Справа № 447/2371/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/9/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України,-

з участю: прокурора ОСОБА_8

в с т а н о в и л а:

цим вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст358 КК України та призначено йому покарання за ч.5 ст.27, ч.1 ст.358 КК України - 1 (один) рік обмеження волі; за ч.4 ст.358 КК України - 1 (один) рік 1 (один ) місяць обмеження волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

На підставі ст.76 КК України зобов`язано засудженого періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з речовими доказами.

За вироком суду, ОСОБА_7 , приблизно у червні 2021 року, точного часу та дати не встановлено, всупереч вимог п.5-1 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортним засобом», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1993 № 340, у невстановленої особи, вирішив замовити виготовлення завідомо підробленого посвідчення водія для подальшого використання у власних цілях. Так, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на виготовлення завідомо підробленого офіційного документа, який видається установою та надає права, з метою подальшого його використання у власних цілях, ОСОБА_7 , перебуваючи по вул. Івана Багряного, у м. Стрий, Львівської області, діючи умисно, протиправно, вступив у злочинну змову з невстановленою досудовим розслідуванням особою, та усвідомлюючи злочинний характер своїх дій щодо пособництва у вчиненні підроблення офіційного документа, повідомив про бажання виготовлення посвідчення водія, яке буде містити його особисте фотозображення та анкетні дані, для чого він особисто надав копії своїх документів, а саме: паспорт громадянина України на його ім`я, ідентифікаційний код, фотографію на білому фоні та зразок підпису, чим створив сприятливі умови для доведення невстановленою досудовим розслідуванням особою злочинного наміру щодо здійснення підроблення посвідчення водія. В подальшому невстановлена особа, у невстановленому під час досудового розслідування місці та часі, виготовила підроблений документ, який надає право керувати транспортним засобом та видається в установленому законом порядку з дотриманням певної процедури.

Приблизно у вересні 2021 року, точного часу та дати не встановлено, невстановленою досудовим розслідуванням особою, по вул. Івана Багряного, у м. Стрий, Львівської області, особисто передано ОСОБА_9 для його власних потреб підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 26.10.2021 ТСЦ 1249 на ім`я « ОСОБА_7 », у якому містилося його фотозображення та згідно якого, останньому надається право керувати транспортними засобами категорії «А1,А,В,С1,С», за яке останній заплатив вищезазначеній особі грошові кошти у сумі 8000 грн.

Згідно висновку експерта бланк посвідчення водія із серійним номером НОМЕР_1 , виданий 26.10.2021 ТСЦ 1249 на ім`я « ОСОБА_7 », не відповідає аналогічним документам даного типу, що перебувають в офіційному обігу на території України, виконаний з використанням термопринтера термодруком.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив пособництво у підробленні посвідчення, яке видається установою і яке надає права, з метою використання його підроблювачем чи іншою особою, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.27, ч.І ст. 358 КК України.

Крім того, ОСОБА_7 14.08.2022, близько 13:30 год., знаходячись поза межами населеного пункту с.Берездівці, Стрийського району, Львівської області, будучи учасником дорожнього руху, як водій мопеда марки «Viper», моделі «TXM50QT-B», із державним номерним знаком « НОМЕР_2 », зупинився на законну вимогу співробітника поліції відділу поліцейської діяльності №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_10 та на його прохання, для підтвердження права керування транспортним засобом, достовірно знаючи, що посвідчення водія із серійним номером НОМЕР_1 , видане 26.10.2021 ТСЦ 1249 на ім`я « ОСОБА_7 », не відповідає аналогічним документам даного типу, що перебувають в офіційному обігу на території України, виконаний з використанням термопринтера термодруком, і є підробленим, усвідомлюючи свої протиправні дії, умисно надав поліцейському СРПП ВПД №1 Стрийського РУП ГУНП у Львівській області ОСОБА_10 для перевірки вказане посвідчення водія, тим самим використав завідомо підроблений документ.

Таким чином, ОСОБА_7 використав завідомо підроблений документ, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК України.

Не погоджуючись із вироком, перший заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 , подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, просить вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27-ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та призначити покарання: за ч.5 ст.27, ч.1 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень; за ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, призначити ОСОБА_7 остаточне покарання, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог прокурор покликається на те, що суд першої інстанції всупереч вимогам кримінального закону призначив ОСОБА_7 покарання за ч.5 ст.27-ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України у виді 1 року 1 місяця обмеження волі, яке відповідно до ч.3 ст.61 КК України до нього не може бути застосоване, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Обвинувачений ОСОБА_7 будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не поступало.

При апеляційному розгляді прокурор, підтримав апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просив таку задоволити.

Заслухавши доповідача, думку присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданої апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій та їх кваліфікація за ч.5 ст.27,ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України є вірною, що ніким не оспорюється.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про порушення судом першої інстанції загальних засад призначення покарання, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з оскаржуваним вироком, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

Санкцією ч.1 ст.358 КК України передбачено покарання у виді штрафу до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Санкцією ч.4 ст.358 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до двох років.

Відповідно до ч.3 ст. 61 КК України, покарання у виді обмеження волі не застосовується до неповнолітніх, вагітних жінок і жінок, що мають дітей віком до чотирнадцяти років, до осіб, що досягли пенсійного віку, військовослужбовців строкової служби та до інвалідів першої і другої групи.

За загальними правилами, визначеними ч.1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Окрім цього, відповідно до ст.12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Таким чином, законодавець визначає умови, за яких особа набуває право на пенсійну виплату, до числа яких належить не лише досягнення особою певного віку, а й наявність в неї відповідного страхового стажу.

У кримінально-правовому розумінні системний аналіз вказаних вище норм дає змогу зробити висновок про те, що кримінальний закон не пов`язує призначення покарання з оформленням та отриманням певного виду пенсії, натомість пов`язує з досягненням особою пенсійного віку, який слід вважати 60 років.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на момент ухвалення вироку судом першої інстанції ОСОБА_7 виповнилося 64 роки, тобто він є особою, яка відповідно до Законів України «Про пенсійне забезпечення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», досягла пенсійного віку, у зв`язку з чим до останнього, відповідно до ч.3 ст.61 КК України не може бути застосовано покарання у виді обмеження волі.

Таким чином, зважаючи на те,що ОСОБА_7 , який на момент вчинення кримінальних правопорушень та на момент постановлення оскаржуваного вироку досяг пенсійного віку, йому не може бути призначене покарання у виді обмеження волі.

Наведене дає колегії суддів підстави для висновку,що під час призначення обвинуваченому покарання, суд першої інстанції допустив порушення вимог ч.3 ст.61 КК України, оскільки призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, що мало наслідком неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Щодо доводів прокурора в частині постановлення щодо обвинуваченого ОСОБА_7 нового вироку суду, то такі колегія суддів вважає необґрунтованими.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, зазначеної у постанові від 07.12.2021 по справі № 617/775/20, призначення апеляційним судом покарання у виді штрафу замість призначеного судом першої інстанції покарання у виді обмеження чи позбавлення волі зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України не є ані «застосуванням більш суворого покарання» в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК, ані «неправильним звільненням від відбування покарання» в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК, «іншим погіршенням становища обвинуваченого» в розумінні ч. 2 ст. 404 і ч. 1 ст. 421 цього Кодексу, що з огляду на приписи ст. 420 КПК не вимагає скасування у відповідній частині вироку суду першої інстанції і постановлення нового вироку й таке рішення суд апеляційної інстанції постановляє у формі ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне змінити вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є особою пенсійного віку, за місцем проживання характеризується типово, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції зміні на підставі п.4 ч.1 ст.409 КПК України в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,409,418,420 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу першого заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_12 , задоволити частково.

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 28 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим із призначенням покарання:

- за ч.5 ст.27, ч.1 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень;

- за ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, вважати ОСОБА_7 засудженим до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий

Судді