Номер провадження: 11-кп/813/710/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2021 року у кримінальному провадженні №0000343 від 10.02.2019 року, відносно:
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Копивка, Тульчинського району, Вінницької області, громадянин України, з вищою освітою, одружений, має на утриманні малолітню дитину 2018 року, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,
встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України і призначено йому покарання за ч. 1 ст. 289 КК України (в ред. Закону №2617-VIII від 22.11.2018) у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 17000 грн., в дохід держави.
Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_10 про відшкодування завданої злочином моральної шкоди - залишено без задоволення.
Також вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним в тому, що 08 лютого 2019 року у невстановлений час, ОСОБА_7 , знаходячись біля буд. 10/12 по вул. Посмітного, що у Приморському районі в м. Одесі, умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу до автомобіля марки ЗАЗ ЛаУЗ «Волинець» 1985 р.в., з д.н. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який був припаркований на одному і тому ж місці довгий час у занедбаному стані, зробив заміну номерних знаків, на номерний знак автомобіля марки ЛуАЗ д.н. НОМЕР_3 , який був у користуванні ОСОБА_7 після чого надав службі вантажоперевезення автомобілів свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль марки ЛуАЗ д.н. НОМЕР_3 , який заздалегідь підготував, тим самим ввів водія евакуатора в оману, і заволодів вказаним автомобілем, розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_9 на загальну суму 80000 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції представник потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу, оскільки вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, а призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що призначаючи покарання суд не врахував, що ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення умисно, підготувався до скоєння злочину, зробив заміну номерних знаків, щоб безперешкодно викрасти автомобіль та перевезти його за місцем мешкання своїх батьків. Під час досудового слідства ОСОБА_7 навіть не вибачився перед потерпілою. Зазначає, що автомобіль був повернутий тільки після відкриття кримінального провадження та був повернутий власниці в неробочому стані. Також вказує, що злочином ОСОБА_9 причинена моральна шкода в сумі 80000 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 в повному обсязі. Таким чином, вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні цивільного позову.

Просить вирок суду змінити, визнавши ОСОБА_7 винним у скоєнні злочину передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років та задовольнити заявлений цивільний позов в повному обсязі.

Потерпіла ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 були належним чином повідомленні про час та місце розгляду апеляційної скарги, однак в судове засідання не з`явилися та клопотання про відкладення розгляду справи не подавали, у зв`язку з чим апеляційний суд з`ясувавши думку учасників кримінального провадження, вважав за можливе розглянути справу за їх відсутності.
Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. Особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального, кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Відповідно до оскаржуваного вироку суду першої інстанції та журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_7 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, а тому допитавши обвинуваченого ОСОБА_7 за згодою всіх учасників судового розгляду, суд першої інстанції розглянув справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні, і дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого в інкримінованому йому злочині.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої щодо м`якості призначеного покарання, апеляційний суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до положень ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 289 КК України суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання та обтяжують покарання.

Згідно до ст. 66 КК України до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, судом першої інстанції враховано те що обвинувачений щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та добровільно відшкодував завдану шкоду. Також судом першої інстанції взято до уваги, що обвинувачений раніше не притягувався до кримінальної відповідальності та повернув автомобіль власниці.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, судом першої інстанції прийнято до уваги, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 289 КК України винним у вчиненні якого визнається, 08.02.2019, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання, у тому числі, фактичних обставин кримінального провадження, повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, дані про особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання, (в ред. Закону №2617-VIII від 22.11.2018) у виді штрафу у розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, в сумі 17000 грн., яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження ним вчинення нових злочинів.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги потерпілої щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а призначене покарання обвинуваченому є вмотивованим, таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації.
Водночас, апеляційний суд вважає, що доводи представника потерпілої щодо незадоволення судом першої інстанції цивільного позову, заслуговують на увагу.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачений добровільно повернув авто власниці, відремонтував авто, і на момент притягнення його до відповідальності, транспортний засіб знаходився у кращому стані, ніж до вчинення злочину, тому вважав, що самої констатації спричиненої шкоди буде достатньо для справедливої сатисфакції, за викладених умов і обставин.

Проте, колегія суддів не погоджується з цим висновкам районного суду з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до положень ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Виходячи із правил ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються в тому числі підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд, погоджується з доводами представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 щодо спричиненої моральної шкоди, яка виразилась в емоційних та моральних стражданнях, тяжкістю вимушених змін у життєвих стосунків пов`язаних із злочином, які довелось перенести потерпілій ОСОБА_9 , а тому вважає за необхідним апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 задовольнити частково, оскаржуваний вирок - змінити в частині вирішення цивільного позову та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 10000 (десять тисяч) грн.
Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Керуючись статтями 370, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2021 року у кримінальному провадженні №0000343 від 10.02.2019 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України змінити в частині вирішення цивільного позову.
Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_9 - ОСОБА_10 про відшкодування завданої злочином моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди кошти у сумі 10000 (десять тисяч) грн.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4