Справа № 308/1371/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 листопада 2022 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , законного представника ОСОБА_5 , його захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , представника органу опіки та піклування ОСОБА_8 , його адвоката захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , законного представника ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_12 , законного представника ОСОБА_13 , їх захисника ОСОБА_14 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні, в залі суду в місті Ужгороді, матеріали кримінального провадження, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_12 , у вчиненні ними кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 187 КК України,
ВСТАНОВИВ:
До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_12 , у вчиненні ними кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 187 КК України.
Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області за вказаним обвинувальним актом у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.

У підготовчому судовому засіданні прокурор просив постановити ухвалу про призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, вважаючи, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає, угоди не укладались. Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання про повернення обвинувального акту у зв`язку з недоліками.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_12 , адвокат ОСОБА_14 в судовому засіданні заявив клопотання, підтримане обвинуваченими ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , а також їх законними представниками про повернення обвинувального акта прокурору так як він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. В обґрунтування своїх заперечень сторона захисту вказала на те, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні не відповідає вимогам ст.291 КПК України, обвинувачення, яке висунуте обвинуваченим за обвинувальним актом є для обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не зрозумілим та не конкретним і, від такого обвинувачення неможливо захищатись. Зокрема, в обвинувальному акті у даному кримінальному провадженні обвинувачення пред`явлено щодо однієї особи, а саме ОСОБА_15 , який не являється обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, а щодо інших обвинувачених не конкретизоване. Крім того, чітко не визначено щодо кожного з обвинувачених форму вини і мотивів кожного з них, їх взаємодію між собою, способу вчинення кримінальних правопорушень, інших даних, на підставі яких можна встановити в діях кожного з обвинуваченого склад кримінальних правопорушень, які ставляться їм у вину. Щодо обвинуваченого ОСОБА_10 обвинувачення є незрозумілим, оскільки воно не містить мотивів на вчинення злочину, точного часу вчинення такого злочину, зокрема вчинення такого групою осіб за попередньою змовою.
Просив звернути увагу на те, що всі обвинувачені є неповнолітніми, а законодавством України ставляться додаткові вимоги та гарантії під час розслідування та розгляду кримінальних проваджень щодо даних осіб.
Обвинувачений ОСОБА_4 , його законний представник ОСОБА_5 , його захисник адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні підтримали подане адвокатом ОСОБА_14 клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з наведених у ньому підстав. Вважаються що такий не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, також заявили про те, що обвинувачення є незрозумілим для ОСОБА_4 ..
Обвинувачений ОСОБА_7 , його адвокат захисник ОСОБА_9 , представник органу опіки та піклування ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримали подане адвокатом ОСОБА_14 клопотання про повернення обвинувального акту прокурору з наведених у ньому підстав. Вважаються що такий не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, також заявили про те, що обвинувачення є незрозумілим для ОСОБА_7 ..
Потерпілі в судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Згідно поданих на адресу суду заяв, просять проводити підготовче судове засідання у їх відсутності.
Заслухавши думку учасників судового провадження щодо можливості призначення судового розгляду, думку прокурора, який заперечив проти клопотання обвинувачених та їх захисників, законних представників, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.
Згідно п.13 ч.1 ст.3КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Приймаючи до уваги засаду кримінального провадження законності, що передбачена ст. 9 КПК України, недотримання будь-яких імперативних вимог КПК щодо змісту обвинувального акту є недопустимим.
Відповідно до положень ч. 4 ст.110КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.
На відповідному системному підході до тлумачення норм права з врахуванням обставин конкретного кримінального провадження для дотримання засад законності у своїй практиці наполягає Верховний Суд.
Зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 536/2475/14-к прямо зазначено, що «наслідком ігнорування певних способів тлумачення норм, зокрема, функціонального, системного, порівняльного, може стати також превалювання формального підходу (форми) до розуміння над змістом (суттю) обставин кримінального провадження, які мають бути досліджені всебічно, повно та неупереджено для дотримання засади законності, передбаченої статтею 9 КПК України».
