н/п 1-кп/490/553/2023
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2023 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000153 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кринички Миколаївського району Миколаївської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, раніше не судимого, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за мобілізацією, який на момент вчинення правопорушення проходив службу на посаді стрільця стрілецької роти військової частини-польова пошта НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ), у військовому званні «солдат», ?

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

За участю сторін кримінального провадження:

сторона обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 ,

сторона захисту: обвинувачений ОСОБА_3 , захисник ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 19.03.2014 року № 9 солдата ОСОБА_3 було призвано на військову службу за мобілізацією та направлено для подальшого проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 16.05.2014 року № 27 солдата ОСОБА_3 виключено зі списків особового складу, знято з усіх видів забезпечення та направлено для подальшого проходження військової служби до військової частин -польова пошта НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.05.2014 року № 6 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця стрілецької роти; визнано таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання посадових обов`язків за посадою, шпк «старший солдат».

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, є день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату.

Відтак, з 19.03.2014 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , останній набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_3 , достеменно було відомо, і до часу самовільного залишення служби, останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, солдат ОСОБА_3 26.07.2014 року о 23 год. 00 хв. будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, проходячи військову службу на посаді стрільця стрілецької роти військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.п. 1, 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби, самовільно залишив військову частину-польова пошта НОМЕР_1 , покинув розташування військової частини, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та незаконно перебував поза її межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що самовільно залишив військову службу, по теперішній час, до 07.02.2023 року.

07.02.2023 року солдат ОСОБА_3 сам добровільно прибув до м.Миколаєва, з`явився до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві та повідомив про себе як військовослужбовця, що ухиляється від військової служби.

Таким чином, своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 407 КК України, а саме самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

02 березня 2023 року між прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 укладено угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000153 від 07.02.2023 року. Згідно з угодою, ОСОБА_3 беззаперечно визнає свою винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, вчиненого ним за викладених вище обставин, у повному обсязі та щиро розкаявся.

Сторонами узгоджено, що при затвердженні угоди ОСОБА_3 буде призначене покарання за ч. 3 ст. 407 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Крім того, сторони, враховуючи обставини справи та особу ОСОБА_3 , погоджуються, що виправлення останнього можливе без його ізоляції від суспільства, а тому, на підставі ст. 75 КК України, вважають за можливе звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Також, зазначено, що відповідно до ч. 3 ст. 75 КК України, тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_5 та прокурор ОСОБА_4 просили затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджене сторонами покарання.

Розглядаючи питання про затвердження угоди, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Злочин, у вчиненні якого обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим, віднесений до категорії нетяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише суспільним інтересам, а отже угода про визнання винуватості може бути укладена.

Заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений в присутності захисника, цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, передбачені п.п. 2, 3, 4 ч. 4 ст. 474 КПК України, та наполягає на затвердженні угоди про визнання винуватості.

Умови угоди про визнання винуватості не суперечать вимогам кримінального процесуального закону, кримінального закону та інтересам суспільства. Міра покарання, узгоджена обвинуваченим, захисником та прокурором, з урахуванням: тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину; особи ОСОБА_3 , який за місцем проходження служби характеризується посередньо, раніше не судимий; наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання, а тому істотно знижують ступінь тяжкості злочину, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, не встановлено.

Враховуючи викладене та приймаючи до уваги те, що умови угоди про визнання винуватості між прокурором ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_3 відповідають вимогам КПК України та КК України, дії ОСОБА_3 кваліфіковані вірно, покарання, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості, є достатнім для попередження вчинення нових злочинів, а також для виправлення останнього, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для затвердження цієї угоди.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого не обирався.

На підставі вище викладеного та керуючись ст. 314, ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст. 373, ст.ст. 374, 468, 469, 472, 474, 475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості від 02 березня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000153 від 07.02.2023 року, укладену між Миколаївської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері Південного регіону ОСОБА_4 і обвинуваченим ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, з покладенням на нього обов`язків передбачених п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

На вирок може бути подано апеляційну скаргу до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий ОСОБА_1