Єдиний унікальний номер 205/1922/23
1-в/205/208/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2023 року місто Дніпро

Ленінський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

за участю секретаря - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

представника ДУ «ДВК (№89)» - лікаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду в місті Дніпрі подання начальника ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» ОСОБА_5 про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбуття покарання у зв`язку з тяжкою хворобою,

В С Т А Н О В И В:

27 лютого 2023 року начальник державної установи «Дніпровська виправна колонія (№89) ОСОБА_5 звернувся до суду з поданням про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбуття покарання у зв`язку з тяжкою хворобою, у якому зазначено, що згідно з висновком лікарської консультативної комісії ( ЛКК) Дніпровської спеціалізованої туберкульозної лікарні № 89 ( ДУ ДВК ( № 89) стан здоров`я засудженого та його діагноз підпадає під перелік захворювань, які є підставою для подання матеріалів до суду щодо звільнення від подальшого відбування покарання за хворобою.

Представник медичної частини ОСОБА_4 зазначив, що стан здоров`я засудженого важкий, важкість стану обумовлена інтоксикаційним синдромом, явищами легенево-серцевої та білково- енергетичної недостатності. Подальше відбування покарання загрожує життю засудженого.

Прокурор подання підтримав, просив його задовольнити.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали подання, висновок лікарсько-консультативної комісії про медичний огляд засудженого, особову справу відносно засудженого, суд приходить до висновку про можливість задоволення вказаного подання з наступних підстав.

Так, стаття 152 КВК України встановлює, що однією з підстав звільнення від відбування покарання є хвороба засудженого.

В силу ч.2 ст.84 КК України особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Згідно з пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», вирішуючи питання про звільнення від подальшого відбуття покарання осіб, які захворіли на тяжку хворобу, суд має виходити не тільки з висновку лікарської комісії, а й враховувати тяжкість вчиненого злочину, поведінку засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, а також інші обставини.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28 вересня 1973 року №8, факт захворювання засудженого на тяжку хворобу сам по собі не тягне обов`язкового звільнення від відбуття покарання.

Звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто, у випадках, коли дальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків. Це стосується й тих осіб, які захворіли до засудження, але під час відбуття покарання їхня хвороба внаслідок прогресування набула характеру, зазначеного в Переліку захворювань.

ОСОБА_6 засуджений вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ст.. 185 ч.2, 186 ч.2, 70 ч.1,2 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі. Згідно ст. 72 ч.5 КК України в строк відбуття покарання зараховано період з 17.02.2020 року по 11.01.2021 рік з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Початок строку 12.01.2021 року. Кінець строку 17.09.2024 року.

Як слідує з висновку лікарсько-консультативної комісії від 23.02.2023 року, у ОСОБА_6 діагностовано: ПреШЛС ТБ ( 02.2023) легенів ( фіброзно-кавернохзний, фаза інфільтрації та засіву, обмежений правобічний пневмоторакс), дестр. (+), МТБ (+) М(+), МГ(+), ріф (+), К ( в роботі), резіст.( гТМЧ:I+(Н),II+(LfxKmEt)) густ(0), кат.4 (РТБ), ког.1(2023) . Анемія. Кахексія. Легенево серцева недостатність ІІІ ступеню ( ДН ІІІст. СН ІІІ, ФК4).

Згідно п. 5 Розділу IV Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України, 15 серпня 2014 року № 1348/5/572, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2014 року за №990/25767, З урахуванням результатів медичного огляду засудженого комісія негайно складає висновок спеціальної лікарської комісії про медичний огляд засудженого щодо наявності захворювання, визначеного Переліком захворювань, які є підставою для подання до суду матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання.

За наслідком розгляду комісія вирішила, що загальний стан хворого тяжкий та ОСОБА_6 за станом здоров`я підпадає під пункт 1 «Переліку захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання».

В ході судового розгляду, лікуючий лікар ОСОБА_4 зазначив, що незважаючи на отримане лікування, стан здоров`я засудженого постійно погіршується та на даний час є надзвичайно важким. Заходи лікування неефективні, хвороба прогресує. Внаслідок прогресування хвороби та відсутності необхідних ліків, подальше утримання засудженого в місцях позбавлення волі загрожує його життю.

Таким чином, судом встановлено, що засуджений ОСОБА_6 захворів на тяжку хворобу і ця хвороба перешкоджає йому відбувати покарання, подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує його життю. Засуджений за час відбування покарання характеризується посередньо. З огляду на стан здоров`я засуджений втратив суспільну небезпечність.

Відповідно до ст.7,8 КВК України, держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Засуджений має право на охорону здоров`я в обсязі, встановленому Основами законодавства України про охорону здоров`я, за винятком обмежень, передбачених законом.

Положеннями ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Нормами частини 1 статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на державу покладається зобов`язання охороняти право кожної людини на життя. Обов`язками держави з реалізації права на життя, яке є найбільшим і найважливішим із соціальних та правових благ особистості, є створення належних умов для реалізації цього права.

Так, в рішення ЄСПЛ у справі «Коновальчук проти України» від 13.10.2016 року ЄСПЛ підтвердив системні порушення права засуджених осіб на медичну допомогу, відсутність адекватного лікування, так і про неналежні умови перевезення, що в подальшому було визнано судом порушенням з боку держави Україна.

Враховуючи особу засудженого, встановлені в судовому засіданні обставини, пояснення учасників, дослідивши особову справу та медичні документи на засудженого, суд вважає, що подання адміністрації колонії слід задовольнити.

На підставі викладеного, відповідно ст.84 КК України, керуючись ст.ст.537, 539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Подання начальника ДУ «Дніпровська виправна колонія (№89)» ОСОБА_5 про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбуття покарання у зв`язку з тяжкою хворобою - задовольнити.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від подальшого відбування покарання, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ст.ст. 185 ч.2, 186 ч.2, 70 ч.1,2 КК України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя - ОСОБА_1