УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року

м. Київ

справа № 404/7636/18

провадження № 51-456ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2022 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року щодо останнього,

встановив:

За вироком Ленінського районного суду міста Кіровограда від 10 серпня 2022 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нойштреліту Німеччина та жителя АДРЕСА_1 , засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, відбування якого постановлено рахувати з 10 серпня 2022 року.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК в строк відбування покарання ОСОБА_5 зараховано час його попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з 16 вересня 2020 року по 04 жовтня 2021 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

За цим же вироком за ч. 2 ст. 185 КК засуджена ОСОБА_6 , судові рішення стосовно якої не оскаржуються.

Судом встановлено, що 29 вересня 2018 року в період часу з 10:00 по 10:40 ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 , в кафе «Аннушка», яке розташоване в районі автовокзалу №2 в м. Кропивницькому, попередньо домовились про викрадення КЕГ, що знаходились в приміщенні кіоску № 2 ТОВ «Цедар» по вул. Г. Родимцева, 1 в м. Кропивницькому, де ОСОБА_6 працювала продавцем.

Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_6 25 вересня 2018 року близько 11:00 за адресою: м. Кропивницький, вул. Г. Родімцева, 1, поблизу кіоску № 2 ТОВ «Цедар», діючи умисно, повторно, цілеспрямовано, з корисливих мотивів, переслідуючи мету власної наживи, розуміючи, що її протиправні дії не будуть помічені, передала ОСОБА_5 ключі від кіоску, які вона мала при собі в сумці.

Після цього ОСОБА_5 відчинив двері кіоску та, перебуваючи в його приміщенні, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_6 відповідно до раніше розподілених ролей, умисно таємно викрав та помістив до салону таксі, яке він спільно з ОСОБА_6 попередньо викликав для перевезення та продажу спільно викраденого майна: КЕГа № 1593 об`ємом 50 літрів та об`ємом квасу 45 літрів вартістю 1800 гривень, КЕГа № 184 об`ємом 50 літрів та об`ємом квасу 45 літрів вартістю 1800 гривень, КЕГа № 713 об`ємом 50 літрів та об`ємом квасу 45 літрів вартістю 1800 гривень. При цьому, ОСОБА_6 знаходилась в салоні таксі, яке стояло поряд з кіоском № 2 по вул. Г. Родімцева, 1 в м. Кропивницькому. В подальшому ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, викраденим майном розпорядились на власний розсуд, чим спричинили ТОВ «Цедар» матеріальну шкоду в розмірі 5400 гривень.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2022 року залишено без змін.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не ставить під сумнів обґрунтованість і законність висновків судів попередніх інстанцій в частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, натомість висуває вимогу про зміну судом касаційної інстанції оскаржених судових рішень через звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням.

Вказує, що засуджений ОСОБА_5 не визнавав свою винуватість на стадії як судового розгляду, так і апеляційного перегляду, проте на цей час повністю визнає свою вину, щиро розкаюється і бажає повністю відшкодувати завдану потерпілому шкоду, а крім того, повідомив про свій намір проходити військову службу під час мобілізації, на особливий період з метою подолання військової агресії російської федерації на території України. Враховуючи наведене вище, а також тяжкість вчиненого злочину, час, який минув з моменту його вчинення, позитивну характеристику з місця проживання, захисник вважає, що наявні підстави до застосування судом касаційної інстанції положень статей 75, 76 КК.

В обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на висновки Верховного Суду, відображені у постанові від 30 червня 2022 року у справі № 755/9016/19.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, зміст оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Суд касаційної інстанції, відповідно до приписів ч. 1 ст. 433 КПК, перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За вимогами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.

Підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції, згідно з ст. 438 КПК, є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність таких підстав, суд має керуватися приписами статей 412-414 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги захисника за своєю суттю зводяться до тверджень про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та наявність підстав до застосування положень статей 75, 76 КК.

За змістом ч. 1 ст. 75 КК (у редакції, чинній на момент вчинення злочину), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вказані положення підлягають застосуванню у взаємозв`язку із приписами статей 50, 65 вказаного Кодексу, за якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Системне тлумачення правових норм, визначених у статтях 50, 65 та 75 КК, дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням можливості досягти мети покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. За приписами ст. 75 КК рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням приймається з урахуванням можливості досягнення цілей покарання.

Для застосування положень ст. 75 КК суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується в тому разі, коли є відповідні умови і підстави.

Підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема, відомостях про вчинений особою злочин, зміст протиправної поведінки. Крім того, важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які перебувають на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири збігаються із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

При цьому, в аспекті застосування положень ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість досягнення такої цілі покарання як виправлення засудженої особи, прямо вказавши, що звільнення з випробуванням застосовується якщо суд дійде висновку про можливість її виправлення без відбування покарання, де суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

В контексті досягнення мети покарання, виправлення є таким впливом покарання на свідомість особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, за допомогою якого усуваються ті її негативні риси, які призвели до вчинення кримінального правопорушення, що виявляється, зокрема, у внесенні коректив у його соціально-психологічні характеристики, нейтралізації негативних криміногенних настанов, вихованні законослухняності та поваги до положень закону, в тому числі і кримінального.

