Справа № 128/1264/22
ВИРОК

Іменем України

08 березня 2023 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2

та учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.06.2022 за № 0000205, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зарванці, Вінницького району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , освіта неповна середня, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимим за умисні корисливі злочини, передбачені статтями 185, 186 КК України, за які судимість в установленому законом порядку незнята та непогашена, будучи обізнаним у тому, що, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалася, в останнє Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб, повторно скоїв новий умисний корисливий злочин. Так, ОСОБА_4 13.06.2022, перебуваючи в квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та належить ОСОБА_6 , вирішив таємно викрасти мобільний телефон останнього, який він помітив на дивані у вітальній кімнаті, з метою його привласнення та подальшої реалізації. Реалізуючи свій злочинний прямий умисел спрямований на викрадення чужого майна, ОСОБА_4 13.06.2022 біля 07 год 00 хв, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не представилося можливим, знаходячись в квартирі, яка розташована за вищевказаною адресою, розуміючи протиправність своїх дій та їх суспільно небезпечних наслідків, з метою власного незаконного збагачення та заволодіння чужим майном, усвідомлюючи, що на всій території України діє воєнний стан, скориставшись тим, що ОСОБА_6 на той час спав, переконавшись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, таємно, шляхом вільного доступу вчинив крадіжку мобільного телефону марки «Xiomi Redmi» моделі «9С 3/64 GB» в корпусі чорного кольору з шкіряним чохлом типу «книжка» чорного кольору, який був залишений власником на дивані у вітальній кімнаті квартири, чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди в сумі 3506 (три тисячі п`ятсот шість) гривень. Далі ОСОБА_4 покинув вищевказану квартиру з викраденим телефоном, розпорядившись ним на власний розсуд, тим самим вчинивши його крадіжку.

В судовому засіданні 22.11.2022 обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнав у повному обсязі. Суду показав, що пішов до ОСОБА_6 , у нього пили алкогольні напої, слухали музику на телефоні. Вранці він пішов за пивом, з собою взяв телефон ОСОБА_7 , щоб слухати музику. ОСОБА_7 подзвонив до нього і вони посварились, тому він вирішив піти додому і залишити телефон у себе. В той день, коли приїхали працівники поліції, він віддав телефон. Викрав телефон з метою власного збагачення. Розуміє, що вчинив неправильно, просить пробачення. Щиро розкаюється.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні 22.11.2022 суду показав, що він, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 в той день відпочивали. Оскільки вже була комендантська година, вони лягли спати. Коли прокинувся, побачив, що немає телефона. Враховуючи, що більше нікого не було ( ОСОБА_8 проживає з ним), він подумав на ОСОБА_4 . Подзвонив до останнього, однак ОСОБА_4 сказав, що телефон не брав. ОСОБА_6 попередив ОСОБА_4 , що буде викликати поліцію. ОСОБА_4 бачив телефон, оскільки вони слухали музику, дивились відео на ньому. Телефон йому повернули. Претензій до ОСОБА_4 не має, просить суд суворо його не карати.

В подальшому потерпілий ОСОБА_6 в судові засідання не з`являвся, подав до суду письмову заяву про розгляд даного кримінального провадження у його відсутність, претензій до обвинуваченого не має, просить призначити обвинуваченому покарання на розсуд суду.

В судовому засіданні 02.03.2023 обвинувачений ОСОБА_4 зазначив, що вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, визнає в повному обсязі, щиро розкаюється, просив суворо його не карати, не позбавляти його волі, оскільки він почав виправлятися, уже не вживає алкогольні напої, працює дистанційно, через Інтернет, вишиває бісером.

Прокурор під час судових дебатів просив визнати обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття та відшкодування завданої шкоди, а обставиною, що обтяжує покарання, рецидив злочинів, визнати винним ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з застосуванням ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, оскільки ОСОБА_4 можна дати шанс виправитися, потерпілий претензій до обвинуваченого не має, просив його суворо не карати. Також просив стягнути з обвинуваченого процесуальні витрати, вирішити долю речових доказів та продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили. Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 під час судових дебатів просив призначити ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років з застосуванням ст. 75 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Частиною першою статті 94 КПК України визначено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що докази збираються під час досудового розслідування.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Практика Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 08.02.2001 у справі «Берктай проти Туреччини», рішення від 07.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», показує, що оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростованих презумпцій.

Європейський суд з прав людини у справі «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання. Лише таким чином буде дотримано цілковитої поваги до презумпції невинуватості та статусу обвинуваченого, що є ключовими поняттями для демократичної концепції кримінального судового розгляду.

