КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000068 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Рокитне Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, за апеляційною скаргою представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді 1 року обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України - у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_8 _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1003/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач

ОСОБА_1 покарання у виді 3 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Цим же вироком стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 96 000 гривень, а також стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди 193 982 гривень.

Також цим вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Як встановив суд у вироку, 24.02.2019 близько 22 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним, не завантаженим, автомобілем ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Окружна в смт. Рокитне Київської області в напрямку вул. Жовтнева, зі швидкістю близько 90 км/год.

Рухаючись по вул. Окружна в напрямку вул. Жовтнева в смт. Рокитне Київської області, поблизу АЗС-21, що розташована за адресою: вул. Окружна, 3а, смт. Рокитне Київської області, водій ОСОБА_6 в порушення вимог Правил дорожнього руху України, а саме:

- вимог п. 1.3 ПДР України, згідно з яким «учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України, а також бути взаємно ввічливими»;

- вимог п. 1.5 ПДР України, згідно з яким «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

- вимог п. 2.3 (б) ПДР України, згідно з яким «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

- вимог п. 12.2 ПДР України, згідно яким «у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги»;

- вимог п. 12.3 ПДР України, згідно яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»,

- вимог п. 12.4 ПДР України, згідно яким у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.,

керуючи автомобілем ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, виявивши на проїзній частині пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному з ним напрямку по смузі його руху, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості чи об`їзду перешкоди, здійснив наїзд на останнього.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці ДТП.

Згідно з висновком експерта № 106/д від 23.03.2019: смерть ОСОБА_11 настала від численних переломів скелету з ушкодженням внутрішніх органів, що має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як небезпечних для життя в момент заподіяння, які могли утворитися при наїзді автомобіля на пішохода.

Після скоєння наїзду на пішохода ОСОБА_6 втік з місця пригоди.

Порушення водієм ОСОБА_6 вказаних вимог Правил дорожнього руху України, відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи № 12-1/887 від 27.05.2019, знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками, що настали.

Крім того, ОСОБА_6 обвинувачується у тому, що він, 24.02.2019 близько 22 год., керуючи технічно справним, не завантаженим, автомобілем ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вул. Окружна в смт. Рокитне Київської області в напрямку вул. Жовтнева, зі швидкістю близько 90 км/год.

Рухаючись по вул. Окружна в напрямку вул. Жовтнева в смт. Рокитне Київської області, поблизу АЗС-21, що розташована за адресою: вул. Окружна, 3а, смт. Рокитне Київської області, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ВАЗ 2107, бежевого кольору, номерний знак НОМЕР_1 , проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в попутному з ним напрямку по смузі його руху, поставивши своїми протиправними діями пішохода ОСОБА_11 в небезпечний для життя стан, оскільки останній в результаті дорожньо-транспортної пригоди залишився лежати на зустрічній смузі руху та від отриманих тілесних ушкоджень не мав можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану.

Після дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_6 на вищевказаному автомобілі в порушення вимог п. 2.10 (а, б, в, г, д, е, є) Правил дорожнього руху «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 (а) цих Правил «Разом з увімкненням аварійної світлової сигналізації слід установити знак аварійної зупинки або миготливий червоний ліхтар на відстані, що забезпечує безпеку дорожнього руху, але не ближче 20 м до транспортного засобу в населених пунктах і 40 м поза ними, у разі: а) скоєння дорожньо-транспортної пригоди»;

в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди;

є) до проведення медичного огляду не вживати без призначення медичного працівника алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, які входять до офіційно затвердженого складу аптечки»,

негайно не зупинив транспортний засіб і не залишився на місці пригоди, не увімкнув аварійну сигналізацію і не встановив знак аварійної зупинки, відповідно до вимог пункту 9.10 (а) цих Правил, перемістив транспортний засіб, не вжив можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілому, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не звернувся по допомогу до присутніх і не відправив потерпілого до закладу охорони здоров`я, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, не записав прізвища та адреси очевидців, не чекав прибуття поліцейських, не вжив всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, не огородив їх та не організував об`їзд місця пригоди, залишив місце пригоди та в подальшому до проведення медичного огляду вжив алкогольні напої.

ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що своїми протиправними діями поставив пішохода ОСОБА_11 в небезпечний для життя стан, оскільки останній в результаті ДТП залишився лежати на зустрічній смузі руху автодороги і від отриманих травм, які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 106/д від 23.03.2019, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, не мав можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, маючи змогу надати потерпілому ОСОБА_11 допомогу, байдуже поставився до наслідків для останнього, а саме ніяких заходів по наданню допомоги не вжив і розуміючи суспільно небезпечний характер своєї бездіяльності, з метою уникнення відповідальності, залишив місце пригоди, хоча мав можливість і повинен був прийняти міри по наданню допомоги потерпілому ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвокат ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним, необґрунтованим та необ`єктивним в частині стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України грошових коштів на користь позивача ОСОБА_10 , через грубе порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в цій частині та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовити цивільному позивачу ОСОБА_10 у задоволенні позовних вимог до Моторного (транспортного) страхового бюро України в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що позовні вимоги позивача полягають в тому, що остання має на меті отримати відшкодування завданого збитку утриманцям у зв`язку зі смертю її чоловіка - ОСОБА_11 в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 24.02.2019 року із участю автомобіля ВАЗ під керуванням ОСОБА_6 , а відповідно до ст. 1187 ЦК України, відповідальним за шкоду в цьому випадку може бути саме володілець (водій) джерела підвищеної небезпеки.

Щодо виплат МТСБУ, то такі здійснюються лише при настанні певних обставин, а отже, позивач мала би звернутись до МТСБУ із заявою про виплату відшкодування та надати документи, які б підтверджували право на отримання відшкодування, але при звернені представника позивача із заявою всі необхідні документи для виплати відшкодування ані позивачем, ані представниками позивача не були надані, і доказів, які б підтверджували надання до МТСБУ необхідних документів, позивач також не надала.

Крім того, зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у своїй ухвалі від 06 серпня 2019 року у справі № 465/4287/15 також притримується позиції, що потерпілий першочергово повинен звертатись до страховика з відповідною заявою на виплату відшкодування, а не відразу подавати позов.

Отже, для того щоб у МТСБУ були законні підстави для здійснення виплати на користь позивача, повинна бути дотримана процедура зі звернення до МТСБУ та надання всіх необхідних документів, як це встановлено чинним законодавством. Це має врахувати суд при розгляді справи з метою всебічного і об`єктивного її розгляду, але суддя першої інстанції не взяв до уваги діючі вимоги законодавства.

При цьому, що стосується здійснення регламентної виплати з приводу відшкодування, пов`язаного з втратою годувальника,то позивач не надала МТСБУ і суду всіх належних доказів того, що вона має право на отримання відшкодування від МТСБУ в порядку ст. 1200 ЦК України, отже у МТСБУ відсутні підстави для виплати відшкодування і навіть немає змоги здійснити розрахунок відшкодування позивачу, а тому про будь-які порушення з боку МТСБУ не може йти мова.

Разом з тим, суддя першої інстанції не врахував таку позицію МТСБУ та встановлений порядок відшкодування у випадку втрати годувальника і незаконно вирішив стягнути із МТСБУ кошти в сумі 150 228 грн., які безпідставно просить позивач, оскільки відсутні докази того, що право на виплату в цьому випадку, окрім дитини загиблого, має ще й дружина і мати.

Також позивач не аргументувала чому саме виплата має бути в такому розмірі і не надала ніякого розрахунку, то ж МТСБУ не може погодитись з розміром відшкодування, яке просить стягнути позивач у позовній заяві з МТСБУ, так як на сьогоднішній день не має законних підстав для виплати даної

суми.

До того ж, враховуючи вимоги чинного законодавства, регламентна виплата позивачу, як опікуну утриманця померлого, не може бути меншою ніж 36 мінімальних заробітних плат (згідно ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), а в подальшому, таке відшкодування має відшкодовуватись щомісячними платежами на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, але не більше ліміту відповідальності МТСБУ.

