УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 750/11583/21

провадження № 51-3476 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_2.,

суддів ОСОБА_3., ОСОБА_4.,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2022 року

й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 2 серпня 2022 року,

встановив:

Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 27 червня 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд вироку Чернігівського обласного суду від 1 червня

2001 року, ухвали Верховного Суду України від 9 жовтня 2001 року, ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2019 року та ухвали Чернігівського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року за виключними обставинами в порядку п. 1 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) залишив без задоволення з тих підстав, що норми ч. 1 ст. 81 та

ч. 1 ст. 82 Кримінального кодексу України (далі - КК), які визнано такими, що не відповідають Конституції України, не враховуються при вирішенні питання про призначення покарання за наслідками встановленого кримінального правопорушення, стосуються саме відбування покарання, а тому не можуть вважатись виключними обставинами в контексті ч. 3 ст. 459 КПК.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 2 серпня 2022 року апеляційну скаргу засудженого про перегляд ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2022 року за виключними обставинами залишив без задоволення,

а ухвалу -без змін.

Не погодившись із вищевказаними рішеннями, засуджений звернувся з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, просить скасувати ухвали місцевого й апеляційного судів

і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Зазначає, що підставою для перегляду судових рішень є визнання Конституційним Судом України у Рішенні від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021 (у справі № 3-349/2018 (4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20) (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) неконституційними деяких норм закону, застосованих судом при вирішенні зазначених вище судових справ. Наголошує, що рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах «Пєтухов проти України № 2», «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства», «Дембо та інші проти України» встановлено порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо деяких осіб, зокрема і щодо нього, стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення.

Вважає, що тривалий час порушуються його основоположні права, гарантовані

ст. 3 Конвенцією, у зв`язку з чим просить застосувати до нього компенсаторні засоби. На думку засудженого, молодим особам не повинна призначатись максимальна міра покарання, а вирок щодо таких осіб повинен мати виховний характер, ціль якого

- реабілітація та найшвидше повернення в суспільство.

Стверджує, що Конституційний Суд України у своєму Рішенні, визнаючи неконституційність положень статей 81, 82 КК, прямо зазначає про неможливість реалізації положень статей 50, 65 КК щодо осіб, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Перевіривши доводи засудженого, наведені в касаційній скарзі, касаційний суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Як убачається з наявних матеріалів, Чернігівський обласний суд вироком від

1 червня 2001 року засудив ОСОБА_1 за вчинення злочинів, передбачених пунктами «б», «г», «є», «і» ст. 93 КК (1960 року) до довічного позбавлення волі.

Верховний Суд України ухвалою від 9 жовтня 2001 року вирок щодо ОСОБА_1 залишив без змін.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК установлення неконституційності окремих положень закону, іншого правового акта чи їх окремого положення є виключною обставиною за умови застосування судом відповідних приписів при вирішенні конкретної справи.

Конституційний Суд України 16 вересня 2021 року (Рішення № 6-р(ІІ)/2021) визнав положення ч. 1 ст. 81 та ч. 1 ст. 82 КК неконституційними у зв`язку з тим, що їх неможливо застосувати до осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання цих статей у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Суд постановив таке рішення з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України й зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.

Тому для виконання вищевказаних приписів Конституційного Суду України має бути здійснено шляхом внесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.

Водночас нормами статей 81, 82 КК регламентовано порядок умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, однак вказані норми не враховуються при вирішенні питання призначення покарання за наслідками встановленого кримінального правопорушення та не могли бути враховані під час вирішення питання про призначення міри покарання засудженому ОСОБА_1 .

Отже, вирішення питання про застосування вказаних норм Закону, які визнано неконституційними, проте на законодавчому рівні не врегульовано, не можна вважати виключними обставинами, оскільки законодавцем не визначений порядок, яким би покарання у виді довічного позбавлення волі могло би бути замінено на строкове покарання.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що посилання засудженого як на підставу для скасування постановлених щодо нього судових рішень на вказівки Конституційного Суду України про неможливість реалізації положень 50, 65 КК щодо осіб, яким призначається покарання у виді довічного позбавлення волі, без врахування положень ч. 1 ст. 81, ч. 1

ст. 82 КК, є неправильним тлумаченням закону та вищевказаного судового Рішення. Під час ухвалення вироку та визначення покарання особі, яка визнається винуватою, суд враховує виключно положення вимог статей 50, 65 КК та до його повноважень не входить розгляд питання щодо можливого майбутнього звільнення засудженого.

Отже, суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду заяви (скарги) засудженого ОСОБА_1 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами дійшли обґрунтованого висновку про те, що зазначені ним обставини не є виключними відповідно до положень ст. 459 КПК.

Таким чином, виконання приписів Конституційного Суду України, відображених

у Рішенні, на яке посилається засуджений, насамперед повинно бути здійснено шляхом унесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид заходу примусу, як довічне позбавлення волі.

ЄСПЛ у рішенні від 11 березня 2021 року у справі «Дембо та інші проти України» (заяви № 2778/18 та 46 інших, у тому числі ОСОБА_1 ) констатував порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. ЄСПЛ постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.

ЄСПЛ у рішенні «Дембо та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що сам факт визнання існування порушення вже є достатньою справедливою компенсацією.

Таким чином, у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_1 посилається як на підставу для перегляду судових рішень щодо нього, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру - шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі й на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Застосовані у справі ОСОБА_1 принципи і характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.

Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_1 та 46 інших осіб, не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскаржених проваджень на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальних справ, які й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і не можуть бути усунуті іншим способом, як під час повторного розгляду справ.

Зокрема, Рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційними положення статей 81, 82 КК в частині неможливості їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, а не такий вид покарання, як довічне позбавлення волі. Призначене ОСОБА_1 судом покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить нормам національного та міжнародного права.

З урахуванням наведеного в судів першої та апеляційної інстанцій на час ухвалення рішень були відсутні правові підстави для задоволення заяви (скарги) ОСОБА_1 про перегляд оскаржених щодо нього судових рішень за виключними обставинами у зв`язку з відсутністю встановленого законодавцем порядку, яким би покарання у виді довічного позбавлення волі могло би бути замінено на строкове покарання.

Водночас, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що Законом України від

18 жовтня 2022 року № 2690-IX (чинним від 6 листопада 2022 року) «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» внесено зміни до п. 3 ч. 3

ст. 81 КК, згідно з якими умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття покарання засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання

у виді позбавлення волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

Також вказаним законом внесені зміни до ст. 82 КК, відповідно до яких ч. 1 ст. 82 КК викладена в наступній редакції: невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

А положеннями ч. 5 ст. 82 КК, в новій редакції передбачено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

У розділі VIII КПК встановлено, що зазначені в ст. 537 КПК питання, зокрема передбачені пунктами 2-4 вказаної статті, вирішуються під час виконання вироку в порядку ст. 539 КПК місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

Отже питання наведене у касаційній скарзі ОСОБА_1 на даний час вирішується відповідно до вказаного діючого законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд касаційної інстанції погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій, не знайшовши в цьому провадженні порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, які перешкодили судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення, що тягнуть за собою їх обов`язкове скасування на підставах, передбачених ст. 438 КПК.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2022 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від

2 серпня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4