Провадження № 1-кп/643/194/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

обвинуваченого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

представника потерпілої: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0006693 від 13.11.2017 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, не судимого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, 08.11.2017 року, приблизно о 02 год. 00 хв., точний час в ході досудового розслідування не встановлено, прибув разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_7 на автомобілі таксі до 1 під їзду буд. АДРЕСА_2 , де між ним та ОСОБА_7 продовжилась словесна перепалка, яка почалась в автомобілі таксі, яка переросла у боротьбу, в ході якої вони разом із ОСОБА_7 впали на землю. Далі, ОСОБА_4 піднявшись на ноги, взяв руками за куртку ОСОБА_7 , зі сторони спини, ОСОБА_7 в той час лежала на землі, та почав підіймати її. У той час коли ОСОБА_7 знаходилась у півзігнутому положенні, тобто стояла на випрямлених ногах, тулуб її знаходився паралельно землі, ОСОБА_4 , маючи злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 наніс один удар коліном правої ноги в область правого підребер`я ОСОБА_7 , спричинивши потерпілій ОСОБА_7 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 1356-А/17 від 21.11.2017, закриту травму живота у вигляді субкапсулярної гематоми правової печінки у IV-VI сегментах з проливом крові у черевну порожнину (1500-2000 мл.). За ступенем тяжкості це тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя (згідно п. 2.1.1. «а», п.2.1.3. «л, о» «Правил судово-медичного визначення ступеню важкості тілесних ушкоджень»). Після чого піднявши ОСОБА_7 на ноги, направились до квартири за місцем мешкання за адресою: АДРЕСА_3 .

08.11.2017 року у ранковий час доби, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, у зв`язку з різким погіршенням здоров`я ОСОБА_7 , бригадою швидкої медичної допомоги її було госпіталізовано до КЗОЗ «Харківської міської лікарні швидкої допомоги ім. проф. Мещанінова», де їй було надано невідкладну медичну допомогу.

Таким чином, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України - спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.

У ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, щиро розкаявся. Не заперечував фактичні обставини справи, викладені вище. Зазначив, що в обвинувальному акті правильно зазначені час, спосіб, місце та інші обставини вчинення ним кримінального правопорушення. Також обвинувачений вказав, що по закінченню досудового розслідування у повному обсязі ознайомлений з матеріалами кримінального провадження і не заперечує докази, зібрані в ході досудового розслідування. Крім того обвинувачений пояснив, що показання надає добровільно.

Враховуючи визнання обвинуваченим своєї вини, неоспорення ним фактичних обставин справи, суд за згодою обвинуваченого та інших учасників кримінального провадження, які вважають підтвердженими наявними в матеріалах кримінального провадження доказами фактичні обставини скоєного: дату, час, місце спосіб і інші обставини скоєння обвинуваченим кримінального правопорушення, а також форму вини і спрямованість умислу; мотив кримінального правопорушення, його наслідки; обставини, які впливають на ступінь і характер відповідальності обвинуваченого; інші обставини, які характеризують особу обвинувачуваного, визнає їх доказаними в судовому засіданні і вважає за можливе не досліджувати докази стосовно цих фактичних обставин кримінального провадження, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись допитом обвинуваченого та вивченням даних, які характеризують його особу. Наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, учасникам судового провадження роз`яснено.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Зазначене повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 надав повні покази щодо обставин вчинення ним кримінального правопорушення та механізму нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілій. У вчиненому щиро розкаявся.

Таким чином, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Показання обвинуваченого є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, є вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання за вчинене кримінальне правопорушення, суд враховує наступне.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо розміру призначеного покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, наявність обставини, що пом`якшує покарання та обставини, що обтяжує покарання.

Надаючи оцінку особі обвинуваченого, суд також зазначає, що він раніше не судимий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Під час судового розгляду прокурор попросив призначити обвинуваченому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Сторона захисту попросила суд при призначенні обвинуваченому міри покарання застосувати положення ст. ст. 69, 75 КК України.

Суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, оскільки на переконання суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченому сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчинені ним протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою. Саме таке покарання є справедливим і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним кримінальних правопорушень та відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності.

При цьому, суд не вбачає жодних підстав для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст. ст. 69 та 75 КК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст. 69 КК України є наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, суди зобов`язані встановити не лише їх наявність, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Правова конструкція ч. 1 ст. 69 КК України законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винній особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох обставин, що пом`якшують покарання, не може автоматично тягнути застосування ст. 69 КК України.

Проте, у даній справі відсутні декілька обставин, які пом`якшують покарання, та які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, що виключає можливість застосування при призначенні обвинуваченому покарання приписів ст. ст. 69 та 75 КК України.

Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд залишає без змін до набрання вироком законної сили, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

В ході судового розгляду потерпілою заявлено цивільний позов (з урахуванням уточнень) про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в сумі 106 650, 00 грн. та моральної шкоди в сумі 2 100 000, 00 грн.

Під час судового розгляду обвинувачений цивільний позов визнав частково, а саме в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 45 000, 00 грн. В іншій частині обвинувачений цивільний позов не визнав у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю і просив суд відмовити в його задоволенні.

Що стосується заявленого потерпілою цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 106 650, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Під шкодою у кримінальному провадженні розуміються втрати, яких зазнала потерпіла сторона, зокрема, у результаті викрадення, знищення або пошкодження майна.