Враховуючи думки учасників судового провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним досліджувати докази по кримінальному провадженню стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються. Суд визнав за необхідне обмежитись допитом обвинуваченого та потерпілого, а також дослідженням доказів стосовно особи обвинуваченого, процесуальних витрат та речових доказів. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст встановлених обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також судом роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавлені можливості оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Судом установлено, що під час досудового розслідування дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

При цьому суд також враховує, що відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що він перебував на стаціонарному лікуванні в дитячому психіатричному відділенні з 12.10.2004 до 09.11.2004 з діагнозом: «Психофізичний інфантилізм. ЗНМ ІІІ рівня. Дисграфія»; перебував на профілактичному наркологічному обліку в КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» з 13.03.2014 до 13.03.2015 з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю зі шкідливими наслідками; за місцем проживання характеризується з посередньої сторони, скарг від жителів села та сусідів на нього не надходило; відповідно до характеристики, наданої сусідами, характеризується з позитивної сторони; офіційно непрацевлаштований, неодружений, раніше неодноразово судимий.

Обставинами, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття та визнання відшкодування завданої шкоди.

Обставиною, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого, є рецедив злочинів.

Враховуючи вищевикладене, зважаючи на наявність пом`якшуючих та обтяжуючої покарання обвинуваченого обставин, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, тяжкість кримінального правопорушення, який вчинено під час воєнного стану, позицію потерпілого, який просить суворо не карати обвинуваченого, позицію державного обвинувача щодо можливості виправлення і перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства, думку захисника, який просить обмежитися іспитовим строком, суд вважає, що поведінка обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні засвідчила щире каяття у вчиненому, за час перебування під вартою останній зрозумів характер правових наслідків вчиненого, зробив належні висновки, висловив готовність та здатність змінити спосіб життя, тому, враховуючи відшкодування шкоди потерпілому, позицію останнього щодо призначення покарання, суд вважає, що ОСОБА_4 не представляє підвищену суспільну небезпеку та його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, через що суд вважає достатнім для виправлення та перевиховання ОСОБА_4 обрати йому міру покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення, зі звільненням обвинуваченого від відбування покарання на підставі статті 75 КК України, встановивши максимальний іспитовий строк три роки та поклавши обов`язки, передбачені статтею 76 КК України. На переконання суду таке покарання відповідає принципам законності, справедливості, індивідуалізації, буде співмірним вчиненому та необхідним й достатнім для виправлення особи і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а контроль держави за поведінкою засудженого протягом іспитового строку буде дієвим стримуючим фактором від вчинення нових кримінальних правопорушень. За конкретних обставин цієї справи обвинувачений не потребує ізоляції від суспільства, заходи, які будуть вживатись органом пробації, будуть достатніми для корекції його соціальної поведінки.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17.06.2022 арешт слід скасувати.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.

З обвинуваченого ОСОБА_4 , згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України, на користь держави підлягають до стягнення витрати на залучення експертів по даному кримінальному провадженню за проведення судово-товарознавчої експертизи № 3873/22-21 від 17.06.2022 в розмірі 377,54 грн.

У даному кримінальному провадженні цивільний позов не заявлено.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 15.06.2022 ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався ухвалами суду.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 23.11.2022 обвинуваченому ОСОБА_4 змінено запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання: АДРЕСА_2 , строком на 60 днів, із покладення на обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст. 194 КПК України, таких обов`язків: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися за межі Вінницької області без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілим та свідками по даному кримінальному провадженню; здати на зберігання до відповідних органів влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, а також інші документи, які дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16.01.2023 обвинуваченому ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання ще на 60 днів до 16.03.2023.

Оскільки суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання з урахуванням статті 75 КК України, що непов`язане з реальним відбуттям покарання, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, уже перестали існувати, тому суд вважає, що запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту до набрання вироком законної сили не є необхідним, і запобіжний захід відносно ОСОБА_4 у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання до 16.03.2023 слід скасувати.

Керуючись ст.ст. 349, 368-371, 373-374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі статті 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 (три) роки.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_4 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, продовжений ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 16.01.2023 відносно ОСОБА_4 , скасувати.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 17.06.2022 на майно, а саме: мобільний телефон марки «Xiomi Redmi 9C 3/64 GB» чорного кольору з чохлом, виконаним зі шкіри чорного кольору, та наліпкою білого кольору, яка розташована на задній кришці даного телефону, на якій зазначено: IMEІ 1: НОМЕР_1 , IMEІ 2: НОМЕР_2 , який запаковано до спеціального пакету НПУ № 7369586, скасувати.

Речовий доказ: мобільний телефон марки «Xiomi Redmi 9C 3/64 GB» чорного кольору з чохлом, виконаним зі шкіри чорного кольору, та наліпкою білого кольору, яка розташована на задній кришці даного телефону, на якій зазначено: IMEІ 1: НОМЕР_1 , IMEІ 2: НОМЕР_2 , який передано на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати на залучення експертів по даному кримінальному провадженню в сумі 377 (триста сімдесят сім) грн 54 коп.

Вирок суду може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ Юлія КАРПІНСЬКА