Також суддя першої інстанції проігнорував і той факт, що саме представники позивача звертались до МТСБУ, а не сама позивач, проте Законом не передбачено права опікуна передавати третім особам своє право щодо піклування над малолітньою особою, тому з метою захисту законних прав та інтересів малолітніх дітей, право на отримання відшкодування має саме опікун, а не представник опікуна, і на переконання МТСБУ, для цивільного позивача подання заяви до МТСБУ саме від неї, не створює надмірного тягаря.

Крім того, станом на сьогоднішній день до МТСБУ стороною цивільного позивача надані всі документи, що необхідні для здійснення регламентної виплати МТСБУ, пов`язаної з витратами на поховання. Розмір виплати, визначений МТСБУ, враховуючи надані документи, становив 10 370 грн., і дана сума сплачена на користь цивільного позивача 14.01.2020 року, що підтверджується Довідкою № 1 від 26.12.2019 р., наказом про виплату № 434 та платіжним дорученням №-346628, копії яких містяться в матеріалах справи, а тому цивільний позивач не має права вимагати в позовній заяві стягнути цю суму з МТСБУ, проте суддя першої інстанції вирішив стягнути цю суму з МТСБУ, яка вже фактично сплачена, що може призвести до подвійного стягнення коштів.

Також вказує на те, що МТСБУ не може бути відповідачем у даному кримінальному провадженні, оскільки в даному випадку МТСБУ не несе цивільну відповідальність, а лише за певних обставин здійснює регламентну виплату на користь потерпілої особи в межах страхових сум у випадках, передбачених чинним законодавством.

При цьому звертає увагу й на те, що страховим випадком є ДТП в результаті якої настає цивільно-правова відповідальність особи. Отже, в даному випадку має бути доказ настання цивільно-правової відповідальності водія автомобіля «ВАЗ», державний № НОМЕР_1 , в ДТП, що мала місце 24.02.2019 року, і таким доказом може бути рішення суду, що набрало законної сили, а в даному випадку, на даний момент, немає доказів настання цивільно-правової відповідальності ОСОБА_6 , що ще раз підтверджує передчасне і безпідставне подання позову до МТСБУ.

За таких обставин, позовні вимоги до МТСБУ є безпідставними, необґрунтованими, оскільки ніяких порушень з боку МТСБУ у відносинах з позивачем немає та й взагалі позивач, на даний момент, не має права на отримання відшкодування шкоди від МТСБУ в цьому випадку, так як ним не дотримано чинних норм законодавства щодо надання документів до МТСБУ.

Окрім цього, зазначає, що законодавство надає право позивачу змінювати позовні вимоги лише до закінчення підготовчого засідання, і зміна позовних вимог може бути лише шляхом подання заяви про збільшення, або про зменшення позовних вимог, а не шляхом подання заяви про уточнення позовних вимог як це було зроблено позивачем, і відповідно до Єдиного реєстру судових рішень по даній справі ухвалою суду від 01.08.2019 року призначено саме судовий розгляд кримінального провадження, тому позивач подав свою заяву про уточнення позовних вимог з порушенням процесуального законодавства, але це було залишено поза увагою суду.

Представник потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_12 подав письмові пояснення, які фактично є запереченнями на апеляційну скаргу представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 , в яких він, вважаючи апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, просить залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін. При цьому також висловив прохання стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_10 судові витрати у вигляді професійної правничої допомоги, оскільки ОСОБА_10 очікує в майбутньому понести витрати за надання професійної правничої допомоги в сумі 15 750 грн., маючи зобов`язання перед АО "Ро Лекс", на підставі Договору про надання правової допомоги від 27.11.2019 року №05/11-2019.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Будучи повідомленими про день та час розгляду апеляційним судом вказаної апеляційної скарги, інші учасники судового провадження, окрім прокурора, до суду апеляційної інстанції не з`явилися, про поважність причин своєї неявки не повідомили і ніяких клопотань про відкладення розгляду від них не надійшло, при цьому представник цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвокат ОСОБА_7 , а також представник потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_12 надіслали заяви, в яких висловили прохання про проведення апеляційного розгляду без участі цивільних позивача та відповідача і їх представників, а тому апеляційний суд, враховуючи, що, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, їх неявка не перешкоджає проведенню розгляду, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без їх участі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні ним під час керування транспортним засобом правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_11 , та у завідомому залишенні без допомоги потерпілого, який перебував в небезпечному для життя стані і позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати йому допомогу, і він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан,що відповідає юридичній кваліфікації діяння за ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України, призначеного ОСОБА_6 , за сукупністю вказаних кримінальних правопорушень, покарання, та задоволення цивільного позову ОСОБА_10 щодо стягнення з ОСОБА_6 на її користь на відшкодування моральної школи 96 000 грн., перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки апеляційних доводів щодо вироку суду в цій частині в апеляційній скарзі не міститься.

