ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7256/18
провадження № 1-кп/753/952/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" липня 2022 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі колегії:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 ,

представника потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004462 від 01.07.2016 р. за звинуваченням:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за ст. 257, ч.3 ст. 27 п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 15 п.п.6, 11,12 ч.2 ст. 115, ч.1 ст. 309 КК України;

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ч.3 ст. 27 ч.2 ст. 15 п.п.1,5 ч.2 ст. 115; ч.2 ст. 15 п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ч.4 ст. 296; ч.3 ст. 27 ч.4 ст. 296; ст. 257; ч.1 ст. 263 КК України;

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ч.2 ст. 15, п.п.1,5, ч.2 ст. 115; ч.2 ст. 15 п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ст. 257; ч.1 ст. 263; ч.5 ст. 27 ч.4 ст. 296 КК України;

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 за п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ст. 257, ч.1 ст. 263 КК України;

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за п.п.6,11, 12 ч.2 ст. 115; ст. 257; ч.4 ст. 296 КК України;

ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 за ч.5 ст. 27 п.п.6,11,12 ч.2 ст. 115; ст. 257 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК України - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання щодо доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вважав за необхідне продовжити всім обвинуваченим строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів. В обґрунтування клопотання прокурор посилався на ст. 177 КПК України, якою визначені ризики, що обвинувачені зможуть переховуватись від суду, продовжити злочинну діяльність, незаконно впливати на свідків та потерпілих.

Представники потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали думку прокурора щодо необхідності продовження строку дії запобіжних заходів, обраних відносно обвинувачених у вигляді тримання під вартою з підстав наявності ризиків, про які наголосили в судовому засіданні прокурори.

Захисники ОСОБА_17 та ОСОБА_7 в судовому засіданні просили змінити своїм підзахисним ОСОБА_14 та ОСОБА_15 запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою, звертаючи увагу суду на тривалий строк перебування обвинувачених під вартою, а також посилаючись на необґрунтованість ризиків, про які зазначив прокурор на обгрунтування необхідності застосування до обвинувачених запобіжних заходів у виді тримання під вартою.

Обвинувачені в судовому засіданні підтримали позиції своїх захисників та просили змінити запобіжний захід на інший більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою з підстав, про які зазначили в судовому засіданні їх захисники.

Вислухавши думки учасників судового провадження,суд приходить до наступних висновків.

Згідно зі змістом ст.ст. 131-132 КПК України - запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України - запобіжний захід - "тримання під вартою" є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден из більш м 'яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього кодексу.

Вирішуючи питання про доцільність продовження запобіжного заходу у виді "тримання під вартою" відносно обвинувачених, колегія суддів враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово акцентував увагу на тому, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Доцільність продовження строків тримання під вартою, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування, та зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованості підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і продовження тримання під вартою може бути виправданим тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості переважає принцип поваги до свободи особистості, у зв`язку з чим судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, та такі підстави мають бути чітко вказані національними судами. (п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України», п. 79 рішення у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року, яке набуло статусу остаточного 10 травня 2011 року).

При вирішенні питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу щодо обвинувачених судом повністю враховуються обставини, визначені ст. 178 КПК України, зокрема тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень, вік обвинувачених, стан їх здоров`я, який на цей час не перешкоджає перебувати під вартою, міцність соціальних зв`язків обвинувачених, їх репутацію.

Також суд враховує характер, тяжкість і наслідки кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченим та оцінює ризики, на які посилались в своєму клопотанні прокурори. При цьому під ризиком у контексті кримінального провадження мається на увазі певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Серед таких ризиків є ризик переховуватись від суду. При цьому в контексті практики ЄСПЛ, ризик втечі обвинуваченого оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню. Колегія суддів вважає, що матеріали провадженні містять дані, які доводять існування ризиків, на які посилався прокурор, зокрема ризик переховування від суду.

Також суд вважає за необхідне при вирішенні питання щодо доцільності застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою врахувати ступінь тяжкості злочинів, які інкриміновані обвинуваченим. При цьому, суд керується рішенням по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, де Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Вислухавши позиціїї учасників судового провадження, суд оцінив в сукупності всі обставини, зокрема те, що обвинуваченим інкриміновано вчинення ряду злочинів, у тому числі злочин, передбачений п.п. 6,11,12 ч.2 ст. 115 КК України, який відноситься до особливо тяжкого злочину згідно з положеннями ст. 12 КК України, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні найбільш тяжкого злочину, у вигляді довічного позбавлення волі, яке відповідно до приписів ст. 51 КК України є найвищою мірою покарання.

Також суд враховує, що на цей час не допитані потерпілі та свідки, що свідчить про те, що існує ризик незаконного впливу обвинувачених на цих осіб.

Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про наявність ризиків, які зумовлюють можливість продовження обвинуваченими злочинної діяльності або перешкоджанню правосуддю, незаконного впливу на свідків та потерпілих. Таким чином, суд враховує, що стороною захисту не надано доказів, які б свідчили про істотне зменшення на цей час зазначених ризиків з урахуванням суспільного інтересу, який в даному випадку є переважним.

