Дата документу 03.04.2023 Справа№ 332/1082/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/1082/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/330/23 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 186 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2023 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Веселе Веселівського району Запорізької області, громадянин України, маючий неповну середню освіту, не працюючий, не одружений, маючий на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, за наступних обставин.

30 грудня 2018 року, приблизно о 01.00 годині, ОСОБА_7 та ОСОБА_10 (засуджений у даному кримінальному провадженні вироком Запорізького апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року за ч. 3 ст. 187 КК України), перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , за місцем мешкання останнього, будучі впевненими, що в квартирі АДРЕСА_4 наявні грошові кошти та матеріальні цінності, вступили у злочинну змову між собою направлену на відкрите заволодіння майном мешканки вказаної квартири ОСОБА_11 , з якою ОСОБА_7 був раніше знайомий, через проживання в одному будинку.

З метою реалізації зазначеного наміру ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , розуміючи, що ОСОБА_11 може впізнати останнього, заздалегідь підготували засоби маскування, а саме закрили обличчя предметами одягу та головними уборами.

Після цього, 30 грудня 2018 року приблизно о 01.30 годині, ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , підійшли до дверей квартири АДРЕСА_4 , за місцем мешкання ОСОБА_11 та після того, як остання відчинила двері, ОСОБА_10 , діючи за власною ініціативою, виходячи за межі раніше досягнутої домовленості із ОСОБА_7 , із застосуванням власної фізичної сили заштовхав потерпілу у приміщення кухні вказаної квартири та застосовуючи насильство небезпечне для життя та здоров`я останньої, наніс їй не менше двох ударів кулаками рук в область голови, спричинивши ОСОБА_11 тілесне ушкодження у вигляді гематоми лівої щічної ділянки з розповсюдженням на зону підборіддя, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження що спричинило короткочасне розлад здоров`я, а ОСОБА_7 , в той же час на лічильнику розподілу електроенергії вимкнув електропостачання в квартирі, тим самим ОСОБА_12 та ОСОБА_7 незаконно проникли до приміщення її квартири.

Після цього ОСОБА_10 з метою відкритого викрадення майна почав обшукувати приміщення кухні та під загрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_11 , вимагав від неї інформацію щодо місцезнаходження грошових коштів та матеріальних цінностей в квартирі, яку переказував ОСОБА_7 , а останній в той же час в коридорі квартири відкрито заволодів мобільним телефоном «Homtom» моделі «НТ7», який належить ОСОБА_11 , та використовуючи вбудований в ньому ліхтарик, почав шукати в інших кімнатах квартири матеріальні цінності з метою незаконного збагачення.

Таким чином, в період часу приблизно з 01 год. 20 хв. до 03 год. 00 хв., ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , незаконно перебуваючи в кватирі № 3 будинку АДРЕСА_5 , діючи за попередньою змовою між собою, маючи умисел на відкрите викрадення майна ОСОБА_11 , з метою власного збагачення за рахунок протиправного вилучення чужого майна, відкрито заволоділи мобільним телефоном марки «Homtom» моделі «НТ7» в корпусі білого кольору, вартість якого складає 609 гривень 33 копійки; мобільним телефоном марки «Prestigio» моделі «Wize NX3 PSP 3517 DUO» в корпусі чорного кольору, вартість якого складає 966 гривень 67 копійок; обручкою чоловічою, вагою 3 грам, із золота 585 проби, вартістю 2000 гривень; обручкою жіночою вагою 5 грам, із золота 585 проби, вартістю 3000 гривень; браслетом із золота 585 проби, довжиною 18 см, вагою 2 грам, вартістю 2000 гривень; підвіскою із золота 585 проби, вагою 2 грам, вартістю 4000 гривень; ланцюжком із золота 585 проби, довжиною 60 см, вагою 6 грам, вартістю 8000 гривень; сережками із золота 585 проби, загальною вагою 4 грам, вартістю 3000 гривень; підвіскою із золота 585 проби у вигляді ікони, вагою 2 грам, вартістю 2000 гривень, грошовими коштами в сумі 570 гривень, які належать потерпілій ОСОБА_11 , спричинивши їй матеріальну шкоду на загальну суму 25576 гривень, після чого покинули місце вчинення злочину, розпорядившись викраденими грошима та майном на власний розсуд.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 , а також кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає загальним засадам призначеного покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, обставини вчинення кримінального правопорушення, розмір заподіяної шкоди, що у своїй сукупності свідчить про перевагу суспільного інтересу над принципом поваги до особистої свободи.

Також суд належним чином не врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше був неодноразово судимий, що свідчить про його схильність до вчинення правопорушень та очевидне небажання стати на шлях виправлення, який ніде не працює, джерела доходу не має, не одружений, матеріальну шкоду потерпілій відшкодував лише частково, тому сукупність зазначених обставин давала суду підстави лише не призначати ОСОБА_7 максимальне покарання.

Вважає, що суд необґрунтовано визнав щире каяття обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки воно носить формальний характер.

Просить вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі, а в іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 186 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів; визнав щире каяття та відшкодування потерпілій шкоди за обставини, що пом`якшують покарання; встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання; врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, має на утриманні трьох малолітніх дітей, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без ізоляції від суспільства.

Крім того, суд першої інстанції формально врахував обставини вчиненого кримінального правопорушення та відношення обвинуваченого до його вчинення, а також думку потерпілої з приводу призначення покарання.

Проте, суд першої інстанції не в повній мірі врахував, що ОСОБА_7 раніше вже притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних кримінальних правопорушень, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, у зв`язку з чим, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і обставини вчинення протиправних дій по відношенню до потерпілої ОСОБА_11 .

Так, саме обвинувачений ОСОБА_7 був раніше знайомим з потерпілою, знав про можливу наявність у неї матеріальних цінностей та грошових коштів, тому саме він виступив з ініціативою заволодіти її майном, на що погодився ОСОБА_13 .

Також колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який не має стійких соціальних зв`язків, не одружений, не працює, стабільного джерела доходу не має, суспільно-корисною працею не займається, що у сукупності з обставинами вчинених протиправних дій у відношенні потерпілої ОСОБА_11 , свідчить про те, що він заробляє на життя шляхом вчинення злочинів.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням ОСОБА_7 не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, враховуючи дані, які позитивно характеризують особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 186 КК України в мінімальних межах санкцій.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_7 у вигляді 4 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 грудня 2021 року у відношенні ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого ОСОБА_7 .

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 30 грудня 2018 року по 26 травня 2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана протягом трьох місяців з дня його проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4