Справа № 727/8870/20
Провадження № 11-кп/4808/75/23
Категорія ч.2 ст.286 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000448 за апеляційними скаргами захисника адвоката ОСОБА_11 з доповненнями захисника адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернівці, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому за ч.2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, покарання у вигляді двох років шести місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

Додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на два роки, відносно ОСОБА_8 підлягає реальному виконанню та строк його виконання слід обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання, після набрання вироком законної сили.

Зараховано в строк відбування покарання ОСОБА_8 період утримання під вартою з 06.09. по 11.09.2020 року (а.с.кр.пр. 183,184; 198-202).

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , 06.09.2020 року, біля 00 годині 50 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки «Seat Leon», номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись в темну пору доби, із суттєвим перевищенням дозволеної (50 км на год.) в межах населеного пункту швидкістю (105,44 км/год., +- 3,76 км/год.) по проспекту Незалежності, зі сторони вулиці героїв Майдану у напрямку вулиці Небесної Сотні м. Чернівці та наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, який розташований навпроти будинку № 115 Проспекту Незалежності м. Чернівці, позначений дорожнім знаком 5.35.1(2) «Пішохідний перехід», дорожньою розміткою 1.14.2, 1.15 ПДР України та обладнаний світлофором, на якому горів жовтий миготливий сигнал для транспортних засобів; проявив самовпевненість і неуважність до дорожньої обстановки і виборі швидкості руху, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух, у результаті чого скоїв наїзд на ОСОБА_12 , яка переходила проїзну частину дороги в межах вказаного нерегульованого пішохідного переходу, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_13 , у відповідності до висновку судово-медичної експертизи № 656 від 28.09.2020р., спричинено смерть, яка настала від травматичного шоку, як ускладнення полі травми у вигляді чисельних переломів кісток скелету з ушкодженнями внутрішніх органів, масивних субарахноїдальних крововиливів, забою речовини головного мозку, повного поперечного зламу правої плечової кістки в середній її третині, повного поперечного зламу лівої плечової кістки в середній її третині, повного поперечного зламу однофрагментарного зламу правої стегнової кістки в середній її третині, повного поперечного зламу лівої стегнової кістки у верхній її третині, розриву тканини правої нирки, розриву тканини правої долі печінки.

Вказану дорожньо-транспортну пригоду, обвинувачений ОСОБА_8 скоїв в результаті порушення та невиконання вимог п. 12.4 та 18.1 «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету міністрів України за № 1306 від 10.10.2001р. та ведених вдію з 01.01.2002р., які вимагають від водія:

п. 12.4 ...у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.;

п. 18.1 ...водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Не погодившись з вироком суду прокурор відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_7 , захисник адвокат ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та потерпіла ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_8 та кваліфікації його дій, вважає, що вирок місцевого суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зауважує, що судом першої інстанції, всупереч вимогам ст. 65 КК України, належним чином не враховано, що скоєне ОСОБА_8 діяння відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років, а також не взято до уваги у повному обсязі наслідки злочину.

Крім того, вважає, що такі пом`якшуючі обставини, як щире каяття та відшкодування шкоди потерпілій істотно не зменшують ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, а також, зважаючи на те, що ОСОБА_8 притягався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, то судом безпідставно застосовано ст. 69 КК України та призначено останньому покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Потерпіла ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі вважає вирок місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 незаконним та необґрунтованим, який підлягає зміні, оскільки таке покарання за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував як пом`якшуючі покарання обставини молодий вік обвинуваченого, що він раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за якими характеризується виключно позитивно, офіційно працює в комунальному підприємстві міста, надавав допомогу потерпілій одразу на місці події, не відходив з місця події, не вчиняв жодних дій щодо спотворення або ж приховування доказів, щиросердечно визнав свою винуватість, відшкодував їй як потерпілій шкоду, завдану злочином.

Також звертає увагу на те, що в суді першої інстанції вона просила не позбавляти волі обвинуваченого, так як вважає, що його виправлення можливе без відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки даний злочин він вчинив з необережності.

Просить вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року змінити. Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому за ч. 2 ст. 286 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, покарання у вигляді 2 років 6 місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, якщо він на протязі 2 років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Захисник ОСОБА_11 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , вважає, що даний вирок є надмірно суворим та не відповідає тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, а тому підлягає зміні.

Так, суд першої інстанції у вироку зазначає, що не дивлячись на те, що ОСОБА_8 є раніше не судимим, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, працює, відшкодував потерпілій шкоду, завдану злочином, нібито не є для суду достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Водночас, суд не наводить доводів, в чому ж полягає недостатність таких мотивів і чому більш м`яке покарання не буде необхідне й достатнє для нього та не зможе забезпечити виправлення і перевиховання ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства.

Вважає, що суд не врахував повне визнання вини ОСОБА_8 , щире каяття, неодноразово просив вибачення у потерпілої та допомагав їй, а сама потерпіла неодноразово заявляла, що немає жодних претензій до обвинуваченого. Після вчинення злочину ОСОБА_8 намагався надати медичну допомогу потерпілій та не залишав місце злочину. Окрім того, обвинувачений раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, постійне місце роботи та проживання, за якими характеризується позитивно.

Стверджує, що суд у вироку фактично вдався до формального перерахування обставин, що пом`якшують покарання його підзахисного, однак не навів аргументів, чому зазначені обставини істотно не знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого та не дають підстав застосувати до ОСОБА_8 вимоги ст. 75 КК України, якщо вони судом враховуються, саме як обставини, що пом`якшують його покарання в контексті ст.ст. 65,66 КК України.

До початку апеляційного розгляду адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав доповнену та змінену апеляційну скаргу, в якій просив вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року в частині призначеного ОСОБА_8 основного покарання змінити, призначивши йому покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт.

Звертає увагу на те, що після наїзду на пішохода, ОСОБА_8 зразу ж зупинив автомобіль, намагався надати допомогу потерпілій, після чого викликав бригаду швидкої медичної допомоги, на місці пригоди дочекався працівників поліції, зізнався у вчиненому. В ході досудового розслідування не заперечував своєї вини, активно співпрацював з слідчими, допомагав встановити дійсні обставини ДТП. Обвинувачений щиро жалкує з того, що по його вині загинула потерпіла. Він неодноразово зустрічався з її мамою, ОСОБА_10 , просив у неї пробачення, відшкодував повністю завдану їй моральну та матеріальну шкоду. На даний час потерпіла не має до обвинуваченого жодних претензій, пробачила його. ОСОБА_8 визнав свою вину повністю в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій, щиро розкаявся у вчиненому. При цьому, судом першої інстанції не встановлено жодних обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого. ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, має сім`ю, виключно позитивно характеризується по місцю проживання і роботи, на даний час продовжує фінансово підтримувати потерпілу ОСОБА_10 і її сім`ю.

На думку захисника, наведені обставини, які встановлені в суді, в своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 необережного злочину, про що зазначила в своїх Постановах колегія судів касаційної інстанції від 17.02.2021 року та 04.10.2022 року.

Крім того, просить врахувати те, що на даний час ОСОБА_8 проживає разом з рідним братом ОСОБА_14 , 1986 р.н., який є інвалідом другої групи внаслідок психічного розладу та потребує постійного стороннього догляду, який обвинувачений йому надає. На даний час ОСОБА_8 продовжує працювати лікарем-стоматологом-ортопедом в КНП «Міська стоматологічна поліклініка», виключно позитивно характеризується за місцем роботи, неодноразово надавав благодійну медичну допомогу учасникам бойових дій та внутрішньо-переміщеним особам. На виконання ухвали апеляційного суду про призначення покарання у виді штрафу ОСОБА_8 вже перерахував в бюджет держави 110000 гривень, що підтверджується квитанціями, а в разі їх повернення, має намір використати на потреби ЗСУ. Водночас звертає увагу на висновки, викладені в Постанові Касаційного суду від 04.10.2022 року щодо необґрунтованості доводів прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування ст. 69 КК України.

Вважає, що апеляційний суд має всі необхідні і законні підстави при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 286 КК України застосувати ст. 69 КК України і перейти до іншого більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції зазначеної статті, у виді виправних робіт.

Обвинувачений ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора за безпідставністю. Зокрема, звертає увагу на постанову Верховного Суду від 04.10.2022 року, з мотивувальної частини якої вбачається, що доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: застосування ст. 69 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими. На думку колегії суддів касаційного суд, суд першої інстанції та апеляційний суд дійшли правильного висновку про необхідність застосування ст. 69 КК України при призначенні йому покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції вказаної норми.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали доводи та вимоги їх апеляційної скарги з доповненнями та змінами, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги прокурора; в задоволенні апеляційних вимог потерпілої не заперечували;

- прокурор частково підтримала доводи апеляційної скарги, не заперечувала правильність застосування судом першої інстанції вимог ст.69 КК України та справедливість призначеного обвинуваченому основаного покарання, просила скасувати вирок суду в частині призначення додаткового покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України більш суворе додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки; апеляційні скарги сторони захисту та потерпілої залишити без задоволення;

- потерпіла ОСОБА_10 просила задовольнити її апеляційну скаргу та не позбавляти обвинуваченого волі, оскільки вона пробачила йому вчинення правопорушення, у зв`язку з тим, що він розкаявся, повністю відшкодував їй шкоду та по сьогоднішній день продовжує надавати їй матеріальну допомогу.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження в межах апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що їх необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що апеляційні скарги сторони захисту, потерпілої та прокурора на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року вже розглядались по суті апеляційною інстанцією і ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 22 червня 2021 року зазначений вирок змінено в частині призначення покарання. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку терміном 2 роки не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього, передбачені ст. 76 КК України, обов`язки (т.2 а.п.190-193).

