ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/319/22 Справа № 707/818/21 Категорія: ч.1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тальне Черкаської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням встановивши іспитовий строк два роки.

На підставі п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 19.04.2022 ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 01 травня 2020 року близько 16 години, керуючи автомобілем Audi А4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по автодорозі Р10 Канів-Чигирин-Кременчук на 98 км. +500 м. зі сторони м. Черкаси в напрямку м. Чигирин, в селі Леськи Черкаського району Черкаської області на перехресті з вулицею Лесі Українки порушив вимоги п.2.3 б, п.10.1, п.11.3, п.14.2 в, п.14.6 а Правил дорожнього руху, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, перед початком обгону не переконався, що смуга зустрічного руху, на яку він виїжджає, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, не переконався, що це буде безпечним та не створить перешкоди чи небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїхав на зустрічну смугу руху для виконання маневру обгону та на перехресті з вулицею Лесі Українки, не надав перевагу в русі та здійснив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-211540», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався по вказаній автодорозі зі сторони міста Чигирин в напрямку міста Черкаси. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 02-01/597 від 06.07.2020, отримав наступні тілесні ушкодження: перелом тіла грудини, травма лівого гомілко-ступеневого суглобу з ушкодженням зв`язкового апарату сухожилків та перелом таранної кістки, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; крововиливи обличчя, травма носу з набряком та садно, подряпини правої кисті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Спричинення потерпілому тілесних ушкоджень середньої тяжкості знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №СТ/25Е-21 від 09.04.2021, з порушенням водієм автомобіля Audi А4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимог пп. 10.1, 11.3, 14.2 в, 14.6 а Правил дорожнього руху України.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив його скасувати, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що покази потерпілого ОСОБА_9 та протокол слідчого експерименту від 15.03.2021 за участі останнього не можуть бути доказами у справі, через суперечливість показів потерпілого. Вказує, що протокол огляду місцевості від 15.03.2021 складений в порушення вимог ст. 104-105 КПК України, а покази свідка ОСОБА_10 суперечать даним, зафіксованим на схемі ДТП. Зазначає, що в основу висновку судової автотехнічної експертизи №СТ/25Е-21 від 09.04.2021 покладено сумнівні вихідні дані. Також апелянт вважає, що органом досудового розслідування та під час розгляду справи місцевим судом безпідставно не проведено судову експертизу технічного стану автомобілів Audi А4 та ВАЗ-211540, і не проведено транспортно-трасологічну експертизу.

Потерпілий ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в якому вказував на законність та обґрунтованість вироку місцевого суду, а тому просив залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.

29.06.2022 від обвинуваченого ОСОБА_7 надійшли уточнені апеляційні вимоги, згідно яких останній просив вирок місцевого суду скасувати, та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання у виді штрафу 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортним засобом, посилаючись на те, що місцевим судом не дотримано вимог ст. 50, 65 КК України.

30.06.2022 апелянт подав заяву в якій просив змінити вирок місцевого суду, та пом`якшити йому покарання, призначивши покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортним засобом.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які під час апеляційного розгляду змінили апеляційні вимоги та просили вирок змінити в частині призначеного покарання, пом`якшивши його, призначивши обвинуваченому штраф в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортним засобом, думку прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, в тому числі зі змінами, просили вирок місцевого суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при прийнятті рішення по даній справі вказані вимоги закону були дотримані.

Так, висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України є правильною.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 визнав частково свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, та разом з своїм захисником ОСОБА_8 просили вирок місцевого суду змінити, і призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для перевірки вироку оскаржуваного вироку в частині доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

Також апеляційним судом не встановлено підстав для скасування вироку Черкаського районного суду Черкаської області від 19.04.2022 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як про те просив апелянт у своїй первинній апеляційній скарзі.
Доводи апелянта про суворість призначеного йому покарання та необхідність призначення йому покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортним засобом колегія суддів вважає безпідставними, а тому апеляційна скарга в цій частині до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Визначені в ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд достатньо виконав вимоги ст. 50, 65, 66, 67 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який вину під час розгляду справи місцевим судом у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, характеризується посередньо, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, одружений, раніше не судимий, відповідних висновків для себе не зробив, думку потерпілого, який наполягав на призначені обвинуваченому максимального строку покарання, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, обґрунтовано призначив за ч.1 ст. 286 КК України покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, із застосуванням до основного покарання положень ст. 75, п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.

Частиною 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому не вбачає підстав для задоволення зміненої апеляційної скарги обвинуваченого, оскільки обвинувачений під час апеляційного розгляду вину у інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав частково, завдані потерпілому збитки не відшкодував, і потерпілий наполягав на залишенні без змін покарання, яке призначено обвинуваченому місцевим судом.

Апелянт під час апеляційного розгляду посилався на щире каяття, як на пом`якшуючу покарання обставину.

Однак, розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Однак, у матеріалах кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відсутні дані на підтвердження того, що останній поряд із відсутністю цивільного позову, намагався будь-яким чином допомогти потерпілому оговтатись від пережитого, компенсував йому перенесені страждання, при цьому вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення обвинувачений визнав частково лише під час апеляційного розгляду.

Переконливих доводів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості в поданій апеляційній скарзі не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено, в зв`язку з чим вважати його занадто суворим колегія суддів підстав не вбачає.

Призначене ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі строком на два роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки, і із застосуванням положень ст. 75, п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України до основного покарання є співмірним протиправному діянню, відповідає принципу індивідуалізації призначення покарання та вимогам ст. 50, 65 КК України, належним чином мотивоване, і є необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень та досягнення мети покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження місцевим судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами, як про це просив обвинувачений в апеляційному суді, відсутні.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

ухвалила:

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 квітня 2022 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді