ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/29/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.358 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 лютого 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 20 вересня 2022 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Мильне, Зборівського району, Тернопільської області, зареєстрованої та проживаючої АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, та призначено їй за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

Звільнено ОСОБА_7 від призначеного судом за даним вироком покарання на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Питання щодо стягнення витрат за проведення експертиз та речових доказів вирішено.

Згідно з вироком, 04 лютого 2019 року встановлений факт смерті ОСОБА_10 , якому за життя на підставі свідоцтва про право власності на житло належала квартира за адресою АДРЕСА_2 . Після смерті ОСОБА_10 відкрилась спадщина, право на яку мають рідний брат померлого ОСОБА_11 та рідна сестра ОСОБА_7 . Надалі, у невстановлені досудовим розслідуванням дату та час, у ОСОБА_7 , яка усвідомлювала, що вказана квартира їй ще не належить, з метою її продажу, виник злочинний умисел, направлений на використання завідомо підробленого документа. Реалізуючи свій злочинний намір 21 лютого 2019 року в денний час ОСОБА_7 , діючи умисно, прибула до приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу за адресою м. Тернопіль, вул. Микулинецька, 3а, офіс 212, де надала отриманий за невстановлених обставин завідомо підроблений документ, а саме свідоцтво про право власності на житло, за адресою: АДРЕСА_2 , видане на її ім`я, з метою укладення договору купівлі-продажу квартири з покупцем. У подальшому, ввівши в оману приватного нотаріуса та покупця, усвідомлюючи, що вона не є власником вищевказаної квартири та, відповідно, не може виступати її продавцем, ОСОБА_7 , діючи умисно підписала договір купівлі-продажу від 21.02.2019р., який містить посилання на згадане підроблене свідоцтво про право власності на житло, начебто видане на її ім`я та тим самим використала означений завідомо підроблений документ. У цей же день вказаний договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом та о 20 год. 29 хв. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 за особою, яка зазначена у згаданому договорі покупцем.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 20 вересня 2022 року скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Свої вимоги мотивує тим, що із оскаржуваним вироком не погоджується у зв`язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також через порушенням судом кримінального процесуального закону та неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Також захисник вказує на те, що наданими стороною обвинувачення докази не спростовують покази ОСОБА_7 , про те, що вона осінню 2018 року знайшла у газеті Ріа плюс номер телефону людини, яка займається підготовкою документів та їх реєстрації для продажу нерухомості, номер телефону не пригадує, вказує тільки, що ту людину звати ОСОБА_12 , і вони через декілька днів зустрілись і вона передала йому документи на квартиру за адресою АДРЕСА_2 . В подальшому, в другій половині січня 2019 року згаданий чоловік передав їй пакет документів на вказану квартиру, які потрібні для реєстрації квартири в реєстрі прав на нерухоме майно.

Також вказує на те, що докази на які послався суд у своєму вироку, а саме: свідоцтво про смерть ОСОБА_10 ; копія технічного паспорта на квартиру за адресою АДРЕСА_2 ; постанова про відібрання зразків для проведення експертизи від 12 лютого 2020 року; протокол отримання зразків для проведення експертизи від 12 лютого 2020 року; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; висновок про оціночну вартість квартири АДРЕСА_2 ; свідоцтво про право власності на житло від 13 серпня 1996 року (квартиру АДРЕСА_3 ); свідоцтро про право власності на житло від 15 серпня 1996 року (квартиру АДРЕСА_3 ); покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , не доводять умислу ОСОБА_7 на використання підробленого докумкента, а лише вказують на існування підробленого свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 та факт відчуження вказаної квартири.

Захисник стверджує, що суд у своєму вироку повинен був пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність прямого умислу, корисливого мотиву та відповідної мети саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу їх відсутність або інший характер або спрямованість цих елементів, як складу злочину.

