Справа № 643/1673/23
Провадження № 1-в/643/88/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2023 м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові заяву ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку,

в с т а н о в и в:

До суду надійшла заява ОСОБА_4 , якою останній просить звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного 29.06.2000 вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.143,ст.43 КК України (в редакції 1960 року) у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, у зв`язку з закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, відповідно до п.3 ч.1 ст.80 КК України (п.2ч.1,ч.2 ст.49 КК України в редакції 1960 року), та вважати цю судимість, на підставі ст.90 КК України (п.1 ст.55 КК України в редакції 1960 року), погашеною.

Вимоги заяви мотивовані тим, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 29.06.2000 ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КУ України (в редакції 1960 року) та призначено покарання у вигляді 1 року 3 місяців позбавлення волі у ВТК строгого режиму з конфіскацією всього майна, що особисто належить засудженому. В силу ст. 43 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.01.1996 у вигляді 3 місяців позбавлення волі та остаточно визначено до відбуття 1 рік 6 місяців позбавлення волі у ВТК строгого режиму з конфіскацією всього майна. Запобіжний захід до набрання вироку законної сили залишений колишнім - підписка про невиїзд. Міру покарання обчислено з моменту взяття під варту. Зараховано у строк відбуття покарання час перебування під вартою з 11.01.1999 року по 14.01.1999 року. Зазначений вирок набрав законної сили, про що свідчить відповідний запис па його копії. Проте, після проголошення 29.06.2000 вироку в Московському районному суді м. Харкова, засудженого ОСОБА_4 відпустили додому та повідомили про очікування на набрання законної сили вироком, після чого почнуть його виконання, але за цей період часу виконання зазначеного вище вироку не було, адресу проживання чи мешкання засуджений не змінював, в розшуку не перебував та від правоохоронних органів не переховувався. Початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством. Правила звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, встановлені ст. 80 КК України, стосуються як основного, так і додаткового покарання. До строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалася. Якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку. Як вбачається з копії вироку ОСОБА_4 засуджений за скоєння тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.143 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що особисто належить засудженому, а тому строк давності виконання обвинувального вироку закінчився ще у 2005 році (у 2003 році за КК України (1960 р.)). Більше того, оскільки від часу винесення цього обвинувального вироку минуло більше п`ятнадцяти років і давність не була перервана вчиненням нового злочину, за правилами КК України (1960 р.) такий вирок не може бути виконано. Далі, виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження». Будь-які відомості про те, що вирок в частині конфіскації майна засудженого виконаний (постанова про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого листа з відміткою про повне виконання, складеної відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) тощо або не виконаний, відсутні. Враховуючи те, що з моменту винесення вироку Московським районним судом м. Харкова від 29.06.2000 у відношенні ОСОБА_4 та набранням ним законної сили сплинув термін більш, ніж двадцять років, отже минув строк давності виконання обвинувального вироку, що є підставою для звільнення від відбування покарання, засуджений не вчиняв нових злочинів, не ухилявся від виконання покарання, в розшуку не перебував, встановити, чи приймались судом міри для виконання вказаного вироку неможливо, отже є всі законні підстави вважати судимість, погашеною.

Прокурор надав суду заяву про слухання справи без його участі, зазначивши, що з вимогами заяви не погоджується, посилаючись на те, що із матеріалів спарви та поданої заяви вбачається, що засуджений після ухвалення вироку з 2000 року хоча і не перебував у розшуку, проте ухилявся від відбування покарання, оскільки протягом всього часу не з`являвся для відбування покарання, а тому вважає, що строки виконання вироку суду залишаються чинними, як на теперішній час, так і до часу з`явлення ОСОБА_4 для відбування призначеного покарання. Крім того, прокурор зазначає, що залишається невиконаним рішення суду в частині виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, яке виконується органом ДВС, оскільки з часу винесення вироку засуджений фактично весь час ухилявся від відбування вказаного покарання. В задоволенні заяви просить відмовити.

Заявник та його захисник в судове засідання не з`явились, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги заяви підтримують у повному обсязі та просять заяву задовольнити.

Відповідно до ч.5 ст.539 КПК України неприбуття в судове засідання осіб, які належним чином повідомлені про місце та час розгляду клопотання (подання), не перешкоджає проведенню судового розгляду, крім випадків, коли їх участь визнана судом обов`язковою або особа повідомила про поважні причини неприбуття.

Суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників судового провадження.

Вивчивши доводи ОСОБА_4 , заперечення прокурора, матеріали справи, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, виходячи із такого.

