ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 609/654/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/73/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю :

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/73/23 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання за вчинений злочин у виді позбавлення волі строком на 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік на підставі ст. 75 КК України.

Зобов`язано ОСОБА_7 відповідно до ст. 76 КК України періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В порядку КПК України вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат.

Згідно з вироком суду, 03 вересня 2021 року біля 07 години 00 хвилин, водій ОСОБА_7 ,, керуючи технічно справним автомобілем «ОПЕЛЬ КОМБО» («OPEL COMBO») реєстраційний номер НОМЕР_1 (належить на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 виданого 04.12.2018 року Тернопільським сервісним центром м. Тернопіль, громадянину ОСОБА_9 , зареєстрованому за адресою: с. Росохуватець, Підволочиського району, Тернопільської області, а останній ним керував на підставі наявного в нього свідоцтва про його реєстрацію та довіреності), без пасажирів, без вантажу, з прикріпленим причіпом реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався автомобільною дорогою Р-26 сполученням «Остріг-Кременець», в межах урочища Малинів, с. Сураж, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, в напрямку від м. Шумськ, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області до м. Остріг, Острозької ОТГ, Острозького району, Рівненської області.

Під час руху вказаною ділянкою автодороги, водій ОСОБА_7 не був достатньо уважний, належно не стежив за дорожньою обстановкою, умовами та відповідно не реагував на їх зміну, чим порушив вимоги пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», і виконання їх вимог), 2.3 (б,д) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (надалі ПДР), а також вимоги, які наведені у пунктах 1, 2 абзацу 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями (надалі ЗУ «Про дорожній рух»), які зобов`язували його своїми діями не створювати загрозу безпеці дорожнього руху, небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю чи здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Як наслідок, рухаючись по вказаній автодорозі урочища Малинів, с. Сураж, Шумської ОТГ, Кременецького району, Тернопільської області, водій ОСОБА_7 не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у конкретних дорожній умовах, обстановці та допустив зміну напрямку руху керованого автомобіля «ОПЕЛЬ КОМБО» («OPEL COMBO») праворуч, і в подальшому виїхав на територію, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в`їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики або виїзду з них, при цьому не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасниками руху, чим грубо порушив вимоги пунктів 1.10 (в частині визначення поняття «прилегла територія» і виконання його вимог), 10.1 Правил дорожнього руху.

Своїми діями, які не відповідали вищевказаним вимогам пунктів Правил дорожнього руху, водій ОСОБА_7 , виїхавши за межі проїзної частини дороги, а саме на праву прилеглу територію поставив себе в такі умови, що не зміг забезпечити безпеку дорожнього руху та допустив наїзд правою передньою частиною керованого автомобіля «ОПЕЛЬ КОМБО» («OPEL COMBO») на ОСОБА_10 , яка йшла в попутному напрямку по траєкторії, яка проходила в межах правої прилеглої території автодороги.

Внаслідок наїзду громадянка ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження, а саме: травма голови у вигляді закритої черепно-мозкової травми із забиттям головного мозку важкого ступеня (із клінічною класифікацією) крововиливами над твердою мозковою оболонкою правої скроневої, під твердою мозковою оболонкою обох потиличних долей та внутрішньо мозковим крововиливом в проекції зовнішньої капсули таламічної ділянки правої півкулі головного мозку. Вказана травма супроводжувалась розвитком коми 1 ступеня (за клінічною класифікацією), лівобічною гемігіпестезією (зниження чутливості з одного боку тулуба). Виявлені травматичні зміни за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя у момент заподіяння п.п. 2.1, 2.1.1а/, 2.1.2, 2.1.3в/ «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (МОЗ України, Київ, 1995).

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів: 1.5 ч. 1, 1.10, (в частині визначення понять: «дорожні умови», «дорожня обстановка», «пішохідний перехід», «прилегла територія» і виконання їх вимог), 2.3 (б, д), 10.1, Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями, а також вимог, які наведенні у абзацах 1,2 частини 5 статті 14 Закону України «Про дорожній рух» (№3353-ХІІ від 30 червня 1993 року), із змінами та доповненнями, перебуває у прямому причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди та заподіянням тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини справи, які суд визнав доведеними, і кваліфікацію дій ОСОБА_7 , просить вирок суду в частині призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік скасувати через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вважає, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком посилаючись на те, що потерпіла не наполягала на призначені цього покарання, а також те, що його підзахисний працює з 29.12.2023 року в ТОВ Логістичний центр Тернополя та займає посаду водія транспортних засобів (наказ №39-К від 28 грудня 2022 року), та позбавлення його права керувати транспортними засобами поставить в скрутне матеріальне становище його сімю оскільки заробітна плата від цієї діяльності є для нього єдиним засобом до існування, а також призведе до труднощів у подальшому відшкодуванні витрат, понесених за послуги масажиста та лікування, яке потерпіла постійно продовжує нести після виписки з лікарні, а також у оплаті інших витрат, які ним здійснюються на даний час.

Обвинувачений та його захисник у судове засідання не зявились, хоча були повідомлені про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку. Від захисника надійшло клопотання про розгляд апеляційного провадження за його відссутності та відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , у якій він повністю підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених ним мотивів.

Потерпіла, яка була належним чином повідомлена про час та місце апеляційного розгляду, також до суду не зявилась та подала заяву, у якій просить розглядати справу за її відсутності,

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, вважає вирок місцевого суду законним та обгрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, установлених судом та викладених у вироку, є правильними і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах, яким суд дав належну правову оцінку в їх сукупності та взаємозв`язку, обґрунтовано визнавши їх належними, допустимими та достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, і які у апеляційній скарзі не оспорюються.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує траснпортним засобом, що спричинило потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, також є правильною.

Перевіряючи доводи апелянта щодо неправильного призначення місцевим судом ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання що є необхідним і достатнім для її виправлення і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм розміром та видом має бути адекватним(відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення та повинні братися до уваги обставини, що його помякшують та обтяжують.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною оскільки передбачає вибір однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без яких обрана міра покарання не може вважатись справедливою. Справедливіясть покарання має визначатись з врахуванням інтересів усіх субєктів кримінально- правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових кримінальних правовопорушень і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обираючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст.12 КК України є тяжким злочином, його особу, який раніше не був судимий, як обставину, що помякшує покарання - щире каяття, визнання ним винуватості та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, відсутність негативної характеристики за місцем проживання, не перебування на обліку у лікара нарколога та психіатра, а також позицію потерпілої, яка просила суворо не карати обвинуваченого та часткове відшкодування завданої їй шкоди.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про призначення обвинуваченому основного покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено, із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Водночас звільнив його від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України з покладенням обовязків, передбачених ст.76 КК України.

Санкція ч.2 ст.286 КК України надає суду можливість як призначити додаткове покарння у виді позбавлення права керування транспортними засобами так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець суд вирішує на власний розсуд, залежно від обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог правил дорожнього руху, їх наслідків тощо.

Призначаючи ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транпортними засобами, місцевий суд урахував те, що він грубо знехтував правилами дорожнього руху, дані про його особу, думку потерпілої, наслідки вчиненого, а тому дійшов до висновку, що додаткове покарання сприятиме його виправленню та дотриманню ним надалі Правил дорожнього руху України.

Водночас колегія суддів визнає безпідставними доводи обвинуваченого та його захисника про можливість призначення ОСОБА_7 покарання без позбавлення права керування транспортними засобами, які мотивовані тим, що робота на посаді водія є єдиним джерелом його доходів, що допоможе в подальшому відшкодовувати шкоду потерпілій, оскільки ОСОБА_7 допустив грубе порушення вимог ПДР України, яке призвело до непоправних наслідків у вигляді заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень голови, а також визнає належною правову оцінку цих обставин місцевим судом, передусім із погляду суспільної небезпеки та характеру вчиненого кримінального правопорушення та з огляду на застосування щодо нього іспитового строку і його молодий вік, що дає можливість знайти роботу за іншою спеціальністю й відповідно заробляти кошти. Крім вищенаведеного, виходить з того, що він влашувався на посаду водія 29.12.2022 року, вже після постановлення вироку місцевим судом, яким йому було призначено додаткове покарання у виді позбавлення прав керування транпортними засобами, тому колегія суддів не може взяти до уваги дані про місце роботи обвинуваченого, які не існували на час постановлення вироку, оскільки він переглядається судом апеляційної інстанції в межах обставин та даних, що мали місце станом на 08.12.2022 року.

Слід зауважити також, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Наявність такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Посилання обвинуваченого на думку потерпілої, яка просила його суворо не карати, не свідчать про те, що вона просила не призначати йому покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами оскільки ні у суді першої інстанції, ні у заяві про розгляд апеляційного провадження за її відсутності, вона не висловила позизиції щодо можливості непризначення обвинуваченому додаткового покарання .

Крім того, будь-яка думка потерпілої враховується в сукупності з іншими обставинами, однак, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Позицію потерпілої, яка просила не призначати обвинуваченому суворе покарання, врахував суд першої інстанції звільняючи його від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України.

Отже, апеляційний суд під час перевірки апеляційному порядку викладених у скарзі доводів захисника щодо призначення покарання ОСОБА_7 без позбавлення права керувати транспортними засобами не вбачає підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду, який дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, тому вирок місцевого суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шумського районного суду Тернопільської області від 08 грудня 2022 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України - без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді