УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2023 року

м. Київ

справа № 755/6539/19

провадження № 51-1137ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чигирин Черкаської обл., жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Як встановив суд у вироку, 26 січня 2019 року приблизно о 22 год 30 хв ОСОБА_4 , будучи поряд із буд. АДРЕСА_2 , підійшов до ОСОБА_5 та зробив зауваження, у результаті чого між ними виник словесний конфлікт, під час якого на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на умисне протиправне нанесення тілесних ушкоджень потерпілому. Реалізовуючи свій умисел, за допомогою самозарядного пістолета «EGP 459», калібру 9 мм Р.А., № НОМЕР_1 , засуджений наніс ОСОБА_5 один тичковий удар в лобну ділянку голови, чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Київський апеляційний суд ухвалою від 18 січня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог касатор зазначає, що потерпілого неналежним чином викликано в судові засідання суду першої інстанції, що, на переконання ОСОБА_4 , призвело до порушення його прав, оскільки потерпілий був позбавлений можливості висловити свою позицію щодо призначення засудженому покарання й можливості звільнення від його відбування. Крім того, зазначене, як вказує ОСОБА_4 , унеможливило відшкодування завданої шкоди до ухвалення вироку.

Також засуджений наголошує на порушенні судом першої інстанції принципу диспозитивності адже суд призначив покарання, про яке ні прокурор, ні потерпілий не просили.

Указує й на те, що невідшкодування шкоди потерпілому не може слугувати підставою для призначення покарання, яке необхідно відбувати реально.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, та правильності кваліфікації його дій за указаною статтею Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.

Водночас під час перевірки оскаржуваних судових рішень Верховний Суд не встановив істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке, на думку засудженого, полягало в неналежних викликах потерпілого в судові засідання Дніпровського районного суду м. Києва.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ст. 425 КПК касаційну скаргу мають право подати засуджений, його законний представник чи захисник - у частині, що стосується інтересів засудженого.

Засуджений ОСОБА_4 , зазначаючи про неналежний виклик потерпілого місцевим судом, стверджує, що указана обставина призвела до порушення його прав. Такі аргументи є неспроможними з огляду на те, що сам засуджений у касаційній скарзі вказує про намагання відшкодовувати частинами потерпілому спричинену шкоду, проте вони не дійшли згоди щодо суми та строків відшкодування. Також Суд звертає увагу, що зі змісту вироку суду першої інстанції та касаційної скарги вбачається, що потерпілий брав участь у судових засіданнях, давав у суді показання, тобто був обізнаний про наявність цього провадження на розгляді. Більш того, колегія суддів зауважує, що питання участі потерпілого в судовому засіданні відповідно до ст. 56 КПК є його правом, а не обов`язком.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з п. 7 ч. 1 ст. 425 КПК касаційну скаргу мають право подати потерпілий або його законний представник чи представник - у частині, що стосується інтересів потерпілого, але в межах вимог, заявлених ними в суді першої інстанції, водночас потерпілий ОСОБА_5 із касаційною скаргою до Суду не звертався станом на час розгляду скарги засудженого.

Не є слушними і твердження засудженого про порушення принципу диспозитивності та аргументи касатора, що невідшкодування шкоди потерпілому не може бути враховано під час призначення покарання, яке необхідно відбувати реально, з огляду на таке.

Насамперед, колегія суддів Верховного Суду зауважує, що доводи касаційної скарги засудженого в зазначеній вище частині фактично зводяться до незгоди із судовими рішеннями попередніх інстанцій у зв`язку з незастосуванням звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, суд має належним чином дослідити й оцінити всі обставини, що мають значення для кримінального провадження, та врахувати, що звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, визначені ст. 75 КК.

Водночас підставою для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене в мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема відомостях про вчинене особою кримінальне правопорушення, зміст мети й мотивів протиправної поведінки, тривалість та інтенсивність протиправної діяльності. Також важливе значення для вирішення питання про звільнення від відбування покарання з випробуванням мають відомості, що характеризують: особистісні прояви винуватого в головних сферах життєдіяльності; його соціально-демографічні властивості; спосіб життя; соціальні зв`язки; посткримінальну поведінку; наявність джерел правомірного отримання доходів для забезпечення власних потреб та осіб, які знаходяться на його утриманні; наскільки його ціннісні орієнтири співпадають із загальнопоширеними в суспільстві нормами моралі; соціально-психологічну характеристику винуватого тощо.

Як слідує зі змісту оскаржених судових рішень, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, на підставі встановлених обставин дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням.

Також Верховний Суд звертає увагу засудженого, що законодавцем не визначено вичерпного переліку обставин, наявність яких надає можливість чи забороняє суду застосувати положення ст. 75 КК, а тому суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_4 покарання та розгляду питання щодо можливості звільнення від відбування покарання з випробуванням небезпідставно врахував, зокрема, невідшкодування останнім шкоди потерпілому разом з іншими обставинами, а саме ступенем тяжкості кримінального правопорушення, даними щодо особи засудженого, його ставлення до вчиненого та настання тяжких наслідків для потерпілого.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що позиція потерпілого і прокурора в судовому засіданні щодо призначення покарання не є визначальними під час розгляду цього питання.

Також, на переконання суду касаційної інстанції, встановлені місцевим судом обставини кримінального провадження, зокрема, поведінка засудженого після вчинення протиправного діяння, а саме зникнення з місця події відразу після вчинення кримінального правопорушення та факт нанесення тяжкого тілесного ушкодження за допомогою пістолета свідчать про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, яке до того ж призначене в мінімальному розмірі передбаченого санкцією ч. 1 ст. 121 КК.

З огляду на неспроможність доводів засудженого ОСОБА_4 про порушення його прав у зв`язку з неналежним здійсненням виклику потерпілого в місцевий суд, немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 18 січня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3