Судом встановлено, що вироком Московського районного суду м. Харкова від 29.06.2000 ОСОБА_4 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 143 КК України (в редакції 1960 року) та призначено на підставі ст.43 ( в редакції 1960 року) остаточно покарання у вигляді 1 року 6 місяців позбавлення волі у ВТК строгого режиму з конфіскацією всього майна, що особисто належить засудженому.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироку законної сили залишено колишню - підписку про невиїзд.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту взяття під варту, із зарахуванням строку перебування під вартою з 11.01.1999 по 14.01.1999.

Зазначений вирок набрав законної сили, про що свідчить відповідний запис.

Із довідки Московського районного суду м. Харкова вбачається, що кримінальна справа № 1-219/2000 за обвинуваченням ОСОБА_4 знищена у зв`язку зі спливом строків зберігання у 2008 році, відповідно до Переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із закінченням строку зберігання (Наказ Державної судової адміністрації України № 2 від 06.01.2006 року).

Статтею 49 КК України (в редакції 1960 року) визначено, що обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили: 1)один рік - при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон; 2) три роки - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років; 4)десять років - при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.

Перебіг давності переривається, якщо засуджений ухилиться від відбуття покарання або вчинить до скінчення строків новий злочин, за який судом призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не менше одного року. Обчислення давності в разі вчинення нового злочину починається з моменту його вчинення, а в разі ухилення від відбуття покарання - з моменту з`явлення для відбуття покарання або з моменту затримання засудженого, що переховувався. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Статтею 80 КК України передбачено звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, відповідно до частини першої якої:

Особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки, зокрема, п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Відповідно до ст. 12 КК України, класифікація злочинів відбувається залежно від ступеня тяжкості та злочини поділяються на нетяжкі, тяжкі та особливо тяжкі.

Нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Частиною 2 ст. 143 КК України (в редакції 1960 року) визначено, що шахрайство, тобто заволодіння індивідуальним майном громадян або набуття права на майно шляхом обману чи зловживання довір`ям, що завдало значної шкоди потерпілому, а так само вчинене за попереднім зговором групою осіб або повторно, - карається позбавленням волі на строк до семи років з конфіскацією майна або без конфіскації або виправними роботами на строк від одного року до двох років з конфіскацією майна чи без такої.

Частиною 2 ст. 80 цього ж Кодексу встановлено, що строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Отже, тривалість строків давності, передбачених, зокрема, п.п. 1-5 ч. 1 ст. 80 КК України, диференціюється залежно від тяжкості вчиненого злочину, а також виду та міри призначеного судом покарання, у тому числі остаточного покарання за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків та початком перебігу строку давності є день набрання чинності обвинувальним вироком, який встановлюється кримінально-процесуальним законодавством.

Правила звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку, як вже зазначено вище, встановлені правилами ст. 80 КК України, стосуються як основного, так і додаткового покарання.

Наслідки набрання законної сили судовим рішенням визначені ст. 533 КПК України, відповідно до якої вирок або ухвала суду, які набрали законної сили, обов`язкові для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягають виконанню на всій території України.

Правові наслідки судимості визначені ст. 88 КК України, відповідно до ч.1 цієї статті особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України (ч.2 ст.88 КК України).

Особи, засуджені за вироком суду без призначення покарання або із звільненням від покарання чи такі, що відбули покарання за діяння, кримінальна протиправність і караність якого усунута законом, визнаються такими, що не мають судимості, як передбачено ч.3 ст. 88 цього ж Кодексу.

Відповідно до п.8 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом шести років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Далі, обчислення строків погашення судимості визначено положеннями ст. 90 КК України, відповідно до якої строки погашення судимості обчислюються з дня відбуття основного і додаткового покарання. До строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалася. Якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку.

Отже, особа звільняється від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку (ст. 80 КК України), а судимість за вироком, який не було виконано, погашається по закінченні строків давності виконання вироку (ч. 2 ст. 90 КК України).

Звертаюсь до положень п. 5 ст. 55 КК України (в редакції 1960 року), такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі на строк не більше трьох років, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного і додаткового) не вчинять нового злочину.

Крім того, такими, що не мають судимості, визнаються особи, звільнені від покарання в силу ст. 49 цього Кодексу, тобто у зв`язку зі спливом строків давності виконання обвинувального вироку.

Далі, у відповідності до п.п. 5 та 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003 за №16 «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості» вбачається, що відповідно до ч.1 ст. 88 КК України особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості.

