Провадження № 11-кп/4823/299/23
Категорія - продовження строків тримання під вартою Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

17 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

Розглянула в письмовому провадженні в місті Чернігові апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 лютого 2023 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 111, ч. 5 ст. 407 КК України, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю смт. Згурівка Згурівського району Київської області, співробітнику охорони 2 відділення 1 відділу 9 Служби Департаменту охорони об`єктів Управління державної охорони України, зареєстрованому по АДРЕСА_1 , фактично проживаючому в цьому ж населеному пункті по АДРЕСА_2 , продовжений строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 10 квітня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав на те, що ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 КК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, з урахуванням встановлених ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_6 ухвалу суду просить скасувати, постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 відмовити, з підстав невідповідності висновків суду фактично встановленим обставинам та через неповноту судового розгляду.

Мотивує тим, що Ніжинський міськрайонний суд, маючи можливість призначити та провести підготовче судове засіданні, не провів його до закінчення строку дії запобіжного заходу, а пославшись на ч. 6 ст. 615 КПК України, яка застосовується у виключних випадках, строк дії запобіжного заходу продовжив листом до ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Продовжуючи строк тримання під вартою 10 лютого 2023 року, суд в черговий раз ухвалив незаконне рішення, оскільки перше продовження строку тримання під вартою та всі наступні продовження цих строків відбулись з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства. Судом також були проігноровані доводи захисників про недоведеність обґрунтованих ризиків та безпідставність припущень прокурора.

При постановленні ухвали, судом не були враховані ні положення Конституції України, які гарантують право на свободу та особисту недоторканість людини та громадянина, ні практика Європейського Суду з прав людини, який неодноразово вказував, що позбавлення свободи без вмотивованого рішення суду можливе лише в обмеженій кількості достатньо чітко визначених випадків, обмеження конституційного права має здійснюватись з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та виключно на підставі вмотивованого рішення суду.

У клопотанні прокурор не вказав, що слідством встановлені не ймовірні, а дійсно обґрунтовані та реальні ризики, передбачені п.п. 1-4 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, відповідно до практики ЄСПЛ, визначаючи наявність певного ризику (ризиків), у своєму рішенні суд повинен спиратися на докази того, що вони є виправданими (обґрунтованими).

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини та положень п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_5 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, на його утриманні перебуває співмешканка з сином, а пред`явлена підозра є необґрунтованою та не підтверджується доказами, з урахуванням відсутності доказів наявності ризиків,передбачених ст. 177 КПК України, захисник вважає продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою незаконним та таким, що не відповідає меті застосування запобіжного заходу.

При цьому, судом жодним чином не обґрунтовано та не доведено, що застосування більш м`якого заходу ніж тримання під вартою не буде достатнім для запобігання ризикам.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник заявили клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисник ОСОБА_6 в поданій апеляційній скарзі просив апеляційний розгляд проводити без участі сторін, обвинувачений ОСОБА_5 також не подав до суду клопотання про бажання приймати участь в судовому засіданні. Прокурор на апеляційний розгляд не викликався, а тому наявні усі підстави для проведення апеляційного розгляду в письмовому провадженні.

Матеріали кримінального провадження перебувають в суді першої інстанції, оскільки судовий розгляд триває, а тому на підставі ч. 1 ст. 406 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглянути апеляційну скаргу та ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт, перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд кримінального провадження судом першої інстанції.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_5 обвинувачується у тому, що в період часу з 28.02.2022 по 30.03.2022, як громадянин України, військовослужбовець та працівник правоохоронного органу, перебуваючи на тимчасово окупованій території у с. Нова Басань Ніжинського району Чернігівської області, усвідомлюючи, що в Україні введений воєнний стан та відбувається повномасштабна збройна агресія російської федерації проти України, порушив Військову Присягу та умисно здійснив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану, фактично вступивши на службу до військовослужбовців російської федерації, виконуючи накази командирів військовослужбовців російської федерації та надаючи безпосередню допомогу військовослужбовцям російської федерації на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Згідно з ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального Кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Відповідно до ч. 7 ст. 176 КПК України (Закон України №2531-ІХ від 16 серпня 2022 року, який набув чинності 10 вересня 2022 року) під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, яким передбачений запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до Указу Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженого Законом України від 07 лютого 2023 року, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку обвинуваченого, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Ризик, це завжди ймовірність настання того чи іншого факту, тому твердження захисника про те, що прокурором не наведено конкретних ризиків, а лише ймовірні, є безпідставним. Адже, у разі настання будь-якого з вказаних у клопотанні ризиків, це вже буде неналежна процесуальна поведінка обвинуваченого.

Продовжуючи строк тримання під вартою, суд вірно врахував, що кримінальні правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , були вчинені в період дії воєнного стану в країні, пов`язані з державною зрадою, умисно вчинені громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога, а підозра оголошена особі, яка є військовослужбовцем та в умовах воєнного стану, не прибула до місця виконання своїх безпосередніх обов`язків та не приступила до їх виконання.

На час вирішення питання про продовження строку тримання під вартою, кримінальне провадження перебуває на розгляді в суді, свідки у провадженні не допитані, докази жодної зі сторін не досліджені, отже, усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, з урахуванням встановлених у кримінальному провадженні обставин, має місце обґрунтованість твердження сторони захисту про існування ризиків ухилення ОСОБА_5 від явки до суду та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Наявність у обвинуваченого зареєстрованого місця проживання, співмешканки, яка не є його законною дружиною, та сина не можуть бути визнані обставинами, які гарантуватимуть його належну процесуальну поведінку під час судового розгляду.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 , як військовослужбовець обвинувачується у невиконанні свого безпосереднього обв`язку щодо захисту держави, при тому, що не прибувши до місця відбуття служби, він обвинувачується у тому, що перейшов на бік ворога, діяв в інтересах ворога нехтуючи інтересами мешканців села, в якому проживає, та утискаючи їх права і свободи на користь окупантів, що в повній мірі виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, який полягає у тому, щоб захистити суспільні інтереси та інтереси окремих громадян, які перебуваючи в окупації зазнали не тільки моральної, а й матеріальної і фізичної шкоди від військових країни агресора за сприяння свого односельця, які в даному випадку переважають над правами обвинуваченого.

Твердження апелянта про незаконність продовження строку дії запобіжного заходу ухвалою суду від 22 вересня 2022 року та листом від 15 вересня 2022 року вже були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який зробив свій обґрунтований висновок, і ревізувати рішення, яке набрало законної сили, колегія суддів не вправі.

Можливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, судом першої інстанції не розглядалась, як про це вірно зазначив захисник. Однак, це не є порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, яке тягне за собою безумовне скасування ухвали, як про це йдеться в апеляційній скарзі, оскільки застосування будь-яких інших запобіжних заходів, окрім як тримання під вартою, по відношенню до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального Кодексу України, прямо заборонено законодавцем.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення дійсно не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», що в повній мірі враховано судом першої інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 лютого 2023 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 строків тримання під вартою, без змін.

Ухвала набуває законної сили після її постановлення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9