При цьому майнова шкода - це наслідки кримінального правопорушення , що мають вартісну форму та полягають у безпосередньому зменшенні матеріального блага особи (викрадення, пошкодження, знищення майна), у позбавленні її можливості одержати заплановані доходи, а також у понесенні особою будь-яких додаткових майнових витрат (на відновлення знищеного чи пошкодженого майна, тощо).

Якщо злочин передбачає заподіяння потерпілому шкоди (майнової, моральної чи фізичної), це є підставою виникнення, поряд з кримінальною, також і цивільно-правової відповідальності.

У свою чергу, статтею ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, окрім іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, зокрема фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, яка підлягає стягненню в кримінальному провадженні має випливати з пред`явленого обвинувачення.

В обґрунтування заявлених вимог в частині стягнення матеріальної шкоди потерпіла зазначає, що в період з 08.11.2017 по 13.02.2018 вона перебувала на лікуванні в стаціонарному відділенні КЗОЗ «Харківська міська клінічна лікарня швидкої та невідкладної допомоги ім. пров. О.І. Мещанінова» з діагнозом закрита травма живота у вигляді субкапсулярної гематоми правої долі печінки у IV-VI сегментах з проливом крові у черевну порожнину, геморагічний шок ІІ-ІІІ ступеня, різана рана шиї, лівої кисті, неврозоподібний синдром, астено-тривожний синдром, правобічна плевропневмонія, та їй було проведено багато операцій з ушивання брижі тонкої кишки, санація і дренування черевної порожнини, лапаротомія, ПХО рани черевної стінки та шиї, внаслідок чого вона понесла матеріальні витрати в сумі 45 000, 00 грн. Станом на 2023 рік вона продовжує лікування оскільки стан її фізичного здоров`я періодично погіршується. Крім того, внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, вона планує зробити хірургічну пластику, яка буде коштувати 61 650, 00 грн.

Позовні вимоги в частині стягнення 45 000, 00 грн. на придбання потерпілою лікарських засобів, препаратів, матеріалів медичного призначення були визнані обвинуваченим, підтверджуються наявними в матеріалах справи фіскальними чеками, у зв`язку з чим суд задовольняє їх.

Стосовно позовних вимог в частині стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди у розмірі 61 650, 00 грн. на проведення пластичної операції, суд зазначає наступне.

Так, на підтвердження означених позовних вимог потерпілою було надано лист Центру краси та здоров`я «Беатріс», відповідно до змісту якого загальна сума по проведенню хірургічної пластики складає 61 650, 00 грн.

Разом з цим, під час судового розгляду представник потерпілої пояснив, що до цього часу пластична операція потерпілій не проведена, тобто фактично витрати потерпілою на здійснення такої операції не понесені і документально не підтверджені. До того ж, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази на підтвердження того, що Центр краси та здоров`я «Беатріс» має право на здійснення такого роду операцій.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні цивільного позову в частині стягнення 61 650, 00 грн. на майбутнє проведення такої операції, адже відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо, тобто такі витрати підлягають стягненню за наявності документального підтвердження понесення потерпілим витрат у певному розмірі і можуть бути вирішені у порядку цивільного судочинства.

Що стосується заявленого потерпілою цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди в сумі 2 100 000, 00 грн., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 128 КПК України).

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч. 4 ст. 23 ЦК України).

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У даному випадку судом встановлено, що протиправною поведінкою обвинуваченого потерпілій спричинено моральну шкоду, у зв`язку з чим обвинувачений зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду потерпілій, враховуючи ступінь вини обвинуваченого, характер та обсяг душевних страждань потерпілої, визначивши розмір грошової компенсації з урахуванням розумності та справедливості, що узгоджується з розміром моральних страждань потерпілої.

Суд вважає доведеним, що діями обвинуваченого потерпілій було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, негативних змінах у житті потерпілої, тривалим лікуванням, тимчасовою втратою працездатності,

Підставами для відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає те, що діями обвинуваченого їй було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до тимчасової втрати працездатності та непоправне ушкодження здоров`я, що призвело до зміни її звичайного укладу та способу життя, необхідності докладати додаткові зусилля для організації свого життя.

У зв`язку з цим, позовні вимоги в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню у розмірі 200 000, 00 грн., який визначається судом з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості враховуючи страждання (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, нервовій напрузі, додаткових зусиллях для організації свого життя.

Крім того, на переконання суду, визначений розмір моральної шкоди є пропорційним до обсягу моральних страждань у цій ситуації та достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої і не призведе до її безпідставного збагачення.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Згідно з ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. ст. 349, 368, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 обчислювати з 02.02.2021 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати в строк покарання строк тримання ОСОБА_4 під вартою (строк попереднього ув`язнення) з 02.02.2021 року, з розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення дорівнює один день позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 45 000 (сорок п`ять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у сумі 200 000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.

В іншій частині цивільного позову відмовити.

Процесуальні витрати відсутні.

Речові докази: куртку жіночу, чорного кольору, з коротким рукавом, на яких містяться полімерні наліпки. На куртці з внутрішнього боку є позначення торгівельної марки з написом «Viewlein» розмір «L» «165/88А». Склад куртки 100% polyester. З зовнішнього сторони з лівого боку від «умовного центру» на тканині вбачається нашарування ґрунту, лінійної та островчастої форми. На лівому рукаві на тканині вбачається нашарування ґрунту, лінійної форми; штани бавовняні сірого кольору, без позначення торгівельної марки. Без явних слідів пошкодження та забруднення, передані на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_7 , після набрання вироком законної сили, - вважати повернутим власнику.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1