Справа № 204/6283/22
Провадження № 1-кп/204/332/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2023 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження № 0000188 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 серпня 2022 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб. В обґрунтування свого клопотання зазначив, що необхідність продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також тим, що інший, більш м?який запобіжний захід не зможе запобігти вищезазначеним ризикам. Про наявність ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_3 розуміє тяжкість та невідворотність покарання, оскільки обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено покарання до 15 років позбавлення волі. Також, необхідно врахувати, що ОСОБА_3 вчинив злочин під час дії воснного стану в Україні та на користь держави-агресора РФ, в ході своєї злочинної діяльності налагодив зв?язки із громадянами РФ, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні, а тому є обґрунтовані підстави вважати, що він може виїхати за межі території України або на тимчасово окуповану територію України. При цьому невідворотність покарання за вчинення особливо тяжкого злочини вже саме по собі може свідчити про можливість переховуватися від суду. Наявність ризику незаконно виливу на свідків, експертів, у цьому кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження судових експертиз, які підтверджують його вину. Не всі свідки та експерти у кримінальному провадженні до цього часу допитані у суді. Враховуючи ці обставини, обвинувачений, з метою уникнення кримінальної відповідальності, може впливати позапроцесуальним шляхом, на свідків, експертів та на інших осіб, зокрема з метою відмови ними від дачі показів, або надання ними неправдивих показів та зміни показів у суді. Наявність ризику продовжувати кримінальне правопорушення чи вчинити інше кримінальне правопорушення обґрунтовується фактом того, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. ОСОБА_3 обвинувачується у державній зраді, тобто наданні представникам іноземної держави допомоги у проведенні підривної діяльності проти України. 3 часу затримання ОСОБА_3 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він вину у скоєних злочинах не визнавав, що стороною обвинувачення може розцінюватися лише, як спосіб уникнення кримінальної відповідальності. Зважаючи на позицію обвинуваченого, а також на те, що на цей час триває повномасштабне вторгнення РФ на територію України, оперативні задуми представників держави агресора щодо проведення підривної діяльності не реалізовані, є всі підстави вважати, що, перебуваючи на волі, ОСОБА_3 продовжить співпрацю із представниками іноземної держави щодо надання останнім допомоги у проведення підривної діяльності проти України, у тому числі щодо надання інформації через інтернет месенджери. Продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_3 відповідає суспільному інтересу, оскільки кримінальне правопорушення створило в очах громадян негативне враження безладдя, безкарності за вчинення особливо тяжких кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки, особливо у період дії воєнного стану на території України. Крім цього відповідно до абз. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-1, 258-258, 260, 261, 437-442 КК України. Все вищезазначене дає стороні обвинувачення достатньо підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_3 при застосуванні більш м?якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, у подальшому може переховуватись від слідства та суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні та продовжувати вчиняти кримінальне правопорушення, чи скоїти інше.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення клопотання. Надала суду заперечення, в обґрунтування яких зазначила, що в клопотанні прокурора знов зазначено про наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. При цьому, в істотне порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено обставин, що свідчать про те, що раніше встановлені ризики не зменшилися або з?явилися нові, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_3 під вартою. По суті сторона обвинувачення при зверненні до слідчих суддів під час проведення досудового розслідування і до суду при судовому розгляді з клопотаннями про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою замість доведення обставин наявності достатніх підстав вважати про існування ризиків і надання відповідних доказів, як зазначено в ст. 194 КПК України, лише наводить загальні абстрактивні фрази, що є недопустимим. В наданому до суду клопотанні про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою знов викладені загальні абстрактні фрази, щодо наявності ризиків, які зазначалися ще з моменту затримання ОСОБА_3 01 березня 2022 року, та в подальшому обґрунтування не змінювалося, тим більш не наводилося обставин, які свідчать, що заявлені раніш ризики не зменшилися. Крім того, необхідно звернути увагу, що при обґрунтуванні ризиків прокурор наводить фрази в стверджувальній формі: «має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні», без визначення джерела отримання вказаної інформації і доказів. Ризик переховування від суду прокурором обґрунтовується тяжкістю можливого покарання, а також тим, що обвинувачений вчинив злочин під час дії воєнного стану, має проросійські погляди, не визнає діючої влади в Україні. Твердження прокурора про вчинення злочину у період дії воєнного стану та налагодження для цього певних зав?