Положення закону про судимість поширюються на весь строк відбування як основного, так і додаткового покарання, а у випадках, передбачених п.п. 5-9 ст. 89, п.п. 2-4 ч.2 ст. 108 КК України, - і на певний строк після відбуття покарання.

При вирішенні питання про погашення судимості правове значення має не тільки наявність вироку суду, яким особу визнано винною у вчиненні злочину, а й підстави та час її звільнення від відбування покарання, оскільки саме з цього часу в передбачених законом випадках особа вважається такою, що не має судимості, або починає обчислюватися строк, протягом якого вона вважатиметься такою, що має судимість.

Як встановлено, ОСОБА_4 засуджений 29.06.2000 за вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 143 КК України (в редакції 1960 року) до 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, а тому строк давності виконання обвинувального вироку закінчився ще у 2005 або у 2003 за правилами КК України в редакції 1960 року.

Більше того, оскільки від часу винесення цього обвинувального вироку минуло більше п`ятнадцяти років і давність не була перервана вчиненням нового злочину, за правилами КК України в редакції 1960 року, такий вирок не може бути виконано.

Далі, положення ст. 537 КПК України в цілому вказують, що питання про звільнення засудженого від відбування покарання на підставі ст. 80 КК України у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку відноситься до стадії виконання вироку.

Питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за правилами розділу VIII Кримінального процесуального кодексу України - Виконання судових рішень і порядок їх вирішення врегульовано в статті 539 цього Кодексу, згідно з якою, за наслідками розгляду відповідного клопотання (подання) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом, суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку. В судових засіданнях з вирішення питань виконання вироку не з`ясовуються питання щодо факту вчинення злочину, наявності достатньої сукупності доказів, кримінально-правової кваліфікації дій засудженого тощо - вони вже з`ясовані на попередніх стадіях кримінального провадження, а тому рішення суду, ухвалені на стадії виконання вироку, не можуть перешкоджати «подальшому провадженню».

Така позиція узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23.01.2019 року (справа № 738/1482/16-к) та висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 18.03.2019 року (756/9514/15- к).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні по справі «Монкорне де Комон проти Франції», процедури, які стосуються виконання вироків не підпадають під дію статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) в її кримінальному аспекті розгляду, оскільки рішення з питань застосування, яке набрало законної сили, не зачіпає «спору ... про цивільні права і обов`язки» та не має відношення до «пред`явлення кримінального обвинувачення».

Далі, у відповідності до правил ст. 48 КВК України, суд, який постановив вирок, що передбачає як додаткове покарання конфіскацію майна, після набрання ним законної сили надсилає виконавчий лист, копію опису майна і копію вироку для виконання органу державної виконавчої служби, про що сповіщає відповідну фінансову установу. У разі відсутності у справі опису майна засудженого надсилається довідка про те, що опису майна не проводилося.

Виконання покарання у виді конфіскації майна здійснюється органом державної виконавчої служби за місцезнаходженням майна відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження».

Так, відповідно до ч.ч. 1-4ї ст. 24 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції 2000 року, який був чинним на час виконання вироку, державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом. Державний виконавець у триденний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувану, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ. За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення по майнових стягненнях державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження описує майно боржника і накладає на нього арешт, про що зазначається в цій постанові.

Між тим, будь-які відомості про те, що вирок в частині конфіскації майна засудженого виконаний (постанова про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого листа з відміткою про повне виконання, складеної відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції 1999 року) або не виконаний, відсутні.

Хоча Законом засудженому надана можливість добровільного виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна, проте невиконання конфіскації всього майна, що особисто належить засудженому не свідчить про ухилення останнього від виконання вироку, в зв`язку з тим, що будь-яких достовірних доказів щодо такого ухилення засудженим від виконання вироку немає і встановити, чи вживалися взагалі судом або державною виконавчою службою заходи з виконання вказаного вироку немає можливості.

Крім того, правовим висновком ВС України у справі № 5-324кс15 від 24.12.2015, зазначено, що «Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе - це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання».

Також, зазначена Постанова ВС України у справі № 5-324кс15 від 24.12.2015 містить правовий висновок про те, що ухилення від відбування покарання, як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку, є особливим юридичним фактом, який може бути підтверджений лише обвинувальним вироком, що набрав законної сили, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом (ч.1 ст.22 КПК України).

Відповідно до абзацу 1 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироку», у судовому засіданні суд зобов`язаний дослідити докази, що підтверджують наявність обставин, які мають значення для правильного вирішення питань, що виникли у процесі виконання вироку.

Відповідно до ст. 5 КВК України, кримінально- виконавче законодавство, виконання і відбування покарань ґрунтуються на принципах невідворотності виконання і відбування покарань, законності, справедливості, гуманізму, демократизму, рівності засуджених перед законом, поваги до прав і свобод людини, взаємної відповідальності держави і засудженого, диференціації та індивідуалізації виконання покарань, раціонального застосування примусових заходів і стимулювання правослухняної поведінки, поєднання покарання з виправним впливом, участі громадськості в передбачених законом випадках у діяльності органів і установ виконання покарань.

Як визначено пунктом шостим Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.1990 року «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироку», у порядку ст. 411 КПК України суди можуть також вирішувати питання, що виникли після винесення вироку в процесі його виконання, зокрема: про невиконання вироку в частині конфіскації майна, якщо актом амністії або помилування засуджений повністю звільнений від покарання і якщо до дня видання акта амністії або помилування вирок у частині конфіскації не був виконаний; при звільненні у порядку помилування одного із солідарних боржників від відшкодування шкоди суд вправі обговорити питання про розмір стягнення з солідарних боржників, що залишилися; за поданням судового виконавця або прокурора вирішити питання про звернення конфіскації на додатково виявлене майно засудженого, яке придбане до винесення вироку і підлягає за законом конфіскації, а також на майно, яке було придбане хоча б і після винесення вироку, але на гроші чи за рахунок майна, які підлягають конфіскації за вироком, у випадках, коли не закінчився строк давності виконання вироку; про передачу осіб, які засуджені умовно чи до мір покарання, не пов`язаних з позбавленням волі, або із застосуванням відстрочки виконання вироку відповідно до ст. 46-1 КК України, на перевиховання та виправлення громадській організації чи трудовому колективу, якщо клопотання про це надійшло до суду після винесення вироку.

Відповідно до ч.5 ст. 13 ЗУ України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, все вищевикладене свідчить про закінчення строків давності виконання обвинувального вироку як в частині основного, так і в частині додаткового покарання (конфіскації майна), оскільки відповідно до пункту третього частини першої та частини другої статті 80 Кримінального кодексу України, особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ять років - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин. Строки давності щодо додаткових покарань визначаються основним покаранням, призначеним за вироком суду.

Аналогічний висновок можна зробити і виходячи з аналізу норм Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), відповідно до статті 49 якого обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в строк, рахуючи з дня набрання вироком законної сили, три роки - при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років. При цьому обвинувальний вирок не може бути виконано, якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років і давність не була перервана вчиненням нового злочину.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_4 на території України станом на 13.02.2023 в розшуку не перебуває.

Оскільки закінчилися строки давності виконання обвинувального вироку, а відповідно до ч. 2 ст. 90 КК до строку погашення судимості зараховується час, протягом якого вирок не було виконано, якщо при цьому давність виконання вироку не переривалася. Якщо вирок не було виконано, судимість погашається по закінченні строків давності виконання вироку.

Пунктом 1 ст. 55 КК (в редакції 1960 року) такими, що не мають судимості, визнаються особи, звільнені від покарання в силу ст. 49 цього Кодексу, тобто у зв`язку зі спливом давності виконання обвинувального вироку.

Отже, враховуючи те, що з моменту винесення вироку Московським районним судом м. Харкова від 29.06.2000 у відношенні ОСОБА_4 та набранням ним законної сили сплинув термін більш, ніж двадцять років, відсутні дані про те, що засуджений вчиняв нові злочини, ухилявся від виконання покарання, і те, що в розшуку не перебував, давність виконання вироку не переривалась тощо, а тому суд вважає, що закінчився строк давності виконання обвинувального вироку відносно ОСОБА_4 і є підстави вважати його судимість, погашеною.

Доводи прокурора щодо непогодження з вимогами заяви, суд вважає безпідставними, оскільки жодним доказом не спростовано встановлені вище обставини по справі.

У зв`язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що при таких встановлених обставинах, у суду є правові під стави для задоволення вимог заяви.

Керуючись ст. ст. 80,88-90 КК України, 537,539 КПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Заяву ОСОБА_4 задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання, призначеного 29.06.2000 вироком Московського районного суду м. Харкова за ч.2 ст. 143, ст.43 КК України (в редакції 1960 року) у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та вважати судимість погашеною.

Ухвала може бути оскаржена в Харківському апеляційному суді через Московський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня проголошення ухвали.

Суддя ОСОБА_1

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Ухвала не набрала законної сили.

Помічник судді: ОСОБА_5