Разом з тим, постановою Верховного Суду від 17 лютого 2022 року за касаційною скаргою прокурора вищевказану ухвалу апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. (т.3 а.п. 60-65)

У постанові суд касаційної інстанції, зазначив, що у ході нового апеляційного розгляду необхідно ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційній скарзі прокурора, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме ст. 370 КПК, маючи на увазі те, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

У подальшому за результатами розгляду апеляційних скарг сторони захисту, потерпілої та прокурора ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 квітня 2022 року вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року змінено в частині призначеного покарання. Постановлено вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді 25 000 НМДГ, що становить 425 000 гривень в дохід держави та з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки (т.3 а.п. 89-93).

За результатами оскарження у касаційному порядку прокурором зазначеної ухвали апеляційного суду постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2022 року, скасовано ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 21 квітня 2022 року та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. (т.3 а.п. 213-221).

Скасовуючи рішення апеляційного суду, Верховний Суд зокрема вказав, що погоджується з висновками суду першої інстанції щодо призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції вказаної частини статті, оскільки на переконання суду, ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення засудженого у більш короткий строк його ізоляції від суспільства, а також з врахуванням думки потерпілої сторони.

Крім того, колегія суддів касаційного суду вказала на те, що призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України, яке не пов`язане з позбавленням волі, є м`яким і не буде сприяти виправленню засудженого.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Сторона захисту, прокурор та потерпіла в апеляційних скаргах висловили свою незгоду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, тому колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок в цій частині.

Зокрема, перевіряючи вирок суду в частині справедливості призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що посилання захисника обвинуваченого та потерпілої на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, є безпідставними.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно вимог ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини КК України або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання.

Відповідно до вимог ч.2 ст.69 КК України на підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу винного, який має постійне зареєстроване місце проживання; за місцем проживання та роботи, відповідно характеризується позитивно, не одружений, на обліку у лікаря нарколога перебував з травня 2012 року з діагнозом гостра алкогольна інтоксикація; в лікаря психіатра на обліку не знаходився; відношення обвинуваченого до скоєного, те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, однак неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, в тому числі за перевищення водіями транспортних засобів встановлених обмежень швидкості руху в населеному пункті (в останнє, до скоєного кримінального правопорушення притягувався за перевищення швидкості 29.08.2020 року) та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Відповідно до вимог ст.66 КК України суд першої інстанції визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого: щире каяття та сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданих збитків потерпілій ОСОБА_10 , якою, як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду відповідно були надані розписки про відшкодування їй завданих злочином збитків і не призначення ОСОБА_8 покарання пов`язаного з позбавленням волі.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Із врахуванням викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без призначення йому максимального строку покарання, яке передбачено санкцією ст. 286 ч.2 КК України, бо ще не втрачена можливість соціальної реабілітації та виправлення обвинуваченого у більш короткий строк його ізоляції від суспільства та з врахуванням думки потерпілої, вбачав що при призначенні ОСОБА_8 покарання, можливо застосувати вимоги ст. 69 КК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на законних підставах застосував положення ст. 69 КК України та призначив ОСОБА_8 основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців, оскільки саме таке покарання відповідає принципам законності та справедливості.

Колегія суддів звертає увагу на те, що під час апеляційного розгляду прокурор частково підтримав свою апеляційну скаргу та висловив незгоду щодо призначеного додаткового покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Так, згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч.1 та 2 ст.286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання.

Колегія суддів вважає, що характер допущених ОСОБА_8 порушень вимог Правил дорожнього руху, які спричинили смерть потерпілої, є достатньою підставою для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України без звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання згідно з ст. ст. 50, 65 КК України. Водночас, суд першої інстанції правильно зауважив. що той факт, що обвинувачений ОСОБА_8 , раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, працює, відшкодував потерпілій шкоду, завдану злочином, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 щодо зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання, зокрема призначення покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді виправних робіт.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням усіх пом`якшуючих покарання обставин, даних про особу обвинуваченого та думки потерпілої щодо визначення обвинуваченому покарання, необхідно прийти до висновку про відсутність достатніх правових підстав для зміни виду покарання та призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді виправних робіт, яке не передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зі змісту встановлених судом першої інстанції обставин вчиненого правопорушення вбачається, що дорожньо-транспортна пригода сталась на пішохідному переході, під час руху транспортного засобу на жовтий сигнал світлофору, внаслідок суттєвого перевищення обвинуваченим ОСОБА_8 дозволеної швидкості руху транспортного засобу в межах населеного пункту.

При цьому, колегія суддів враховує, що в мотивувальній частині постанови Верховного Суду від 04.10.2022 року, судом зазначено про те, що призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання із застосуванням ст.69 КК України у більш м`якому його виді, не зазначеному в ч.2 ст.286 КК України, необхідно вважати м`яким.

Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг сторони захисту та потерпілої щодо суворості призначеного ОСОБА_8 покарання, а також доводи прокурора щодо м`якості призначеного додаткового покарання є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а призначене судом першої інстанції покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципу індивідуалізації, є балансом між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, є справедливим.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора відділу захисту інтересів дітей та протидії насильству Чернівецької обласної прокуратури ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10 , захисника адвоката ОСОБА_11 з доповненнями захисника адвоката ОСОБА_9 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5