язків суперечить пред`явленому обвинуваченню. Однак, жодних об?єктивних та достовірних даних про наявність поглядів та невизнання діючої влади в клопотанні немає. Сторона обвинувачення виходить лише з того, що ОСОБА_3 неодноразово їздив до Російської Федерації до свого батька, однак факт відвідання своїх батьків не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , 1943 року народження, в 2019-2021 роках знаходився на стаціонарному лікуванні за місцем свого мешкання в Російській Федерації. Той факт, що рідний син навідував та допомагав своєму батьку, жодним чином не може свідчити про наявність проросійських поглядів. Відносно невизнання діючою владою - взагалі незрозуміло у зв?язку з чим стороною обвинувачення застосовується вказаний термін. Невизнання діючої влади може бути лише в скоєнні будь-яких активних дій: висловлювань, закликів, тощо. Однак, навіть якщо взяти до уваги зазначені в клопотанні прокурора дані з особистого листування ОСОБА_3 в месенджері «Viber», жодного словосполучення відносно незадоволення діючої влади немає. Вказане свідчить про очевидне наведення у клопотанні даних, які не відповідають дійсності. Напроти, ОСОБА_3 є пенсіонером поліції, під час проходження служби проходив перевірки та атестації, які визнавали його придатним до служби та відповідним займаним посадам. Жодних даних про наявність у нього проросійських поглядів в матеріалах особової справи, яка додана стороною обвинувачення до матеріалів кримінального провадження, немає. Отже, вказане твердження є хибним та не може свідчити про наявність ризику. Що стосується тяжкості можливого покарання, ОСОБА_3 з моменту його затримання 27 лютого 2022 року тримається під вартою більш ніж один рік і шість місяців. Раніше наявність ризику втечі обґрунтовувалася тими ж обставинами, що й зазначені у клопотанні. Отже, є очевидним, що раніше встановлений слідчим суддею, судом ризик втечі зменшився зі збігом часу, проведеного ОСОБА_3 під вартою. А за відсутності нових обставин, - гіпотетична наявність ризику втечі вже не може виправдовувати тримання ОСОБА_3 під вартою та буде порушувати загальну засаду кримінального провадження, визначену ст. 28 КПК України. Крім того, з урахуванням введення в Україні воєнного стану, ОСОБА_8 , як громадянин України призовного віку, не має можливості виїхати за межі України. Отже, доводи прокурора про наявність на теперішній час такого ризику, який на думку прокурора не зменшився, є нічим не обґрунтованим припущенням. Ризик незаконного впливу на свідків та експертів у кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що після оголошення підозри та ознайомлення з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України ОСОБА_3 обізнаний про можливий факт свідчення проти нього його оточення, наявність в матеріалах кримінального провадження судових експертиз, які підтверджують його вину. Не всі свідки та експерти у кримінальному провадженні до цього часу допитані у суді. Аналогічне обґрунтування існування цього ризику містилося і в попередніх клопотаннях прокурора. Однак, при продовженні строку тримання ОСОБА_3 під вартою ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2023 року суд прийшов до висновку про існування лише ризиків передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України (ризики втечі та повторного вчинення кримінального правопорушення). Проте, клопотання прокурора не містить жодних доводів на підтвердження того, що після винесення попередньої ухвали суду від 07 липня 2023 року відбулися якісь поді, які б свідчили на користь появи у кримінальному провадженні ризику впливу на свідків та експерта у кримінальному провадженні. На теперішній час судовий експерт ОСОБА_9 вже був допитаний судом в судовому засіданні 04 липня 2023 року, про допит інших експертів у кримінальному провадженні жоден із учасників судового розгляду не клопотав. Судом вже допитана свідок ОСОБА_10 (яка єдина входить до оточення ОСОБА_3 ), від допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прокурор відмовився й відмова прийнята судом. Анкетні відомості свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 було змінено у позапроцесуальний спосіб і з невідомих підстав, хто саме є насправді особами під цими прізвищами - невідомо. Тим не менш, судом було вжито всі можливі заходи для сприяння стороні обвинувачення для виконання обов?язку по забезпеченню явки цих свідків в судове засідання для допиту. Так, спочатку за клопотанням прокурора судом було направлено судові повістки про виклик свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в судове засідання. В подальшому, ухвалою від 24 липня 2023 року судом надано доручення УСБУ у Дніпропетровській області провести слідчі (розшукові) дії для встановлення місцезнаходження свідків та їх приводу в судове засідання, з встановленням достатнього строку для його виконання, яке виконано не було. 3 урахуванням чого, ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 серпня 2023 року у порядку ч. 3 ст. 97 КПК України було визнано неможливим допит свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у зв?язку з неприбуттям на виклики до суду та не встановленням їх місцезнаходження шляхом проведення необхідних заходів розшуку. Отже, твердження прокурора у клопотанні в цій частині не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки у даному кримінальному провадженні відсутні недопитані судом експерти та свідки. Що свідчить про відсутність заявленого прокурором ризику. Щодо ризику вчинення або продовження вчинення кримінального правопорушення згідно клопотання прокурора обґрунтовується фактом того, що підозрюваний має стійкі та сформовані проросійські погляди, не підтримує діючу владу на території України. Отже, прокурор знову посилається на нічим не підтверджені недостовірні припущення, на яке вже посилався при визначенні ризику. Також, за твердженням прокурора, про існування цього ризику свідчить те, що «з часу затримання ОСОБА_3 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, він вину у скоєних злочинах не визнавав, що стороною обвинувачення може розцінюватися лише як спосіб уникнення кримінальної відповідальності», - абз. 6 арк 5 клопотання. Однак, невизнання ОСОБА_3 своєї вини взагалі не може свідчити про існування будь-яких ризиків, - це є абсолютним правом обвинуваченого захищатись від пред?явленого обвинувачення та не визнавати свою вину, і тільки у прокурора є обов?язок довести винуватість особи. Та обґрунтування невизнанням обвинуваченим своєї вини наявності ризиків є порушенням основоположних права на свободу та особисту недоторканість та права на захист. В клопотанні прокурора в порушення вимог ч.3 ст. 199 КПК України взагалі не обґрунтовано неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування інших, більш м?яких запобіжних заходів, а наведено лише абстракті фрази, як і не надано суду будь-яких доказів на підтвердження цих тверджень. В цьому контексті прокурор лише зазначив посилання на положення ч. 6 ст. 176 КПК України. ОСОБА_3 має постійне місце мешкання в м. Дніпро, має сталі соціальні зв?язки в місці постійного проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, дружину, яка хворіє на серйозні захворювання, є особою призивного віку. Таким чином, навіть якщо припустити, що додані до клопотання матеріали свідчать на користь існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення та того, що все ще існує встановлені застосування попередньою ухвалою суду ризики, цілком можливе їх запобігання шляхом іншого, більш м?якого запобіжного заходу, наприклад, цілодобового домашнього арешту або застави з покладенням визначених у п.п. 2,3, 4 ч. 5 ст. 194 КПК України, обов?язків. Що ж стосується посилань прокурора на абз. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до якого під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо передбаченого статтями 109-114, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України. Однак, в даній статті йдеться про право, а не обов?язок судді не визначати розмір застави. У клопотанні прокурора не наведено жодних аргументів із посилання на певні матеріали щодо неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави. Згідно п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Виходячи з того, що ОСОБА_3 має на утриманні двох неповнолітніх дітей та дружину і отримує лише пенсію в розмірі 12392,95 гри, розмір застави необхідно визначити в мінімальному розмірі, передбаченому діючим законодавством, а саме: прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2684 грн. х 80 = 214 720 гривень.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання, підтримала заперечення подані захисником ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку своїх захисників.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надане суду клопотання, заперечення та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 та п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 07 липня 2023 року продовжено обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 04 вересня 2023 року.

Згідно зі змістом ст. ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Так, надаючи оцінку доводам прокурора, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

У відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є запобіжні заходи.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Зі змісту частин 3, 4 та 5 ст. 199 КПК України вбачається, що суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор не доведе, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За змістом положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

При цьому, суд не вдається до оцінки доведення або не доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК України на цій стадії процесу.

При розгляді клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , судом оцінюються усі ризики зазначені прокурором у своїх клопотаннях у сукупності.

Суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення кримінальних правопорушень, вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень.

Оцінюючи ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд зазначає, що обвинувачений може переховуватися від суду.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

На користь реального існування вказаного ризику слід віднести те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 111 КК України, за які законом передбачені покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до семи років та від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, а тому усвідомлюючи реальність та невідворотність покарання, а також те, що у разі засудження за вчинення інкримінованих кримінальних покарань судом може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, при застосування менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, може переховуватись від суду. Разом із цим, обвинувачений, розуміючи складність проведення судового розгляду в умовах дії воєнного стану, усвідомлюючи неможливість повного контролю державною владою кордонів та території України в умовах збройної агресії Російської Федерації проти України та, враховуючи можливо набуті ними зв`язки з представниками іноземної держави, а саме Російської Федерації, може переховуватись від суду, зокрема на території Російської Федерації чи тимчасово окупованих частинах території України.

Слід окремо зазначити, що на користь існування вказаного ризику, судом також береться до уваги те, що батько обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_7 постійно проживає в Російській Федерації та є громадянином Російської Федерації. А тому вказаний факт, може свідчити, що в разі визнання останнього винуватим та будучи на більш м`якому запобіжному заході, не бажаючи нести покарання за вчинені кримінальні правопорушення, може вдатися до дій щодо виїзду до території Російської Федерації або ж на тимчасово непідконтрольні території України задля того, щоб вподальшому потрапити до Російської Федерації, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Що стосується ризику вчинення повторного кримінального правопорушення або продовження вчинення кримінального правопорушення, суд зазначає наступне.

Так, ОСОБА_3 , відповідно до пред`явленого останньому обвинувачення, виконуючи завдання представника іноземної держави, здійснював передання інформації про працівників правоохоронних органів, які на момент передання такої інформації працювали на відповідальних посадах в правоохоронних органах.

Між тим, слід зазначити, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше до кримінальної або ж адміністративної відповідальності не притягався. Відомостей щодо існування будь-яких інших кримінальних правопорушень стосовно обвинуваченого, суду надано не було.

В процесі судового розгляду судом досліджені всі докази, на яких ґрунтується обвинувачення, які також не містять інформації стосовно можливої причетності ОСОБА_3 до вчинення іншого кримінального правопорушення.

Відповідно до практики ЄСПЛ ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (Becciev v. Moldova (Бекчієв проти Молдови), № 9190/03, 04 жовтня 2005 р. ‚§ 59). З плином часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (Clooth v. Belgium (Клоот проти Бельгії), 12 грудня 1991, Серії A № 225, § 44).

Судом не береться до уваги посилання прокурора у своєму клопотанні щодо наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконного впливу на свідків та експертів, оскільки в судовому засіданні вже були допитані всі свідки, також було допитано експерта, а інші свідки, які заявлені стороною обвинувачення, є особами, анкетні дані про яких були змінені задля забезпечення їх безпеки та судом було визнано їх допит неможливим у зв`язку з невстановленням їх місця перебування, а тому вплив на вказаних свідків з боку обвинуваченого не є можливим. Інших клопотань від сторін щодо допиту свідків або ж експертів суду заявлено не було.

Слід окремо зазначити, що подаючи до суду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого, прокурором, не зважаючи на те, що судом вже було відкинуто наявність вищевказаного ризику, повторно зазначається про його наявність. Окрім цього, на протязі всього часу розгляду кримінального провадження в суді, текст клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу прокурором не змінюється, до нього не вносяться корективи відповідно до стадії судового розгляду та досліджених доказів, не зазначається про зміну чи появу нових ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, що в свою чергу може розцінюватись, як формальний підхід прокурора до вирішення питання щодо необхідності вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу.