Обговорюючи позиції обвинувачених та їх захисників про тривалий час перебування під вартою без ухвалення обвинувального вироку, суд керується вищенаведеною практикою Європейського суду з прав людини в частині необхідності обов`язкового врахування у конкретній справі «суспільного інтересу», де зазначено про те, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.

При інтерпретації поняття "суспільний інтерес", що має бути врахований судом при вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу, суд враховує ,що в контексті вищезазначених положень, суспільним інтересом є визначені у КПК конкретні підстави і мета кримінального провадження, які висвітлені в ст. 2 КПК України, серед яких є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження. При цьому, суд враховує, що такими особами є у тому числі потерпілі у цьому кримінальному провадженні та "суспільний інтерес" полягає також у захисті прав потерпілих осіб, що в даному випадку, на думку колегії суддів, переважає необхідність захисту прав виключно обвинувачених в цій частині. Таким чином, при вирішенні питання щодо доцільності продовження відносно обвинувачених строку дії запобіжного заходу, судом повністю враховується позиція представників потерпілих.

Таким чином, враховуючи вагомість вищезазначених ризиків, суд вважає, що зазначені захисниками та обвинуваченими обставини не є достатніми та вагомими підставами для зміни запобіжного заходу, а тому суд приходить до висновку про те, що відносно обвинувачених слід продовжити строк дії запобіжного заходу у виді "тримання під вартою".

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, який в своїх рішеннях вказував на необхідність обговорення можливості обрання альтернативних запобіжних заходів замість тримання під вартою, враховуючи тяжкість та характер інкримінованих обвинуваченим злочинів, характеристику осіб обвинувачених, колегія суддів вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Враховуючи вимоги п.1 ч.4 ст.183 КПК України, а також обставини справи та вагомість вищенаведених ризиків, суд вважає неможливим визначити розмір застави при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді " тримання під вартою", обвинуваченому ОСОБА_15 так як до останнього вже було застосовано альтернативний запобіжний захід у вигляді "застави", під час якого обвинувачений вчинив новий тяжкий злочин .

Разом з тим, ураховуючи тривалість перебування обвинуваченого ОСОБА_14 під вартою, кількість та тяжкість інкримінованих йому злочинів, роль обвинуваченого у скоєнні інкримінованих злочинів відповідно до формулювання обвинувачення, викладеного у змісті обвинувального акту, суд бере до уваги відсутність фактів особистого застосування цими обвинуваченими фізичного насильства або погрози його застосування, а тому суд враховує доводи обвинуваченого та його захисника про наявність обставин, які свідчать про можливість призначення застави при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та вважає за необхідне визначити заставу обвинуваченому ОСОБА_14 у данному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.2 ст. 5 ст. 182 КПК України - у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених в ч.1 ст. 182 КПК України межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

При визначенні розміру застави, судом повністю враховуються положення Європейського суду з прав людини, який в своїх рішеннях констатував, що застава у розмірі, яка перевищує встановлені законом максимальні розміри застави за тяжкі та особливо тяжкі злочини, застосовується у виключних випадках. При цьому уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання особи під вартою (рішення від 28.09.2010 у справі «Mangouras v. Spain). Отже, необхідність застосування збільшеного розміру застави повинна бути обгрунтована. (п.п.15, 30 та 31 рішення від 03 липня 2008 року у справі «Георгієва проти Болгарії», заява №16085/02).

Разом з тим, в судовому засіданні не встановлено та прокурором не надано доказів, які б свідчили про необхідність застосування до обвинуваченого ОСОБА_14 підвищеного розміру застави, зокрема що застава у визначених ч.5 ст.182 КПК межах не здатна забезпечити виконання особою покладених на неї обов`язків, або матеріальне становище особи дає змогу хоча б теоретично сплатити розмір застави, який не є завідомо непомірним для неї.

Відповідно до положень п.3 ч.5 ст. 182 КПК України - розмір застави визначається у таких межах:щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину- від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ураховуючи вищенаведені обставини та положення закону, беручи до уваги обставини справи, особу обвинуваченого ОСОБА_14 суд вважає за необхідне визначити розмір застави обвинуваченому в межах, які визначені п.3 ч.5 ст. 182 КПК України- 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Передбачених законом підстав для задоволення клопотань захисників та обвинувачених про зміну запобіжних заходів щодо обвинувачених на більш м`які у судовому засіданні не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177- 178, 182, 183, 184, 194, 196, 197, 331 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Продовжити відносно ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , строк дії запобіжного заходу у виді «тримання під вартою» строком на 60 днів з дня винесення ухвали, а саме до 11 вересня 2022 р. включно.

Визначити розмір застави обвинуваченому ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у даному кримінальному провадженні у 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 744300 /сімсот сорок чотири тисячі триста/ гривень та негайно звільнити ОСОБА_14 з -під варти, якщо протягом дії цієї ухвали обвинуваченим або заставодавцем буде внесено заставу на спеціальний депозитний рахунок (Отримувач: ТУДСАУ в м. Києві, , банк: Державна казначейська служба України в м. Києві, МФО 820172, рахунок № UA1012089).

Копію ухвали направити для виконання начальнику Державної установи «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 5 днів.

Головуючий суддя ОСОБА_1