При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Тож, переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_6 в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_10 , на неправильність вирішення якого судом першої інстанції стосовно цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України вказує в апеляційній скарзі його представник - адвокат ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, ч. 1 ст. 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому, відповідно до ч. 5 вказаної норми процесуального закону, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Стаття 62 КПК України передбачає, що цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела, до якого належить зокрема транспортний засіб.

Між тим, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових прав страхувальників.

Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15ц), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо згідно з цим договором або Законом України від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV, у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

За п. 39.1. ст. 39 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Таке бюро є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Статтею 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено також перелік випадків, в яких регламентні виплати здійснюються саме МТСБУ за рахунок коштів з централізованих страхових резервних фондів чи з коштів фонду страхових гарантій.

Згідно з п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, особами, на яких поширюється дія пункту 13.1 статті 13 цього Закону, який визначає, щоучасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Тому в контексті ч. 1 ст. 128 КПК України юридичною особою, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого чи неосудної особи, може бути МТСБУ у випадках, передбачених статтею 41 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Адже МТСБУ виступає такою юридичною особою, яка за законом несе цивільну відповідальність перед особою, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди і яка має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити до неї цивільний позов.

У даному ж провадженні, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди, у зв`язку з чим залучено до провадження як потерпілого дружину ОСОБА_11 - ОСОБА_10 . Спричинення цих наслідків (смерті ОСОБА_11 ) перебуває у причинному зв`язку із діяннями ОСОБА_6 , а саме вчиненням ним дорожньо-транспортної пригоди, який, згідно посвідчення серії НОМЕР_2 від 10 листопада 2015 року, є учасником бойових дій (т. 1 а.с. 118). Тому, відповідно до п. 41.1. ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, проводить саме МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

При цьому такий обов`язок Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди виникає не з факту безпосереднього спричинення ним завданої шкоди, як про те вказує апелянт, а в силу вимог вищевказаного Закону щодо здійснення регламентної виплати на користь потерпілої особи в межах страхових сум за наявності в даному випадку підстав, передбачених чинним законодавством.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_10 початково 03.09.2019 року було заявлено цивільний позов до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, який в подальшому - 09.12.2019 року нею було уточнено та висунуто також вимоги і до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення з нього завданої їй матеріальної шкоди (т. 1 а.с. 67-69, 81-87).

Звернувшись 09.12.2019 року з цивільним позовом, зокрема до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_10 просила стягнути з Моторного (транспортного) страхового бюро України на її користь страхове відшкодування в сумі 193 982 грн., що складається із, розрахованих в порядку ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суми моральної шкоди, заподіяної дружині загиблого ОСОБА_10 та дитині загиблого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у загальному розмірі 33 384 грн.; шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, оскільки після смерті ОСОБА_11 лишилася неповнолітня донька ОСОБА_13 , яка перебувала на його утриманні, - у сумі 150 228 грн., а також понесених ОСОБА_10 витрат на поховання в розмірі 10 370 грн.

Отже, на противагу твердженням апелянта, пред`являючи цивільний позов, зокрема і до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_10 скористалася наданим їй законом і закріпленим у ст. 55 Конституції України правом на звернення до суду, а залучення МТСБУ як цивільного відповідача узгоджується зі ст.ст. 62, 128 КПК України.

При цьому, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України про те, що цивільний позивач ОСОБА_14 мала пред`являти позов про відшкодування матеріальної шкоди до ОСОБА_6 , як володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки, за змістом Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( статті 9, 22-31, 35, 36), настання страхового випадку (вчинення ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілим відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок указаної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі і шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. А в даному випадку, оскільки ОСОБА_6 є особою, яка звільнена від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, то відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди проводить саме МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Не заслуговують на увагу, як такі, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального законодавства, і твердження апелянта про несвоєчасність звернення ОСОБА_10 з цивільним позовом та ще й в спосіб уточнення позовних вимог, оскільки, відповідно до ст. 128 КПК України, під час кримінального провадження особа має право звернутись з цивільним позовом до початку судового розгляду, а такий, як визначено у ст. 347 КПК України та слідує з матеріалів провадження, було розпочато лише 16.09.2020 року, і його назва - уточнена позовна заява не змінює його суті, як вимоги потерпілої від кримінального правопорушення особи відшкодувати матеріальні збитки та/або моральну шкоду, що заподіяні їй кримінальним правопорушенням, яка розглядається судом у кримінальному судочинстві.

Що стосується доводів представника цивільного відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України про порушення судом норм матеріального права при вирішенні цивільного позову в частині стягнення матеріальної шкоди через відсутність у потерпілої права на страхове відшкодування та позов до МТСБУ, у зв`язку з недотриманням нею процедури, тобто неподанням нею заяви про виплату страхового відшкодування безпосередньо до МТСБУ і ненаданням всіх необхідних документів для здійснення виплати відшкодування, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до МТСБУ про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК України, попереднє звернення потерпілого до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковою умовою.

Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 19.06.2019 року у справі №465/4621/16-к, від якої, на противагу твердженням апелянта, Велика Палата Верховного Суду не відходила.

З огляду на вищенаведене, не заслуговують на увагу і ті посилання апелянта, що до МТСБУ звертались представники позивача, а не сама позивач, яка, як опікун, має право на отримання відшкодування з метою захисту законних прав та інтересів малолітніх дітей, а також - про передчасне і безпідставне подання позову до МТСБУ, оскільки право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди, який в даному випадку і обрала потерпіла, звернувшись з цивільним позовом до суду в межах кримінального провадження, на реалізацію правовідносин щодо відшкодування заподіяної шкоди, які виникли безпосередньо між потерпілим від дорожньо-транспортної пригоди та МТСБУ.

Водночас у межах кримінального провадження за ст. 286 КК України факт, обставини дорожньо-транспортної пригоди, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування, тобто в цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до МТСБУ жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування, а МТСБУ приймає таке рішення про здійснення відшкодування (регламентної виплати) також і на підставі рішення суду у разі, якщо спір розглядався в судовому порядку. А відтак, твердження апелянта, що в даному випадку має бути доказ настання цивільно-правової відповідальності водія ОСОБА_6 в дорожньо-транспортній пригоді - відповідне рішення суду, до ухвалення якого звернення з позовом до МТСБУ є передчасним і безпідставним, не заслуговують на увагу, як такі, що вочевидь не грунтуються на вимогах чинного законодавства.

Тож, за результатами розгляду цивільного позову ОСОБА_10 , згідно вироку суду, було стягнуто на її користь з Моторного (транспортного) страхового бюро України страхове відшкодування в сумі 193 982 грн., яке складається із суми моральної шкоди, заподіяної дружині загиблого ОСОБА_10 та дитині загиблого ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у загальному розмірі 33 384 грн.; шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, оскільки після смерті ОСОБА_11 лишилася неповнолітня донька ОСОБА_13 , яка перебувала на його утриманні, - у сумі 150 228 грн., а також понесених ОСОБА_10 витрат на поховання в розмірі 10 370 грн.

Як зазначалось вище, відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із п. 23.1 ст. 23 вказаного Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Як визначено у ст. 27Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду.

При цьому, згідно ст. 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті, зокрема шкода відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років).

Оскільки після смерті ОСОБА_11 лишилися неповнолітня донька ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка перебувала на його утриманні, і за відсутності інших непрацездатних осіб, які б перебували на утриманні потерпілого, адже даних про таких не міститься у цивільному позові ОСОБА_10 , загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) даному утриманцю померлого, що не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, й складає 150 228 грн. (4173 х 36 = = 150 228 грн., де 4 173 грн. становить розмір мінімальної заробітної плати на 01 січня 2019 року), та підлягає стягненню із МТСБУ, яке за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діянням ОСОБА_6 .

Переконливих же доводів, які б спростовували наявність правових підстав для проведення вказаної регламентної виплати єдиному утриманцю померлого ОСОБА_11 , відповідно до положень п. 27.2 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в апеляційній скарзі представника цивільного відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України не наведено.

При цьому посилання апелянта на те, що таке відшкодування має здійснюватись щомісячними платежами на умовах, встановлених ст. 1200 ЦК України, але не більше ліміту відповідальності МТСБУ, не заслуговують на увагу, оскільки не грунтуються на вимогах Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 36 Закону), який визначає строки виплати страхових відшкодувань та не дає страховику право на його розтермінування.

Також, виходячи з положень п. 27.3 ст. 27 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим), загальний розмір такого страхового відшкодування цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами, що в грошовому еквіваленті становить 50 076 грн. та має бути розподілено, між дружиною померлого ОСОБА_11 - ОСОБА_10 , його дитиною - ОСОБА_13 та його матір`ю, тому стягненню з МТСБУ на користь ОСОБА_10 підлягає і моральна шкода в розмірі 2/3 частин від загального розміру такого страхового відшкодування, а саме - у сумі 33 384 грн.

А тому, всупереч тверджень представника Моторного (транспортного) страхового бюро України, рішення суду першої інстанції про необхідність стягнення з МТСБУ на користь ОСОБА_10 страхового відшкодування (регламентної виплати) - матеріальної та моральної шкоди у вищевказаних розмірах - 150 228 грн. та 33384 грн. відповідно, тобто на загальну суму 183 612 грн., є правильним.

Згідно з вироком суду, з Моторного (транспортного) страхового бюро України також стягнуто на користь ОСОБА_10 на відшкодування матеріальної шкоди і витрати на поховання в сумі 10 370 грн., які, згідно копії товарного чеку, дійсно понесла позивач.

Між тим, як слідує з матеріалів провадження, 14 січня 2020 року дана сума витрат на поховання в розмірі 10 370 грн. МТСБУ була сплачена на користь ОСОБА_10 , що підтверджується Довідкою № 1 від 26.12.2019 р., наказом про виплату № 434 та платіжним дорученням №-346628 (т. 1 а.с. 143-144), однак суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, внаслідок чого повторно стягнув з МТСБУ на користь ОСОБА_10 цю суму.

А відтак твердження в апеляційній скарзі представника Моторного (транспортного) страхового бюро України про неврахування судом, при вирішенні питання про стягнення зі Страховика витрат на поховання, вказаних обставин є слушними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що, вирішуючи цивільний позов в частині вимог ОСОБА_10 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, суд першої інстанції допустив безпідставне стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_10 витрат на поховання в сумі 10 370 грн., що, відповідно до вимог ст. 408 КПК України, є підставою для зміни вироку шляхом зменшення загального розміру відшкодування, яке підлягає стягненню з МТСБУ на користь ОСОБА_10 , на суму витрат на поховання, у зв`язку з чим апеляційна скарга представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а стягнута сума зменшенню до 183 612 грн.

При цьому, що стосується висловленого у запереченнях на апеляційну скаргу представником потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_12 прохання про стягнення з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_10 судових витрат на правову допомогу, які очікує в майбутньому понести ОСОБА_10 в сумі 15 750 грн., то колегія суддів зауважує, що такі вимоги не лише не підлягають вирішенню при розгляді апеляційним судом виключно лише апеляційної скарги представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України щодо вирішення цивільного позову, заявленого до Моторного (транспортного) страхового бюро України, як юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність перед особою, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди діянням обвинуваченого ОСОБА_6 , але й не грунтуються на вимогах ст. 124 КПК України, яка регламентує, що, у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, зважаючи на що та в силу приписів ч. 5 ст. 128 КПК України, положення Цивільного процесуального кодексу України, які регулюють порядок розподілу витрат на правову допомогу та на які посилається представник потерпілої, й не можуть бути в даному випадку застосовані.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову змінити, зменшивши загальний розмір відшкодування, що підлягає стягненню з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_10 , до 183 612 (сто вісімдесят три тисячі шістсот дванадцять) грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3