Наведена позиція свідчить, що до оцінки дотримання принципу законності необхідно підходити системно, а не формально.
Вимоги до змісту обвинувального акту та додатків до нього викладені в ст.291 КПК України. Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.
За змістом ч. 2 ст. 291 КПК формулювання обвинувачення в обвинувальному акті викладається після викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 р. №8, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом. Зокрема, воно повинно містити данні про злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа, час, місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому.
Вказаний принцип закріплений у пунктах а, b §3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, в яких зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.
Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст.91 КПК України. При цьому відповідно до ст.92 КПК України тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».
У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».
Верховним Судом України у постанові від 24 листопада 2016 року ц справі № 5-328кс16 викладена позиція про те, що системно-структурний аналіз норм КПК доводить, що на стадії досудового розслідування обвинувачення особи пов`язується з моментом складання обвинувального акта, що містить офіційну, сформовану на досудовому розслідуванні версію про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. З огляду на це недопустимим є використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах, оскільки вони не можуть вважатися рівнозначними, незважаючи на подібність стилістичного викладу фактичних даних у повідомленні про підозру та обвинувальному акті.
Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення з урахуваннямп.13ч.1ст.3КПК зміст формулювання обвинувачення як складової частини обвинувального акту, яке лише буде підлягати доведенню підчас судового розгляду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність,із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.
Не вдаючись до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, суд дійшов висновку, що в порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України в обвинувальному акті і фактичні обставини кримінального правопорушення, і формулювання обвинувачення не відповідають зазначеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, а також містить суперечності.
Аналіз обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_12 , у вчиненні ними кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 187 КК України свідчить, що у цьому процесуальному рішенні виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які встановлені досудовим розслідуванням є тотожнім формулюванню обвинувачення, визнаного прокурором доведеним.
При цьому, у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року неповнолітній ОСОБА_4 , неповнолітній ОСОБА_7 , неповнолітній ОСОБА_10 та неповнолітній ОСОБА_12 кожен окремо обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченому ч.2 ст. 187 КК України, однак формулювання обвинувачення викладено таким чином, що не дає можливості розмежувати обвинувачення за кожним з обвинувачених окремо для подальшого визначення, які саме протиправні діяння кожного з обвинувачених кваліфіковані обвинуваченням за вказаною нормою кримінального закону. Не містить формулювання обвинувачення у вказаному обвинувальному акті способу вчинення злочину кожним з обвинувачених, спосіб їх взаємодії між собою. Більш того, обвинувачення, яке викладено щодо кожного з обвинувачених є тотожнім одне одному, що також визнається судом неприпустимим, оскільки при вчиненні спільних протиправних дій кількома особами, кожна з цих осіб виконує свою роль.
Суд зазначає, що правова кваліфікація, яка у відповідності до положень п.5 ч.2 ст.291 КПК України має бути зазначена у обвинувальному акті, не відповідає викладеному в обвинувальному акті обвинуваченню, зокрема відповідно до обвинувального акту правова кваліфікація зазначена як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, в той час як відповідно до викладеного в обвинувальному акті обвинувачення, яке ставиться у вину ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , такі разом з ОСОБА_15 , який не являється обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, почали наносити удари потерпілому ОСОБА_16 та повалили такого на землю. ОСОБА_15 та ОСОБА_10 продовжуючи наносити удари ОСОБА_16 , одночасно відкрито викрали мобільні телефони у ОСОБА_16 з кишені та з кишені потерпілої ОСОБА_17 , а щодо інших обвинувачених, зокрема в частині пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , не конкретизоване взагалі. Не вказано кількості нанесених ударів, їх наслідки, не розмежовано, хто із обвинувачених які удари завдавав.
Тобто обвинувальний акт містить розбіжності та суперечності викладу фактичних обставин та формулювання обвинувачення, які жодним чином не обґрунтовано в обвинувальному акті.