Що стосується посилання сторони захисту на можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, суд зазначає, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, який відповідно до розділу І КК України належить до кримінальних правопорушень проти основ національної безпеки України, в той час, коли відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено воєнний стан на всій території України, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність даного кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою, а отже будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою не є можливим згідно з процесуальними нормами КПК України.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з положень зазначеного законодавства, наявності встановлених ризиків, суд вважає, що клопотання захисників обвинуваченого про зміну запобіжного заходу на домашній арешт не підлягає задоволенню.

Разом з тим, при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд також вважає за необхідним зазначити, що ч. 1 ст. 176 КПК України визначає види запобіжних заходів.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

В свою чергу у відповідності до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Стаття 176 КПК України є загальною нормою застосування запобіжних заходів.

Стаття 183 КПК України по відношенню до ст. 176 КПК України є спеціальною нормою, яка регулює порядок та умови застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому при продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зобов`язаний керуватися саме цією нормою.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, а саме те, що визначення розміру застави є правом суду, а не обов`язком, враховуючи стадію судового розгляду, тривалий час перебування під вартою обвинуваченого, наявність у обвинуваченого місця проживання на території України, дружини, двох неповнолітніх дітей, суттєве зменшення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд вважає за доцільне визначити розмір застави обвинуваченому, у розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536800 гривень.

При цьому, суд зазначає, що у разі, якщо обвинувачений не буде виконувати покладені на нього обов`язки, така сума застави буде стягнута в дохід держави та враховуючи, що 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан, який на сьогодні триває, зможе бути використаною задля забезпечення потреб державного бюджету (в тому числі ЗСУ).

При призначенні такого розміру застави, суд поряд з положеннями ст.ст. 182, 183 КПК України враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

У той же час, суд вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 , у разі внесення застави, обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, терміном на 2 (два) місяці з моменту внесення застави у розмірі, визначеному судом.

Покладення на обвинуваченого ОСОБА_3 у відповідності до ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язку носити електронний засіб контролю, в повній мірі взмозі запобігти ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 буде під постійним контролем правоохоронних органів.

Відтак, суд вважає, що розмір застави, визначений обвинуваченому ОСОБА_3 у повній мірі може гарантувати виконання покладених на нього обов`язків. Цей розмір є таким, що загроза її втрати буде утримувати обвинуваченого від порушень, встановлених процесуальними нормами або покладених судом на нього обов`язків, забезпечувати його належну процесуальну поведінку.

Судом неодноразово у попередніх ухвалах зазначалось про те, що під час розгляду клопотань як прокурора, так і сторони захисту, береться до уваги посилання щодо наявності у обвинуваченого на утриманні двох малолітніх дітей, дружини з тяжкими захворюваннями, постійного місця проживання, та те, що останній є пенсіонером МВС, приймав участь в АТО, неодноразово проходив оцінювання на відповідальність займаним посадам, вони заслуговують на увагу, проте суттєво ризики у кримінальному провадженні не зменшують на стільки, щоб можливо було застосувати менш обтяжуючий запобіжний захід.

Враховуючи вищевикладене суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу, а застосування судом такого альтернативного запобіжного заходу, як застава у сукупності з покладеними на обвинуваченого обов`язками, зможе забезпечити мету застосування таких заходів.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110, 176-178, 183, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 29 жовтня 2023 року включно.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу задовольнити частково.

Визначити відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу у кримінальному провадженні у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 536800 (п`ятсот тридцять шість тисяч вісімсот) гривень.

У випадку внесення обвинуваченим ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановленої застави у розмірі 536800 гривень, вважати, що до нього обрано запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до двох місяців з дня внесення застави, виконувати наступні обов`язки: носити електронний засіб контролю; не відлучатися за межі населеного пункту в якому він проживає без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи; утримуватися від спілкування зі свідками у кримінальному проваджені; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, застава звертається в дохід держави, а до нього, для забезпечення виконання визначених законом обов`язків, може бути застосовано інший запобіжний захід.

В іншій частині клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу - залишити без задоволення.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань № 4», для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1