ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/126/22 Справа № 209/2843/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортним засобом.
На підставі ст.1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIII від 22.12.2016 року звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 - залишено без задоволення.
Вирішено питання розподілу процесуальних витрат та долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що 26.09.2016 року, о 09 годині 35 хвилин - в світлий час доби, він, керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 3302 СПГ», н.з НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , здійснював рух заднім ходом на проїжджій частині площадки для паркування автомобілів, яка розташована напроти магазину «Елефант» за адресою пр. Перемоги 29 «А» в м.Кам`янське, з метою виїзду з прилеглої території.
Перед початком руху заднім ходом, для забезпечення безпеки руху, водій ОСОБА_7 повинен був переконатись, що він своїм маневром не створить небезпеки іншим учасникам руху, а при необхідності повинен звернутися за допомогою до інших осіб, тобто водій ОСОБА_7 для забезпечення безпеки дорожнього руху повинен був діяти відповідно до вимог п.п.: 2.3. б), 10.1., 10.9. Правил дорожнього руху України.
Однак, в порушення вимог вказаних пунктів Правил дорожнього руху України, ОСОБА_7 , проявляючи злочинну недбалість, почав здійснювати рух заднім ходом, не переконавшись в безпеці свого маневру та не звернувшись за допомогою для забезпечення безпеки руху до інших осіб, у зв`язку з чим не переконався у відсутності на лінії руху керованого ним транспортного засобу пішохода і в безпеці виконуваного ним маневру руху заднім ходом.
В результаті ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «ГАЗ 3302 СПГ», н.з НОМЕР_1 , та здійснюючи рух заднім ходом на проїжджій частині площадки для паркування автомобілів, яка розташована напроти магазину «Елефант» за адресою пр. Перемоги 29 «А» в м. Кам`янське, допустив наїзд задньою лівою частиною будки автомобіля на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка рухалась позаду вищевказаного автомобіля по проїжджій частині площадки з боку будинку АДРЕСА_1 .
Внаслідок даного наїзду, згідно висновку комплексної комісійної судово-автотехнічної експертизи №305 від 30.06.2020 року ОСОБА_9 заподіяні тілесні ушкодження, у вигляді сумісної тупої травми тіла: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, підшкірної гематоми в потиличній області, набряку м`яких тканин в скроневій області; закритої травми грудної клітини з переломами 7-го, 8-го та 9-го ребер ліворуч по лопатковій лінії зі зміщенням уламків, з розвитком в посттравматичному періоді пневмонії, двостороннього хілотораксу та двостороннього гідротораксу, з приводу чого були проведені оперативні втручання; закритої хребтово-спинномозкової травми, забію спинного мозку в грудному відділі, компресійного уламкового перелому 10-го грудного хребця, з розвитком в посттравматичному періоді нижнього парапарезу, гіпестезії за провідниковим типом з рівня 11-го грудного хребця та порушенням функції тазових органів по центральному типу, з приводу чого були проведені оперативні втручання; гематоми в поперековій області. За своїм характером виявлені у неї тілесні ушкодження у виді сумісної тупої травми тіла відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які, без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.
У прямому причинному зв`язку з вчиненням вказаної дорожньо - транспортної пригоди, що спричинило настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння потерпілій ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, знаходиться грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 10.9. Правил дорожнього руху України, оскільки зазначене порушення безпосередньо спричинило настання даної події.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, потерпіла ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок суду першої інстанції змінити в частині залишення без задоволення її цивільного позову.
Просила задовольнити її цивільний позов до ОСОБА_7 в повному обсязі, стягнути з відповідача ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 26 434,61грн, а також - 250 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.
В доповненнях до апеляційної скарги потерпіла просила застосувати часткову амністію на підставі ст. 85 КК України та призначити ОСОБА_7 реальний термін покарання.