Досягнення мети виправлення означає, що в особистості засудженого в результаті застосування до нього покарання відбулись такі зміни, які фактично унеможливлюють вчинення ним нового кримінального правопорушення з огляду на зміни його ціннісних орієнтирів, що неможливо без усвідомлення та засудження вчиненої суспільно-небезпечної дії та своєї винуватості.

Як слідує зі змісту оскаржених судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням усіх обставин, встановлених судами, дійшли вірного висновку про відсутність підстав до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. Обставини, на які посилається захисник в касаційній скарзі, у сукупності із іншими обставинами, встановленими судом, не свідчать про можливість виправлення засудженого та досягнення мети як спеціальної, так і загальної превенції злочинів, у разі застосування положень ст. 75 КК.

З вироку Ленінського районного суду міста Кіровограда від 10 серпня 2022 року вбачається, що, обираючи засудженому ОСОБА_5 міру покарання, суд належним чином враховував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, дані про особу винного, який раніше засуджений, одружений, утриманців не має, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно не працевлаштований, на обліку в психоневрологічному диспансері не перебуває, згідно довідки КНП «Кіровоградський обласний наркологічний диспансер» від 19 жовтня 2018 року з 2007 року знаходиться на диспансерному обліку з приводу психічних та поведінкових розладів внаслідок вживання ефедрону (cиндром залежності). Обставин, які пом`якшують покарання, та обставин, які його обтяжують, судом не встановлено.

На підставі указаного вище суд призначив ОСОБА_5 основне покарання в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 185 КК.

Вирішуючи питання про можливість виправлення засудженого ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства, суд врахував дані про його особу, який маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, позитивних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив тяжкий умисний корисливий злочин. За змістом досудової доповіді, складеної Подільським районним відділом з питань пробації філії Державної установи «Центр пробації» в Кіровоградській області, ризик вчинення ОСОБА_5 повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється, відповідно, як високий та середній. Суд врахував також, що відсутні обставини, які б пом`якшували покарання. Враховуючи наведене, дійшов переконання, що виправлення ОСОБА_5 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Перевіряючи вирок місцевого суду в частині призначення засудженому ОСОБА_5 покарання, суд апеляційної інстанції констатував, що покарання останньому призначено районним судом вірно, а його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Визнання ОСОБА_5 своєї вини після апеляційного перегляду, тобто більш ніж через 4 роки з моменту вчинення кримінального правопорушення, не відшкодування завданої матеріальної шкоди, твердження про наявність щирого каяття, на що посилається захисник в обґрунтування вимог касаційної скарги, в аспекті застосування приписів статей 50, 65, 75 КК не містять підстав до обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого внаслідок його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Надаючи оцінку доводам про наявність у засудженого щирого каяття, колегія суддів касаційного суду виходить із того, що щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані. Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. З огляду на викладене, щире каяття слід відрізняти від визнання провини з метою створити формальні підстави для пом`якшення кримінальної відповідальності.

Дійсно, заборони до застосування положень ст. 75 КК, за умови невизнання засудженим своєї вини, цей Кодекс не містить. Проте суд зобов`язаний виходити із сукупності всіх обставин кримінального провадження, які встановлені під час судового розгляду.

Форма реалізації кримінальної відповідальності, зокрема і та, що пов`язана зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, в кожному конкретному випадку визначається судом з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання, а за наявності підстав, встановлених законом, вирішити питання про звільнення особи від покарання чи його відбування.

Враховуючи тяжкість вчиненого ОСОБА_5 злочину, відомості про особу засудженого, який раніше неодноразово засуджений, в тому числі за вчинення тяжкого умисного корисливого злочину, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, позитивних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і знову вчинив умисний тяжкий корисливий злочин, враховуючи досудову доповідь, відповідно до якої ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється, відповідно, як високий та середній, колегія суддів Верховного Суду не вбачає достатніх підстав для спростування висновків судів попередніх інстанцій про неможливість застосування до засудженого ОСОБА_5 положень ст. 75 КК.

Посилання захисника на висновки Верховного Суду, відображені у постанові від 30 червня 2022 року у справі № 755/9016/19 є нерелевантним, оскільки, приймаючи рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі, серед іншого, наміру проходити військову службу під час мобілізації, на особливий період з метою подолання військової агресії російської федерації на території України, Суд у цій справі виходив з іншої сукупності тих обставин, які мають братися до уваги при вирішенні питання про застосування ст. 75 КК, зокрема встановлених судами попередніх інстанцій відомостей про особу засудженого, який визнав свою вину та щиро розкаявся у скоєному, а також наявності у нього на утриманні трьох неповнолітніх дітей, де намір проходити військову службу був врахований у їх сукупності і взаємозв`язку і не мав виключного значення.

У касаційній скарзі не міститься прийнятних і достатніх доводів про те, що місцевим чи апеляційним судом допущено неправильне застосування положень закону про кримінальну відповідальність, які тягнуть за собою обов`язкове скасування чи зміну оскаржених судових рішень з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК з мотивів, зазначених у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 , з огляду на що у відкритті провадження за його касаційною скаргою необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Кіровограда від 10 серпня 2022 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 17 жовтня 2022 року щодо останнього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3