Житомирський апеляційний суд
Справа №296/8322/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2023 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

захисника: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 26 грудня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження № 0001200, № 0001504 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України.

Строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 закінчується 31.12.2022 року, однак судове провадження по даному кримінальному провадженню не закінчено.

Прокурор звернулась до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 на 60 днів, вказавши про наявність визначених в ст. 177 КПК України ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вказаної статті та в судовому засіданні повністю підтримала дане клопотання.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 , в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання прокурора та просив суд змінити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора та підтримав клопотання свого захисника.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 26 грудня 2022 року клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому з тримання під вартою на домашній арешт залишено без задоволення за безпідставністю.

Клопотання прокурора задоволено.

Продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України, строком на 60 діб, по 23 лютого 2023 року, включно.

Відповідно до п.2 ч.5 ст. 182 КПК України, з урахуванням наведених вище обставин, що характеризують обвинуваченого ОСОБА_7 визначено розмір застави, достатньої для забезпечення ним процесуальних обов`язків - 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, в сумі 52000 (п`ятдесят дві тисячі) грн. в національній грошовій одиниці, яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Корольовського районного суду м. Житомира, в разі внесення якої звільнити ОСОБА_7 з-під варти.

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до нього домашній арешт. Вказує, що більше двох років знаходиться під вартою з урахуванням досудового слідства та судових засідань. Зазначає, що прокуратура 12 разів зверталась з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, при тому в своїх клопотаннях не зазначала та не приймала до уваги те, що на його утриманні знаходиться мати, яка є інвалідом 1-ї групи, четверо дітей та дружина. В своєму клопотанні прокурор навів повний перелік ризиків, які не мають до нього жодного відношення, а саме переховування від суду, знищення речей, вплив на свідків та потерпілих, вчинення нового правопорушення. Вказує, що зазначені прокурором ризики є надуманими та не відповідають дійсності. Вважає, що причиною продовження строку тримання під вартою є те, що він заявив відвід судді.

Обвинувачений в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив застосувати домашній арешт за місцем проживання цивільної дружини у м,Житомирі, зазначив, що на його утриманні перебуває матір інвалід, яка проживає у селі та неповнолітні діти, один з яких є його рідним сином, проте офіційно він не записаний батьком.

Захисник обвинуваченого підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного, просив її задовольнити та застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Прокурор під час апеляційного розгляду провадження зазначив, що ОСОБА_7 не працевлаштований з 2016 року, вчиняє корисливі злочини, застосування домашнього арешту не буде стримуючим фактором для вчинення нових злочинів. До закінчення досудового розслідування залишилося допитати свідків.

Заслухавши доповідь судді, доводи та вимоги учасників обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, захисника, який підтримав апеляційну скаргу свого підзахисного, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна обвинуваченого скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжкого та тяжкого злочинів, тяжкість покарання в разі визнання його судом винним та те, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за майнові злочини, схильний до вчинення нових злочинів, відсутність роботи та сталих соціальних зв`язків свідчить про відсутність даних про зменшення чи відсутність ризиків, які передбачені ст. 177 К1ІК України, а саме: переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою в тому числі й домашнього арешту, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене, докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, враховуючи також те, що ОСОБА_7 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, дали суду першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення,

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції, відмовивши в застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що прокурор не довів жодного доказу щодо конкретних ризиків, якими б обґрунтовувалось саме необхідність продовження тримання під вартою та не довів суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

Твердження обвинуваченого про те, що він має на утриманні матір-інваліда та неповнолітніх дітей, тому йому необхідно застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що матір обвинуваченого проживає в селі Головенка Житомирського району, а він просить застосувати домашній арешт за місцем проживання цивільної дружини у м.Житомирі, крім того до вчинення злочину обвинувачений проживав у свого товариша, що не було спростовано стороною захисту, тому доказів того, що він піклувався про свою матір до вчинення злочинів та буде піклуватися про неї, проживаючи за місцем проживання дружини, а також того, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту можна застосувати за місцем проживання його цивільної дружини в матеріалах провадження немає та в судовому засіданні не надано.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з мотивів, наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, на думку апеляційного суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 26 грудня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 ,- без змін..

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: