Справа № 199/7805/17
ВИРОК

іменем України

07.02.2023 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро кримінальне провадження № 0002708 відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Солікамськ, Пермської області, Російської Федерації, громадянина України, одруженого, з середньо-спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, не маючого на своєму утриманні дітей та непрацездатних осіб, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , судимого за вироком Баглейського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.06.2013 року, за яким його визнано винуватим, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України, остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі; звільнився з місця позбавлення волі 17.04.2014 року,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 та ч.2 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:

24.10.2017 близько 13:30 год. ОСОБА_5 , знаходячись в приміщені кабінету № 49 школи №57, розташованої за адресою вул. Прогресивна, З-а у м. Дніпро, маючи умисел на таємне викрадення майна (крадіжка) шляхом вільного доступу, вчинене повторно, діючи з корисливого мотиву, впевнившись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, а отже усвідомлюючи таємний характер своїх злочинних посягань, підійшов до столу, звідки таємно викрав чуже майно (крадіжка), що належить ОСОБА_6 , а саме: гаманець з грошима в сумі 1300 гривень; мобільний телефон «Meizu М3», ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , вартістю 2879,20 гривень, та потерпілому «НВК КЗО № 57» ДОР, а саме: ноутбуком «Acer», вартістю 8164,17 гривень, помістивши вищевказані речі під одягнуту на ньому куртку.

Після чого ОСОБА_5 , який утримував при собі речі потерпілих, направився до виходу з приміщення школи № 57, що побачила та виявила потерпіла ОСОБА_6 , яка вийшла за обвинуваченим на вулицю, де почала кликати на допомогу.

ОСОБА_5 , почувши клики потерпілої, розуміючи, що його злочинні дії виявлені та стали явними для громадян, тому у нього раптово виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, оскільки він намагався утримати вказане викрадене майно та в подальшому розпорядитися ним на власний розсуд.

Так, 24.10.2017 близько 13:30 год., рухаючись у напрямку виходу з території школи №57, розташованої за адресою: м. Дніпро, вулиця Прогресивна, З-а, ОСОБА_5 , утримуючи при собі викрадене майно, реалізуючи злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, став тікати у напрямку виходу з території школи №57 по вул.Прогресивна, З-а у м.Дніпро. Однак неподалік школи, при безпосередньому переслідуванні він був затриманий працівниками ювенальної превенції АНД ВП.

Таким чином, ОСОБА_5 вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, та не зміг розпорядитись на власний розсуд майном, яке належить потерпілим.

За згодою учасників судового провадження суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_5 правопорушення, які ніким не оспорюються і на підставі ч.3 ст.349 КПК обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням доказів обставин, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання.

При цьому судом з`ясовано правильність розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження обставин щодо недоцільності дослідження доказів, добровільність їх позиції та роз`яснено вимоги ч. 3 ст. 349 КПК, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_5 провину визнав повністю. Суду показав, що дійсно він при вказаних у обвинувальному акті обставинах, місці та за часом, зайшов у приміщення школи, де розраховував розшукати туалет, побачив, що в одному з приміщень на столі лежать гаманець, телефон та ноутбук, які захотів викрасти. Він ці речі заховав під курткою. Коли йшов до виходу його помітила жінка, яка почала кричати, звати допомогу. Він не бажав залишити викрадені речі, намагався втікати, але його затримали працівники поліції біля школи.

Потерпіла ОСОБА_6 , вона же визнана представником потерпілого «НВК КЗО № 57» ДОР, у судове засідання не з`явилась, надала заяву, відповідно до якої просив проводити судовий розгляд без її участі. Не заперечувала проти розгляду кримінального провадження у порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст.337, п.1,2,3,4 ч.1 ст.368 КПК України, суд вважає, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_5 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України, та ОСОБА_5 винен у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, що підтверджується доказами, отриманими під час кримінального провадження, та долученими судом.

Оцінюючи докази, суд вважає, що дії ОСОБА_5 повинні бути кваліфіковані за ч.2 ст.15, та ч.2 ст.186 КК України, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно. Оскільки обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Кваліфікуючи дії ОСОБА_5 за ознакою вчинення злочину «повторно», суд враховує наступне.

Обвинувачений ОСОБА_5 мав судимість за вироком Баглейського районного суду с. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25.06.2013 року, за яким його визнано винуватим, та на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за ч. 2 ст. 185 та ч. 3 ст. 185 КК України, йому остаточно призначено покарання у вигляді 2 років 1 місяця позбавлення волі. Звільнився з місця позбавлення волі 17.04.2014 року.

За даним кримінальним провадженням ОСОБА_5 скоїв злочин «24.10.2017 року», тобто в період часу, коли строк погашення судимості не сплив (п. 8 ч. 1 ст. 89 КК України, ч. 3 ст. 185 КК України тяжкий злочин).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд, відповідно до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Відповідно до положень ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд, призначаючи міру покарання, враховує обставини, що пом`якшують покарання: ОСОБА_5 провину визнав повністю; щиро каявся та дав критичну оцінку своєї злочинної поведінки шляхом повного визнання вини і готов нести кримінальну відповідальність; потерпілим відшкодовано шкоду та вони жодних претензій до обвинуваченого не мають; злочин не був доведений до кінця та від нього тяжких наслідків не настало; добровільно своїми діями оказав допомогу суду у виясненні обставин скоєння кримінального правопорушення, які мають суттєве значення для повного його розкриття, повідомивши про обставини, час та місце скоєння кримінального правопорушення; не перешкоджав слідству, характеризується задовільно; має постійне місце проживання; характеризується задовільно; на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлені і на такі обставини сторона обвинувачення не посилається.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, та попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів, є покарання яке пропонував прокурор, а саме у вигляді позбавлення волі на певний строк, в межах санкції ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та на підставі ст.75, п.п.1, 2 ч. 1 ст.76 КК України, поклавши певні обов`язки, звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України підлягають стягненню з ОСОБА_5 на користь судового експерта ОСОБА_7 витрати на залучення експерта судової товарознавчої експертизи № 334/17 від 27.10.2017, які становлять 320 гривень 00 копійок.

Долю речових доказів вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст. 368-371,373,374, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 та ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ст.ст.75,76 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки та покласти обов`язки, передбачені п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України: повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь судового експерта ОСОБА_7 витрати у розмірі 320 гривень 00 копійок.

Відповідно до ст. 100 КПК України гаманець з грошовими коштами в сумі 1300 гривен та мобільним телефон «Meizu М3» - повернути за належністю ОСОБА_6 , ноутбук «Acer» - повернути за належністю «НВК КЗО №57» ДОР.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд м.Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, обвинуваченим, захисником, прокурором, потерпілою, представником потерпілого.

На підставі ч.6 та ч.7 ст.376 КПК України копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, захиснику, потерпілій, представнику потерпілого.

На підставі ч.15 ст.615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1