ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6708//22 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11сс/818/760/22 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: арешт майна
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, який подав заяву про розгляд справи без нього, з участю представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , з участю власника майна ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Валках справу за апеляційною скаргою представника власника майна на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 29 11 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29 11 2022 року у кримінальному провадженні № 0000737 від 25 11 2022 року за ч.1 ст.286 КК України було постановлено про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, вилученого в ході огляду місця події, проведеного 24 11 2022 року та накладено арешт на речовий доказ, а саме на автомобіль «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 .

Накладено арешт шляхом позбавлення права відчуження, розпорядження та користування на вилучене 24 11 2022 в ході проведення огляду місця події майно, а саме вищевказаний автомобіль, що належить ОСОБА_6 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник власника майна звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати в частині накладення арешту на майно ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухваливши рішення про накладення арешту на його майно порушив норми кримінального процесуального законодавства, не надав належної оцінки обставинами, що мають значення для вирішення питання про накладення арешту, що призвело до безпідставного обмеження права власності ОСОБА_6 на належне йому майно.

Також представник вказує, що висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі про накладення арешту на майно по справі суперечать один одному та не відповідають положенням чинного законодавства України, внаслідок чого суд першої інстанції надав спірним правовідносинам неналежну юридичну кваліфікацію.

Вказує про порушення права на захист власника майна так як справа була розглянута як без самого власника майна так і без його представника.

Позиції учасників апеляційного провадження.
Вислухавши доповідь судді, власника майна та його представника, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000737 від 25 11 2022 року за ч.1 ст.286 КК України.

Розслідування по даній справі проводиться за наслідками ДТП яка сталась 24 11 2022 року о 14 год 30 хв в місті Харкові в районі будинку № 312 по проспекту Героїв Харкова.

В результаті наїзду автомобілем «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 на потерпілу ОСОБА_8 останній заподіяні тілесні ушкодження.

Приймаючи рішення про накладення арешту на майно, вилучене в ході огляду місця події, суд першої інстанції мотивував таку необхідність саме тим, що слідчим доведено, що автомобіль визнано речовим доказом по даній справі.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «Жушман проти України» № 13223/05 від 28 05 2009 року зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 06 2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

У відповідності до ч.2 ст.170 КПК України слідчий суддя має право накласти арешт на мано, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ч.2 ст.167 цього Кодексу, тобто є тимчасово вилученим із дотриманням встановленого ст.ст.167, 168 КПК України порядку.

Згідно ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони, зокрема, є предметом кримінального правопорушення.

Тимчасове вилучення майна відповідно до положень ст.168 КПК України може здійснюватися під час обшуку, огляду. При цьому слідчий, прокурор під час тимчасового вилучення майна або негайно після його здійснення зобов`язаний скласти відповідний протокол та звернутися до слідчого судді з клопотанням про його арешт протягом 48 годин після вилучення майна, що встановлено ч.5 ст.171 КПК України.

Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Положеннями ст.98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається із доданого до клопотання витягу з ЄРДР, по даній справі проводиться розслідування за наслідками ДТП яка сталась 24 11 2022 року о 14 год 30 хв в місті Харкові в районі будинку № 312 по проспекту Героїв Харкова. Під час ДТП в результаті наїзду автомобілем «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 на потерпілу ОСОБА_8 останній заподіяні тілесні ушкодження.

Постановою слідчого вилучене майно, а саме автомобіль визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні, як предмет кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України та визначено його місце зберігання.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для тимчасового арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Суспільна небезпечність кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України визначається тим, що воно завдає шкоди іншим громадянам.

Разом із тим, слідчому судді не було надано доказів, які б свідчили про те, що існують будь які перешкоди в накладенні арешту на вищевказаний автомобіль.

Суд першої інстанції виходив ще і з тих обставин, що для визначення ступеня тяжкості заподіяних потерпілій тілесних ушкоджень, визначення наявності чи відсутності в діях водія порушень Правил дорожнього руху, розміру завданих збитків потрібні знання спеціалістів, тому в кримінальному провадженні не виключено призначення відповідних експертиз, в тому числі і по арештованому автомобілю.

Всі інші обставини, на які посилається представник власника майна в апеляційній скарзі, можуть бути перевірені лише під час досудового розслідування у кримінальному провадженні.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав, для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Постановою слідчого майно визнане слідчим речовими доказами. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що ухвала слідчого судді відповідає вимогам ст.ст.170, 173 КПК України та відсутні на даний час підстави для її зміни чи скасування за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ч.6 ст.376, ч.6 ст.9, ст7, ст.ст.170-175, ст.ст.392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 29 11 2022 року у кримінальному провадженні № 0000737 від 25 11 2022 року за ч.1 ст.286 КК України про задоволення клопотання прокурора про арешт майна, вилученого в ході огляду місця події, проведеного 24 11 202 року та накладення арешту на речовий доказ, а саме на автомобіль «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_1 , - залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника власника майна, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

_____________ _____________ ______________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3