Постанова

Іменем України

03 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 592/6422/20

провадження № 51-3690 км 20

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_7,

суддів ОСОБА_8, ОСОБА_9,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_10,

прокурора ОСОБА_11,

засудженого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_12,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на вирок Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 березня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000937, за обвинуваченням

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 березня 2021 року ОСОБА_1 засуджено за ч.1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_1 залишено у виді тримання під вартою, строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту затримання, з 16 березня 2020 року. На підставі ч.5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання зараховано період попереднього ув`язнення, з 16 березня 2020 року по 12 березня 2021 року.

Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні, скасовано арешт на майно.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2021 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винуватим у тому, що він, 16 березня 2020 року приблизно о 10 год. 30 хв., знаходячись за місцем проживання, по АДРЕСА_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час обопільного словесного конфлікту із вітчимом ОСОБА_2 , що виник на ґрунті тривалих неприязних стосунків, діючи умисно, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_2 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді його смерті та бажаючи їх настання, у короткий проміжок часу наніс ОСОБА_2 не менше 46 ударів кулаками по голові, тулубуу життєво-важливі органи, та кінцівках, чим спричинив йому множинні тілесні ушкодження. Смерть потерпілого настала в результаті закритої травми грудної клітки та черевної порожнини, що призвело до розвитку травматичного шоку, гострої легеневої та серцево-судинної недостатності і знаходиться в прямому причинному зв`язку.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить перекваліфікувати його дії на ст.118 КК України та призначити мінімальне покарання в межах санкції цієї статті.

Зазначає, що він оборонявся від протиправних дій потерпілого, при цьому перевищив межі необхідної оборони, умислу на заподіяння смерті не мав.

В основу обвинувального вироку покладено суперечливі показання свідка ОСОБА_3 .

Безпідставно визнано його матір потерпілою у справі.

Вважає, що суд неправомірно визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння обтяжуючою обставиною, оскільки цей факт не доведено.

При призначенні покарання не враховано, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, частково визнав вину, має освіту, працює, позитивно характеризується за місцями роботи та проживання, відсутність шкоди, а також позицію потерпілої щодо призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі.

Позиції інших учасників судового провадження

Засуджений ОСОБА_1 та захисник ОСОБА_12, в судовому засіданні, вимоги касаційної скарги підтримали та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_11, в суді касаційної інстанції, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги засудженого, заперечував проти її задоволення.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

За змістом ст. 433 цього Кодексу Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви Суду

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Суд першої інстанції, виконуючи приписи ст. 94 КПК України, ретельно перевірив зібрані під час досудового розслідування та надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку. При цьому, констатував, що за встановлених фактичних обставин надані стороною обвинувачення докази доводять наявність в діях засудженого складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, тобто умисне вбивство. З позицією місцевого суду погодилася і апеляційна інстанція.

Суди навели переконливі аргументи на обґрунтування такого висновку, тому Верховний Суд вважає доводи касаційної скарги засудженого про те, що його дії охоплюються складом злочину відповідальність за який передбачена ст.118 КК України - умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, такими що не ґрунтуються на матеріалах справи і вимогах закону, виходячи з наступного.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема, щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Умисне вбивство (стаття 115 КК України ) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина 3 статті 36 КК України).

До критеріїв визначення необхідної оборони серед іншого, належать - наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність.

Суд першої інстанції дослідив показання самого обвинуваченого ОСОБА_1 , який хоча і частково визнав свою вину у вчиненому, зазначаючи, що умислу на вбивство ОСОБА_2 не мав, однак, він не заперечив того, що дійсно наносив кулаками численні удари по голові, тулубу та кінцівках, у життєво-важливі органи вітчима, при цьому продовжував побиття навіть тоді коли останній лежав нерухомий на підлозі, тобто не становив жодної загрози.

Обґрунтовано суд взяв до уваги і показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в присутності яких обвинувачений, одразу після скоєного, розповів як наносив тілесні ушкодження потерпілому та продовжував наносити навіть коли він уже не рухався.

Відповідно до висновку експерта №293/197 від 27 квітня 2020 року у ОСОБА_2 виявлено множинні тілесні ушкодження, деякі згруповані, що вказує про нанесення йому не менш ніж 46 травматичних впливів тупими предметами. Причиною смерті є закрита травма грудної клітки (множинні подвійні двосторонні переломи ребер, забій легень, забій серця) та черевної порожнини (розрив капсули печінки, відрив кореня брижі тонкої кишки з ушкодженням судин), що призвело до розвитку травматичного шоку, гострої легеневої та серцево-судинної недостатності.

Характер, кількість та локалізація заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень беззаперечно вказують на цілеспрямованість дій ОСОБА_1 , який наносив удари вітчиму з прикладенням достатньої сили та не припиняв свої дії, поки не досяг бажаного результату, тобто засуджений усвідомлював суспільно небезпечний протиправний характер своїх дій, передбачав настання тяжких наслідків у виді смерті потерпілого і бажав цього, тобто діяв з прямим умислом.

Суд належним чином перевірив версію сторони захисту про те, що ОСОБА_1 начебто, захищався від протиправних посягань з боку ОСОБА_2 , який був тренером по карате, проте, не встановили наявності суспільно небезпечного посягання та необхідності вчинення захисних дій.

Заслуговує на увагу той факт, що потерпілий був набагато старший за віком від обвинуваченого, останній до того ж, володів навиками боксування. Твердження засудженого про те, що ОСОБА_2 наніс йому удар в голову, тому він був змушений наносити удари у відповідь не знайшли свого підтвердження, оскільки під час обстеження експертом у ОСОБА_1 не виявлено жодних тілесних ушкоджень в області голови.

Поряд з цим, суд належним чином оцінив показання свідка ОСОБА_3 (сусідки обвинуваченого) яка підтвердила, що двічі стукала в двері своїх сусідів так як чула шум від бійки. Обвинувачений одразу їй відчинив, вона бачила потерпілого ОСОБА_2 який намагався піднятися з підлоги, тому свідок просила ОСОБА_1 не бити вітчима. В свою чергу, засуджений не просив її про допомогу, запевнив, що у нього все добре, видимих тілесних ушкоджень на ньому не було, він не був схвильованим, зляканим та таким, що потребував допомоги.

Таким чином, у матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_2 вчинив дії, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого злочину і викликали б у засудженого стан необхідної оборони. Натомість, характер та цілеспрямованість дій ОСОБА_1 свідчать саме про прямий умисел на позбавлення життя потерпілого, а не на свій захист, тому дії засудженого за ч.1 ст. 115 КК України кваліфіковані вірно.

Посилання у скарзі на те, що в основу обвинувального вироку покладено суперечливі показання свідка ОСОБА_3 , не прийнятні.

Засуджений стверджує, що місцевий суд безпідставно не зачитав в судовому засіданні показання свідка ОСОБА_3 , які вона надавала слідчому, тому, що тоді вона краще пам`ятала обставини події, аніж в суді першої інстанції.

Разом із цим, положеннями ч.4 ст.95 КПК України чітко регламентовано, що суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або на отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Місцевий суд дотримався вимог ст.95 КПК України та у вироку виклав показання свідка ОСОБА_3 , які він безпосередньо сприймав в судовому засіданні щодо відомих їй обставин у кримінальному провадженні, що мали значення та щодо фактів, які вона сприймала особисто. Свідок давала показання під присягою, з дотриманням усіх правил допиту. Із судових рішень не вбачається жодних суперечностей у показаннях свідка ОСОБА_3 , тому ставити під сумнів ці показання підстав не має.

Не заслуговують на увагу і доводи засудженого про те, що його матір безпідставно визнано потерпілою у справі.

За загальним правилом, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого ( ч.1, 2 ст. 55 КПК України).

Разом із цим, відповідно до ч.6 ст.55 КПК України, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна (чи кілька) особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Так, внаслідок вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення настала смерть ОСОБА_2 , в свою чергу, мати засудженого - ОСОБА_6 є дружиною убитого. Даних про наявність інших близьких родичів у потерпілого матеріали кримінального провадження не містять. 16 березня 2020 року, в день вчинення злочину, ОСОБА_6 залучена до провадження як потерпіла, після чого їй було роз`яснено права та обов`язки. ОСОБА_6 ні під час досудового розслідування, ні в ході тривалих судових розглядів, не оспорювала свій процесуальний статус. Навпаки, в повній мірі користувалась наданими законом правами та реалізовувала їх.

Доводи засудженого про те, що місцевий суд необґрунтовано визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння обтяжуючою обставиною були предметом належної перевірки суду апеляційної інстанції та визнані безпідставними.

Апеляційний суд слушно зазначив, що факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину підтверджується сукупністю досліджених місцевим судом доказів. Зокрема, медичним висновком , відповідно до якого ОСОБА_1 перебував в стані алкогольного і наркотичного сп`яніння. Показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які підтвердили, що ОСОБА_1 , одразу після вчиненого злочину, перебував в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, сам обвинувачений ОСОБА_1 , надаючи показання в суді, зазначав, що вранці, перед конфліктом з вітчимом, він повернувся додому з вулиці, де вживав самогон.

Таким чином, дослідивши всю сукупність доказів, місцевий суд правомірно визнав доведеним факт перебування ОСОБА_1 в момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та обґрунтовано визнав цю обставину обтяжуючою, у відповідності з вимогами ст. 67 КК України.

Не заслуговують на увагу і доводи засудженого про суворість призначеного йому покарання.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, дотримався наведених вимог матеріального закону та, обираючи ОСОБА_1 міру примусу, належним чином врахував дані про особу винного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, за якими характеризується позитивно, не одружений та не має дітей. Взяв до уваги і позицію потерпілої, яка просила не позбавляти його волі. Зважено і на те, що засуджений частково визнав свою вину у вчиненому, тому цю обставину визнано такою, що пом`якшує покарання.

Наведене стало підставою для призначення ОСОБА_1 покарання наближеного до мінімального розміру, визначеного санкцією статті, за якою його засуджено.

Водночас, суд дав належну оцінку ступеню тяжкості кримінального правопорушення виходячи не лише з визначених у ст.12 КК України формальних критеріїв, а і з особливостей конкретного кримінального правопорушення, тому дійшов правильного висновку про необхідність реального відбування покарання.

Таким чином, суд належним чином оцінив та врахував усі обставини, які за законом мають правове значення, в тому числі й ті, на які посилається ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі, та дійшли обґрунтованого переконання, про можливість виправлення та перевиховання засудженого лише в умовах ізоляції від суспільства, призначивши покарання у виді восьми років позбавлення волі, належним чином мотивувавши своє рішення.

Суд вважає, що призначене ОСОБА_1 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни чи скасування судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги засудженого немає.

Беручи до уваги викладене та, керуючись статтями 434, 436, 441,442 КПК України, Суд вважає, що оскаржувані судові рішення слід залишити без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:

Вирок Ковпаківського районного суду міста Суми від 12 березня 2021 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9