах без додатків; участь в судовому засіданні 15.03.2023 року - 36 хв., 13.06.2023 року - 20 хв., а тому зменшує його до 15 000 грн., який підлягає стягненню з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_13 , при цьому колегія суддів вважає, що такий розмір витрат відповідає критерію реальних адвокатських витрат, розумності їх розміру, співмірності цих витрат із ціною, визначений з урахуванням обставин кримінального провадження та майнового стану обвинуваченого.

Вимоги захисника ОСОБА_10 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_12 , у запереченні на апеляційну скаргу представника потерпілого про зменшення суми стягнення моральної шкоди та відмову у стягненні витрат на лікування не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, однак стороною захисту апеляційні скарги на вирок суду щодо ОСОБА_12 подані не були.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_8 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року задовольнити частково.

Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2022 року щодо ОСОБА_12 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 - змінити.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_13 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної із лікуванням, - 37 914,88 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 000 грн, в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в апеляційному провадженні - 15 000 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ ___________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4