Справа № 346/4483/22
Провадження № 11-кп/4808/140/23
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0001263 за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 5 ст. 111-1, ч. 2 ст. 435-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що суд не обґрунтував належним чином жодного ризику та не навів будь-яких переконливих доказів необхідності продовження такого виняткового запобіжного заходу, як тримання під вартою. Наголошує, що матеріали провадження містять недопустимі докази. Вважає, що ризики передбачені ст. 177 КПК України не доведені. Стверджує, що не має наміру переховуватися від суду, оскільки є військовозобов`язаним, а отже не зможе виїхати за кордон. Апелянт вважає, що не може впливати на свідків, оскільки вони не мешкають в м. Коломия, а в нього відсутні ресурси для впливу на них. Зауважує, що його безробіття зумовлено тим, що він планував вступити у магістратуру до вищого навчального закладу. Вказує, що має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року, зокрема, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 18 березня 2023 року включно.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що існують ризики, зазначені у статті 177 КПК України, такі, як те, що обвинувачений ОСОБА_7 з метою ухилення від кримінальної відповідальності може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, у даному кримінальному провадженні, може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується. Суд наголосив, що ОСОБА_7 обвинувачується у розповсюдженні матеріалів із публічними закликами до захоплення державної влади, у вчиненні публічних закликів до проведення незаконного референдуму на тимчасово окупованій території, у поширенні матеріалів, які містять образу честі і гідності військовослужбовців, які здійснюють заходи із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, у поширенні матеріалів, у яких міститься виправдовування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році, глорифікації її учасників, у тому числі шляхом представлення збройної агресії Російської Федерації проти України як внутрішньогромадянського конфлікту, вчинених повторно. Інший запобіжний захід, більш м`який, не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК України, та буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

В судовому засіданні апеляційного суду:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили застосувати більш м`який запобіжний захід;

- прокурор вважає апеляційну скаргу безпідставною, а рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції згідно з вимогами ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом апеляційного оскарження є саме рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 від 17 січня 2023 року, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Перевіривши доводи сторони захисту, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання прокурора та рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 прийнято за наявності необхідних для цього підстав, з наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про : наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У кримінальному провадженні ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 5 ст. 111-1, ч. 2 ст. 435-1, ч. 3 ст. 436-2 КК України.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового провадження, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

В той час, оскільки зібрані під час досудового розслідування докази були достатніми для складання обвинувального акту, особа, про яку йдеться, могла вчинити такі правопорушення.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку суду апеляційної інстанції, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, кількість епізодів та спосіб їх вчинення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Наведене прокурором у клопотанні обґрунтування існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які мають місце в даному випадку - переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується з врахуванням обставин і тяжкості кримінальних правопорушень та покарання, яке загрожує у разі визнання винуватості, даних, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_7 , є переконливим.

Як і в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що ризики згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України з часу застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу.

Апелянт не навів вагомих підстав вважати, що обставини, які вказували на наявність заявлених прокурором ризиків, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, змінилися, та відповідно, вони зменшились, а також, що після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу виникли нові обставини.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для судового провадження подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що висновки суду про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зроблено в результаті аналізу сукупності обставин, зокрема даних про події кримінальних правопорушень, поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування та судового провадження, відомостей, що характеризують його особу, інших обставин по кримінальному провадженню, оцінки доводів прокурора.

Судовий розгляд триває, встановлюються обставини, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції вважає, що під час розгляду клопотання доведено неможливість запобігання відповідним ризикам у разі застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, зокрема домашнього арешту. При застосуванні іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно нього існує значна ймовірність того, що він порушуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Таким чином, застосування тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу, - забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання виникненню ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що при прийнятті рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати статті 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положення, встановлені у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції врахував ці приписи, а також положення ст. ст. 177, 178, 183, 194, 199 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження, та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 .

При цьому колегія суддів враховує вимоги ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тільки тримання під вартою, що в свою чергу спростовує твердження апелянта про можливість застосування цілодобового домашнього арешту або застави.

Твердження апелянта про необхідність зміни запобіжного заходу враховуючи стан здоров`я, оскільки у нього є висипання на шкірі та він не може спати, колегія суддів не може прийняти до уваги. Така обставина не може бути підставою для прийняття відповідного судового рішення, оскільки такий стан здоров`я не підтверджений відповідними довідками, стороною захисту не надано будь-яких документів, які підтверджують неможливість лікування особи в установі виконання покарань.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Керівництво установи виконання покарань забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах установ виконання покарань (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Керівництво установи виконання покарань забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини установи виконання покарань закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини установи виконання покарань готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва установи виконання покарань.

Даних про неможливість отримання лікування в умовах обрання відповідного запобіжного заходу запобіжного заходу стороною захисту не надано.

Таким чином, факт звернення до лікаря установи виконання покарань не може бути підставою для зміни запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись вимогами ст. ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 січня 2023 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5