Апеляційну скаргу, з урахуванням доповнень, обгрунтовує тим, що вона має право звертатися в своєму цивільному позові саме до обвинуваченого ОСОБА_7 з вимогою про стягнення матеріальної шкоди в сумі 26 434,61 грн та моральної шкоди в сумі 250 000грн, а також право відшкодування цієї шкоди за рахунок відповідача, враховуючи вимоги процесуального закону та правову позицію Верховного Суду України, викладену у постановах: від 14.02.2018 року у справі 344/10730/15-ц, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.
Апелянт зазначає, що у вироку Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська не зазначено про те, що в результаті злочинних дій ОСОБА_7 вона стала інвалідом першої групи.
Апелянт також зазначила, що у вироку Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська від 30.06.2021 року вказано, що проводилась комплексна комісійна судово- автотехнічна експертиза № 305 від 30.06.2020 року, а насправді була проведена комплексна комісійна судово-медична та автотехнічна експертиза № 113 від 25.06.2020 року.
Апелянт також зазначила, що в матеріалах провадження відсутні документальні підтвердження офіційного працевлаштування ОСОБА_7 з записом у трудову книжку та наказом керівника підприємства, тому, на її думку, підстав для залишення її позовної заяви без задоволення у суду першої інстанції не було.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.
Як вбачається з матеріалів провадження, судом першої інстанції було залишено цивільний позов потерпілої без задоволення, оскільки потерпіла звернулась з позовними вимогами до неналежного відповідача.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги потерпілої щодо того, що саме ОСОБА_7 є належним відповідачем, оскільки відповідно до наявного в матеріалах провадження поліса № АЕ/ 8976039 обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним між ПАТ "Страхова група" ТАС" та володільцем транспортного засобу ОСОБА_10 була застрахована цивільна відповідальність транспортного засобу ГАЗ 3302 СПГ, д.н. НОМЕР_1 .
Відповідно до ст. 22 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до п. 35.1. ст. 35 вказаного закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.
Колегія суддів враховує також висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц щодо того, що у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування
Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.
Колегія суддів зазначає, що статтею 37 вказаного закону передбачені випадки відмови у здійсненні страхового відшкодування, проте в матеріалах провадження відсутні відомості щодо звернення потерпілої до страховика із заявою про страхове відшкодування, а також вмотивованої відмови страховика у здійсненні страхового відшкодування.
Крім того, колегія суду зазначає, що відповідно до ст. 23 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, одна з видів шкоди, яка відшкодовується потерпілому - моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до ст. 26-1 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що в даному випадку ОСОБА_7 є неналежним відповідачем, та не приймає доводи апеляційної скарги потерпілої в цій частині.

Колегія суддів не приймає також доводи апеляційної скарги потерпілої в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, оскільки в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, пояснив, що станом на момент скоєння злочину, він працював як водій на підприємстві ПП Ткаченко, Наш край - розвозив хліб.

Згідно з положеннями статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їх працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків.
Колегія суддів зазначає, що взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору.
За змістом статті 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Правова природа трудового договору та цивільно-правового договору має ряд відмінних ознак. Так, зокрема трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду. При цьому, виконавець також перебуває у трудових відносинах з власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою.
Колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_7 працював на підприємстві ПП Ткаченко на підставі цивільно-правового договору, що не було спростовано під час судового розгляду, вимоги щодо відшкодування моральної шкоди потерпіла повинна була пред`являти до вказаного підприємства, а тому не приймає доводи її апеляційної скарги в цій частині.
Щодо інших доводів потерпілої, колегія суддів зазначає, що судовий розгляд був проведений відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України, що ніким з учасників не оспорювалось, крім того, фактичні обставини справи потерпілою не оскаржуються, а тому колегія суддів не приймає доводи щодо невірно зазначеної у вироку суду першої інстанції експертизи, яка була проведена.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо вирішення цивільного позову потерпілої, та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст.407, 409 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без задоволення.
Вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 червня 2021 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3