Також вважає, що судом безпідставно стягнуто витрати на проведення експертиз, що суперечить позиції ОП ККС ВС висловленій в постанові ВС від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17 в якій йдеться, про те, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться за рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних зокрема із залученням експерта стороною захисту.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченої та доводи її захисника, які підтримали апеляційну скаргу з наведених у ній підстав і просили вирок Тернопільського міськрайонного суду від 20 вересня 2022 року скасувати та закрити кримінальне провадження, думку прокурора, який заперечив проти доводів сторони захисту і просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно зі ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання апеляційного суду, судом першої інстанції при прийнятті рішення вказаних вимог закону дотримано.

Судом правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження та зроблено обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України.

Вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах доведена зібраними по справі та дослідженими в судовому засіданні доказами.

Під час судового розгляду обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, не визнала і в своїх показаннях пояснила, що восени 2018 року вона в газеті "Pia плюс" знайшла номер телефону людини на ім`я ОСОБА_12 , яка займається підготовкою документів для продажу нерухомості, номер телефону не пригадує. Вона передала йому документи на квартиру АДРЕСА_3 . Які саме передавала документи не пам`ятає. В подальшому, в другій половині січня 2019 року цей чоловік передав їй пакет документів на вказану квартиру, які були потрібні для реєстрації квартири в реєстрі прав на нерухоме майно. На будь-які додаткові запитання обвинувачена відмовилася давати відповіді на підставі ст. 63 Конституції України.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_7 , її винуватість у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, повністю підтверджується показами свідків та доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами матеріалів кримінального провадження, зокрема:

свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що квартира за адресою АДРЕСА_2 належала на праві власності його братові ОСОБА_10 до його смерті. Він, свідок, оплачував комунальні послуги даної квартири на ім`я брата ОСОБА_10 . Після його смерті їхня сестра ОСОБА_7 забрала ключі від даної квартири і незаконно заволоділа квартирою. При зверненні до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини свідок виявив заяву ОСОБА_7 про прийняття спадщини Стверджував, що ОСОБА_7 ніколи не була зареєстрована і не проживала в даній квартирі і знала про те, що дана квартира належить їхньому братові ОСОБА_10 . Також ствердив, що брат не складав заповіт і не укладав угод, щоб ОСОБА_7 стала власником квартири;

свідок ОСОБА_13 пояснила, що здійснювала реєстраційні дії без паперових документів, оскільки їх приймає реєстратор в Центрі надання адміністративних послуг, до неї надходять документи в електронному виді і з реєстраційним номером;

свідок ОСОБА_14 суду пояснив, що взимку 2019 року він знайшов по оголошеннях квартиру за адресою АДРЕСА_2 і через кілька днів він з ОСОБА_7 уклали в нотаріуса договір купівлі. Показання цього свідка узгоджуються з протоколом пред`явлення йому особи для впізнання за фотознімками від 03.07.2020р., де свідок ОСОБА_14 заявив, що на фотографії №3 впізнав ОСОБА_7 як особу, яка 21 лютого 2019 року шляхом укладення договору купівлі-продажу продала йому квартиру АДРЕСА_3 ;

згідно письмових інформацій ТзОВ "Міського бюро технічної інвентаризації" за №1412/07-2 та від 22.10.2019р. за №1201/07-2 від 05.09.2019р. власником квартири АДРЕСА_3 станом на 29.12.2012р. був ОСОБА_10 на підставі свідоцтва від 15.08.1996р. (розпорядження органу приватизації №14707 від 07.08.1996р.), а ОСОБА_7 не мала зареєстрованого нерухомого майна в м. Тернополі;

висновками судової технічної експертизи за №3/3-106/20 від 25 лютого 2020 року і судової почеркознавчої експертизи за №3/3-107/20 від 04 березня 2020 року встановлено, що свідоцтво про право власності на житло від 13 серпня 1996 року на ім`я обвинуваченої ОСОБА_7 є підробленим.

Отже, суд першої інстанції дав належну оцінку усім доказам по справі відповідно до вимог ст.94 КПК України та прийшов до правильного висновку, що обвинувачена ОСОБА_7 використала завідомо підроблений документ при укладенні договору купівлі-продажу з ОСОБА_14 .

При цьому, на переконання колегії суддів, всі вищеперераховані докази вини обвинуваченої ОСОБА_7 у скоєнні даного кримінального правопорушення є належними та допустимими, оскільки всі вони зібрані у визначеному законом порядку.