Крім того, органом досудового розслідування у правовій кваліфікації, зазначеній в обвинувальному акті, щодо застосованого насильства використаний сполучник «чи», що допускає наявність однієї із перелічених взаємовиключних ознак, тобто насильства, небезпечного або для життя, або ж для здоров`я особи, яка зазнала нападу, що не дозволяє достовірно встановити, за якою саме із альтернативних ознак складу злочину обвинувачується ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ..
Крім того, об`єктом складу злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК є не тільки право власності, а й особа її здоров`я і життя, оскільки обов`язковою кваліфікуючою ознакою розбою є застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України (далі ПВСУ) «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06.11.2009 р. наведене визначення небезпечного для життя чи здоров`я насильства, згідно з яким це умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо.
Тобто не будь-які насильницькі дії є небезпечними для життя чи здоров`я особи, а лише ті, що спричинили зазначені у п. 9 постанови ПВСУ тілесні ушкодження, або ж дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення.
Правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , зазначена в обвинувальному акті за ч.2 ст.187 КК за кваліфікуючими ознаками: напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
За змістом ст.187 КК України розбій це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.
В обвинувальному акті у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та у формулюванні обвинувачення міститься опис певних дій які застосовувались до потерпілого ОСОБА_16 , вказується про отримання ОСОБА_16 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Поряд з цим, потерпілим вказується також ОСОБА_17 , однак в обвинувальному акті не зазначено, які були насильницькі дії, небезпечні для життя чи здоров`я особи ОСОБА_17 , яка зазнала нападу, що дало б змогу співставити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що зазначена в обвинувальному акті. Відносно ОСОБА_17 , органами досудового розслідування не викладені фактичні обставини, які підпадають під кваліфікацію дій ч. 2 ст.187 КК України.
Тобто, у формулюванні обвинувачення не зазначені обставини і не розмежовані дії кожного обвинуваченого, які б свідчили про спричинення насильства, небезпечного для життя і здоров`я ОСОБА_17 , яка зазнала нападу, з конкретизацією об`єкта посягання, та які це потягло за собою наслідки, зважаючи на об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.
Таким чином, в обвинувальному акті відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 не вповному обсязі зазначені виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення або ж навпаки, у випадку зазначення вірного викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, тоді невірно зазначена правова кваліфікація злочину, але в будь-якому випадку, виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення суперечать правовій кваліфікації, зазначеній в обвинувальному акті, яка в свою чергу не відповідає диспозиції частини статті, за якою обвинувачуються неповнолітні особи у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року.
Не зазначення встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення по кожному обвинуваченому та суперечності обвинувального акту, фактично ставить сторону захисту ще на стадії підготовчого провадження у нерівноправне в зрівнянні зі стороною обвинувачення становище, що суперечить принципам рівноправності та змагальності сторін під час судового розгляду, практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ст.7 КПК України, підлягає обов`язковому застосуванню.
Главою 38 КПК України визначені особливості кримінального провадження щодо неповнолітніх.
Так, у відповідності до ч.1 ст.484 КПК України порядок кримінального провадження щодо неповнолітніх визначається загальними правилами цього Кодексу з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
Статтею 485 КПК України, визначено, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальних правопорушень, вчинених неповнолітніми, крім обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, також з`ясовується: 1) повні і всебічні відомості про особу неповнолітнього: його вік, стан здоров`я та рівень розвитку, інші соціально психологічні риси особи, які необхідно врахувати при індивідуалізації відповідальності, 2) ставлення неповнолітнього до вчиненого ним діяння, 3) умови життя та виховання неповнолітнього та інші обставини.
У відповідності до ст.26 КПК України суд має дотримуватись принципу диспозитивності і вирішувати лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. З врахуванням визначених главою 38 КПК України особливостей, в обвинувальному акті, складеного відносно неповнолітніх, поряд з іншими обставинами мають зазначатися й обов`язкові дані, визначені п.1 та 3 ст. 485 КПК України. При цьому дані, що містяться у п.2 цієї ж статті можуть бути з`ясовані шляхом допиту обвинуваченого в судовому засіданні, інші ж дані повинні бути встановлені шляхом витребування певних довідок та документів у відповідності до вимог КПК України.
Крім того, суд наголошує на тому, що положеннями ч.2 ст.291 КПК України визначено виключний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт, зокрема він жодним чином, до стадії безпосереднього дослідження доказів під час судового розгляду, не повинен розкривати докази, а має бути складений у відповідності до переліку пунктів частини другої статті 291 КПК України.
Так, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Рожков проти РФ» від 31.10.2013 року, в якій були встановлені порушення п.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що принцип «рівності зброї» у наданні сторонами доказів, передбачає зрівнювання сторін не за кількісними ознаками наданих повноважень, а за процесуальним статусом в ході усього процесу, в тому числі і в суді, а також встановлює, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище ніж інша сторона.
Разом з цим, як убачається зі змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року,у такому містяться посилання на докази, а саме на висновки проведених під час досудового розслідування судових експертиз з розкриттям їх змісту та реквізитів, які є в розпорядженні сторони обвинувачення,що суперечить вимогам ч.4ст.291КПК України і також свідчить про невідповідність обвинувального акту положенням кримінального процесуального закону.
Таким чином, суд, з урахуванням того, що неконкретність та незрозумілість обвинувачення, про що стверджувала сторона захисту, знайшла своє підтвердження під час підготовчого судового засідання, а також з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства дійшов висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, оскільки не містять конкретне формулювання обвинувачення щодо кожного з обвинувачених, що порушує право ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 гарантоване пунктами а, b §3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод бути поінформованими про характер і причини обвинувачення у світлі права обвинувачених мати можливість підготуватися до захисту. Крім того, вказаний обвинувальний акт містить суттєві розбіжності.
Суду не перевіряє правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, та не зобов`язує його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, та не повертає за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт саме у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинувачених. Визначення обсягу обвинувачення під час направлення обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.
Разом з тим, оскільки за правилами ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд дійшов висновку про наявність обставин, що унеможливлюють призначення та здійснення судового розгляду обвинувального акта щодо ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 ..
Вказані недоліки обвинувального акту можуть бути усунуті на стадії підготовчого провадження тільки шляхом повернення обвинувального акту відповідно до п.3 ч.3 ст.314 КПК України, оскільки на стадії підготовчого провадження відповідно до Глави 27 КПК суд має виключний перелік повноважень, передбачених цією главою, і виправляти недоліки обвинувального акту на цій стадії шляхом зміни обвинувачення в порядку, передбаченому ст. 338 КПК України, не передбачено.
При цьому, при поверненні обвинувального акта прокурору, суд враховує відсутність правового механізму для примусу прокурора змінити обвинувачення в суді під час судового розгляду, а тому вважає, що обвинувальний акт підлягає безумовному поверненню прокурору без обговорення питання про можливе використання прокурором у наступному під час судового розгляду можливостей ст. 338 КПК України, оскільки закон дозволяє прокурору змінити обвинувачення в суді виключно для зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення і тільки за результатами судового розгляду при встановленні нових фактичних обставин кримінального правопорушення.
Отже, на думку суду, єдиним можливим і законним судовим рішенням є повернення зазначеного обвинувального акту прокурору з наведених підстав.
Таким чином, у зв`язку з тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК, зокрема п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК, суд дійшов висновку, що такий в силу п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України підлягає поверненню прокурору.
Керуючись ст. ст. 314 316, 370 372 КПК, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001700 від 07 грудня 2021 року відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , неповнолітнього ОСОБА_7 , неповнолітнього ОСОБА_10 та неповнолітнього ОСОБА_12 , у вчиненні ними кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, повернути прокурору для усунення недоліків та приведення обвинувального акту у відповідність до вимог Кримінального процесуального кодексу України, впродовж розумного строку, який буде об`єктивно достатнім для усунення цих недоліків.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1