КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві кримінальне провадження № 0013496стосовно -

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , з середньою технічною освітою, не одруженого, працюючого баристою, раніше судимого:

- 07.11.2011р. вироком Мелітопольського міськрайонного суду за ч. 2 ст.185, ч. 3 ст.185 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, 03.06.2014 звільнений від відбування покарання в силу ЗУ «Про амністіію»,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України за апеляційною скаргою прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 (один) рік та з покладенням обов`язків, передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів, зокрема металевий сейф чорного кольору, який був переданий на відповідальне зберігання потерпілій ОСОБА_9 (а.п. 66) залишено останній за належністю, а також щодо процесуальних витрат.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив умисний злочин проти власності за наступних обставин.

Так, ОСОБА_6 21 грудня 2018 року о 10 годині 11 хвилин, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4, у службовому приміщенні магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2» помітив на одній із полиць металевий сейф, и в цей час у останнього виник злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи у приміщенні за вищевказаною адресою, ОСОБА_6 діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення за рахунок чужого майна, маючи прямий умисел, направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає та його дії є таємними для оточуючих, діючи повторно викрав металевий сейф, вартістю 1917 грн., який належить ОСОБА_9 , після чого, поклавши вказаний сейф до паперовий коробки покинув приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Таким чином, ОСОБА_6 своїми умисними діями, які виразилися у повторному таємному, викрадені чужого майна (крадіжка), вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_7 не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними, та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_6 скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити останньому покарання у виді 3-х років позбавлення волі. Не застосовувати до обвинуваченого ОСОБА_6 положення ст.ст. 75, 76 КК України та не звільняти останнього від відбування покарання з іспитовим строком та не покладати на нього відповідні обов`язки. Не визнавати обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_6 згідно положень ст. 66 КК України - щире каяття.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, звільнивши останнього від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, не врахував дані про його особу, зокрема те, що останній будучи раніше судимим за умисні злочини проти власності на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, замість того, щоб влаштуватись на роботу, вчинив новий умисний злочин проти власності, тобто продовжив свою злочинну діяльність визначивши джерелом свого доходу вчинення крадіжок.

Вказане, на думку сторони обвинувачення, свідчить про явну зухвалість, не виправність, підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, який схильний до вчинення злочинів та його подальше бажання вести злочинний спосіб життя, а також те, що раніше застосовані заходи кримінальної репресії до обвинуваченого не були достатніми і не сприяли його перевихованню, а відтак апелянт вважає, що суд безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_6 закон про кримінальну відповідальність, який не може бути застосований, а саме положення ст. ст. 75, 76 КК України та призначив покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_6 внаслідок м`якості.

Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_6 визнав свою вину виключно з метою пом`якшення покарання, а тому така пом`якшуюча покарання обставина як щире каяття відсутня.

Щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження апелянт вказує, що у вступній частині вироку суд зазначив, що ОСОБА_6 раніше судимий 07 листопада 2011 року вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та 03 червня 2014 року звільнений від відбування покарання в силу вимог ЗУ «Про амністію», проте у мотивувальній частині вироку вказану обставину судом не зазначено та відповідно при призначенні покарання не враховано.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора на підтримку доводів викладених в апеляційній скарзі, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження № 0013496 та апеляційні доводи, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового розгляду, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, погодився з фактичними обставинами справи викладеними в обвинувальному акті та вартістю викраденого майна, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і сторона обвинувачення в апеляційній скарзі, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, колегією суддів не перевіряються.

Переглядаючи в порядку ч.1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 в межах апеляційної скарги, колегія суддів не погоджується з доводами прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, яке на його думку не відповідає положенням ст. 50, 65 КК України, а також неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність через відсутність такої пом"якшуючої покарання обставини як щире каяття обвинуваченого, яку суд безпідставно врахував при призначенні покарання останньому, а також достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню, зокрема положень ст. 66 КК України, яке на переконання апелянта полягає у безпідставному визнанні судом щирого каяття обвинуваченого, як пом"якшуючої покарання обставини, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 як в суді першої інстанції так і в судовому засіданні апеляційного суду вину у вчиненому злочині визнав повністю, щиро покаявся та просив суворо його не карати, а твердження прокурора, що ОСОБА_6 визнав свою вину виключно з метою пом`якшення покарання є необгрунтованими.

Апеляційні твердження прокурора про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження з підстав того, що у вступній частині вироку суд вказав на попередню судимість ОСОБА_6 , який вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07.11.2011 року був засуджений за ч. 2 та ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки і 03.06.2014 року звільнений від відбування покарання в силу вимог ЗУ «Про амністію», проте у мотивувальній частині вироку вказану обставину судом не зазначено та відповідно при призначенні покарання не враховано, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд, у мотивувальній частині вироку зазначив, що будучи раніше судимим, ОСОБА_6 належних висновків не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив умисний злочин проти власності, що відповідає кваліфікації дій останнього за ознакою повторності. При цьому в апеляційній скарзі прокурор не оспорює фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 .

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так й іншими особами.

За приписами ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Як встановлено матеріалами кримінального провадження, суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 , всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, в повній мірі дотримався вищевказаних норм закону про кримінальну відповідальність.

Так,при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, яка регламентує загальні засади призначення покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, особу винного, його щире каяття, що суд обгрунтовано визнав обставиною, яка пом"якшує покарання та за відсутності обставин, що обтяжують покарання, призначив покарання в межах установлених у санкції ч. 2 ст. 185 КК України, яке на переконання колегії суддів є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, зважаючи на конкретні обставини справи, ту обставину, що викрадене майно потерпілій було повернуто (а.с. 66), а також з урахуванням вищезазначених фактів і даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який щиро покаявся у вчиненому, запевнив суд у тому, що він зробив для себе належні висновки і його посткримінальна поведінка вказує на те, що він не є особою, виправлення якої можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність достатніх підстав для застосування положень ст. 75 КК України та звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України і з цим висновком колегія суддів повністю погоджується, а тому вважає наведені прокурором в апеляційній скарзі доводи безпідставними, які не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

За викладеним, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 законним, обгрунтованим та належним чином мотивованим, призначене покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а тому підстав для його скасування та ухвалення апеляційним судом свого вироку з призначенням покарання у виді 3-х років позбавлення волі без застосування положень ст. 75 КК України, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування чи зміну вироку, в ході апеляційного розгляду справи не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3