Також з матеріалів справи вбачається, що органи слідства і суд дослідили у справі всі ті обставини, які могли мати значення для прийняття рішення у кримінальному провадженні, а тому наведені апелянтом у апеляційній скарзі доводи про незаконність вироку суду першої інстанції є необґрунтованими, та колегія суддів при перевірці справи та прийнятого рішення не виявила допущених істотних порушень КПК України чи неправильного застосування кримінального закону, які б тягнули за собою скасування чи зміну вироку суду.

Таким чином, вина обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 358 КК України, а саме використання завідомо підробленого документу, є доведеною.

При цьому твердження захисника про те, що судом не доведено прямого умислу та корисливого мотиву є хибними, так як ОСОБА_7 маючи підроблене свідоцтво про право власності і знаючи, що дана квартира їй не належить оформила в нотаріуса договір купівлі-продажу вказаної квартири де виступила в якості продавця.

В оскарженому вироку суд першої інстанції на підставі оцінки встановлених в ході судового розгляду і наведених у вироку обставин правильно вказав, що ОСОБА_7 знала, що квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_10 , і ще за його життя обвинувачена почала вчиняти дії по реєстрації цієї квартири на своє ім`я, а після його смерті продала його квартиру на підставі попередньо отриманих нею завідомо підроблених документів.

Свідоцтво про право на спадщину на майно ОСОБА_10 . ОСОБА_7 не отримувала і станом на дату продажу нею квартири воно не могло бути видане, оскільки шестимісячний строк на прийняття спадщини на той час ще не минув.

Зазначені обставини в скупності беззаперечно вказують на те, що ОСОБА_7 отримавши в січні 2019 року на своє ім`я свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 і знаючи, що вказана квартира їй не належить, 21 лютого 2019 року використала вказане свідоцтво для оформлення нею продажу квартири ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В апеляційній скарзі захисника не наведено жодних обставин на спростування вказаних висновків суду першої інстанції, а лише узагальнено стверджується, що суб`єктивна сторона інкримінованого ОСОБА_7 правопорушення не доведена.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про те, що вирок підлягає скасуванню та кримінальне провадження відносно обвинуваченої закриттю у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати, на думку колегії суддів, є неспроможними, оскільки подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченої в ньому та інші обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, судом встановлені в повному обсязі, а кваліфікація дій обвинуваченої за ч.4 ст.358 КК України є правильною.

Наведене в апеляційній скарзі захисника посилання на висновки ОП ККС ВС від 12 вересня 2022 року у справі №203/241/17 є неналежними, оскільки дане рішення стосується звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження на цій підставі, а не звільнення особи від покарання.

У цій справі судом постановлено обвинувальний вирок, а тому стягнення з обвинуваченої витрат на проведення судових експертиз відповідає вимогам ч.2 ст.124 КПК України.

Таким чином, перевіркою цих та інших доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченої судом апеляційної інстанції встановлено, що подана апеляційна скарга не містить належного обґрунтування для скасування оскаржуваного вироку з підстав, передбачених ст. 409 КПК України, так само, як і підстав для закриття кримінального провадження, передбачених ст. 284 цього Кодексу. В тому числі відсутні підстави для закриття провадження через не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання, як про це просить захисник.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є законним і обґрунтованим, а тому відмовляє захиснику обвинуваченої ОСОБА_7 адвокату ОСОБА_9 в задоволенні його апеляційної скарги.

Покарання обвинуваченій призначено у відповідності до вимог ст.65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особи винної, яка раніше не судима, відсутності обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченої.

Враховуючи конкретні умови, при яких було скоєно кримінальне правопорушення і те, що з дня вчинення інкримінованого обвинуваченій діяння минуло більше трьох років і не переривався строк давності притягнення до кримінальної відповідальності, однак обвинувачена не заявила клопотання про його застосування, суд правильно призначив їй покарання в межах санкції статті обвинувачення та на підставі п.2 ч.1 ст. 49 КК України звільнив обвинувачену від призначеного покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду від 20 вересня 2022 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді