Справа № 638/6877/21
Провадження №1-кп/638/740/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2022 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 ,

представників потерпілого ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова кримінальне провадження №0000553 від 16.04.2021 року стосовно:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Харкова, громадянки України, заміжня, пенсіонерка, із середньо-спеціальною освітою, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.357 ч.4 ст.358, ч.2 ст.233, ч.4 ст.190 КК України, -

встановив:

ОСОБА_6 влітку 2020 року, точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, діючи за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, з корисливих мотивів, з умислом на шахрайське заволодіння квартирою АДРЕСА_2 , що перебувала в комунальній власності територіальної громади міста Харкова та у законному користуванні померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх наслідки у вигляді незаконного набуття сторонніми особами права власності на зазначену квартиру та бажаючи настання цих наслідків, перебуваючи в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , скориставшись поганим самопочуттям ОСОБА_10 , діючи шляхом обману, проти волі ОСОБА_10 заволоділа паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_10 серії НОМЕР_1 та іншими особистими документами, а саме: РНОКПП на ім`я ОСОБА_10 , свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_2 від 19.08.2006 року та іншими правовстановлюючими документами на зазначену квартиру, та перенесла їх до місця свого мешкання, а саме до квартири АДРЕСА_3 . В подальшому в невстановлений в ході досудового розслідування час, але не пізніше серпня 2020 року ОСОБА_6 , при невстановлених слідством обставинах передала паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2 від 19.08.2006 року та інші правовстановлюючі документи на зазначену квартиру невстановленим в ході досудового розслідування особам, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження.

Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_3 в денний час ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що ОСОБА_10 померла, отримала від невстановлених в ході досудового розслідування осіб, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, довіреність, посвідчену 18.08.2020 року приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_13 за реєстраційним номером №711 начебто від ОСОБА_10 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ОСОБА_6 на право приватизації квартири АДРЕСА_2 . Того ж дня, 18.08.2020 року ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою з невстановленими в ході досудового розслідування особами, продовжуючи реалізовувати свій спільний злочинний умисел, спрямований на незаконну приватизацію квартири та подальше шахрайське заволодіння зазначеним нерухомим майном, виконуючи відведену їй роль, спільно з невстановленою особою прибула до відділу приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради за адресою: АДРЕСА_4 , та діючи на підставі підробленого іншими особами за невстановлених слідством обставин та наданого їй документу, а саме на підставі довіреності №711 від 18.08.2020 року, подала до органу приватизації заяву на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , при цьому достовірно знаючи та усвідомлюючи, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та усвідомлюючи, що вона ОСОБА_6 не є правомочною особою у використанні цього права.

В подальшому, 26 серпня 2020 року, більш точний час в ході досудового слідства не встановлено, на підставі зазначеної заяви та раніше поданих ОСОБА_6 підроблених документів, відділом приватизації житлового фонду управління комунального майна та приватизації департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради прийнято рішення у вигляді розпорядження №3546-Ц2 від 28.08.2020, на підставі якого на ім`я померлої ОСОБА_10 , видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за реєстраційним номером № НОМЕР_3 від 26.08.2020 року, яке отримала ОСОБА_6

31.08.2020 року приблизно о 13 годині 30 хвилин невстановлена в ході досудового розслідування особа, діючи за попередньою змовою та спільно з ОСОБА_6 в приміщенні офісу приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_14 за адресою: АДРЕСА_5 , надали останній свідоцтво про право власності на нерухоме майно за реєстровим номером №2-20-322875-Ц2 від 26.08.2020 року, внаслідок чого того ж дня о 14 годині 02 хвилини приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_14 , діючи як державний реєстратор, будучи введеною в оману спільними діями ОСОБА_6 з іншими невстановленими особами, вчинила юридично значиму дію щодо майна в інтересах померлої ОСОБА_10 , а саме зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_10 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В подальшому ОСОБА_6 , продовжуючи реалізацію спільного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння квартирою АДРЕСА_2 , отримавши зазначені правовстановлюючі документи на вищевказану квартиру в невстановлені під час досудового розслідування час та спосіб, передала їх невстановленим особам, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження.

Після чого, 01.09.2020 року з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, невстановлені в ході досудового розслідування особи прибули до офісу приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_6 , надавши останній необхідний відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, для посвідчення нотаріусом договору купівлі-продажу квартири, завідомо підроблений паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 21.03.2001 року Київським МВРВ ХМУ УМВС України в Харківській області на ім`я ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 із вклеєною до нього фотографією сторонньої особи, ввівши тим самим в оману приватного нотаріуса, та від імені померлої ОСОБА_10 здійснили відчуження квартири АДРЕСА_2 вартістю 981 742 гривень на користь ОСОБА_16 , згідно договору купівлі-продажу, посвідченого та зареєстрованого приватним нотаріусом ОСОБА_15 того ж дня за №560 в реєстрі вчинення нотаріальних дій, чим своїми незаконними діями спричинили матеріальну шкоду Територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради на вищевказану суму.

У судовому засіданні ОСОБА_6 свою провину у вчиненні кримінальних правопорушень визнала повністю, підтвердивши зазначене вище у повному обсязі. Зокрема пояснила, що у 2020 року, точних дат не пам`ятає, забрала документи у ОСОБА_10 , яка хворіла та померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , розуміючи протиправність своїх дій. В подальшому подала до органу приватизації завідомо неправдивий документ довіреність від ОСОБА_10 разом із заявою на приватизацію квартири АДРЕСА_2 . Потім нею було отримано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_10 , яка померла. Всі документи було передано якимось особам, що стало підставою для відчуження вказаної квартири. У скоєному щиро кається.
Винність обвинуваченої у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст.349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченої. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_6 у незаконному заволодінні паспортом та іншими важливими особистими документами; використанні завідомо підробленого документу; приватизації комунального майна з використанням підроблених приватизаційних документів неправомочною особою, вчинене групою осіб за попередньою змовою, а також у заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великому розмірі, та кваліфікує її дії за ч.3 ст.357, ч.4 ст.358, ч.2 ст.233, ч.4 ст.190 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжкими злочинами (ч.2 ст.233, ч.4 ст.190 КК України) та кримінальними проступками (ч.3 ст.357, ч.4 ст.358 КК України), відомості про особу винної, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнає щире каяття та вчинення кримінальних правопорушень у похилому віці.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 раніше не судима, заміжня, працювала на Державному підприємстві «Харківський приладобудівний завод ім. Т.Г.Шевченко» монтажницею, пенсіонерка, на диспансерному (профілактичному) обліку в КЗОЗ «Обласний наркологічний диспансер» не перебуває; впродовж останніх п`яти років за медичною допомогою до КЗОЗ «Харківський міський психоневрологічний диспансер №3» не зверталась.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченій, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, суб`єктивне ставлення обвинуваченої до скоєного та її поведінку після вчинення правопорушень, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, відсутність даних про перебування на профілактичних обліках у лікаря психіатра та нарколога, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку, що необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде призначення в межах санкції інкримінованих статей та на підставі ст. 70 КК України, ч.3 ст.72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та з урахуванням того, що основне покарання у виді штрафу складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно, остаточно призначити покарання у виді позбавлення волі та штрафу. При цьому суд враховує приписи ст. 77 КК України, відповідно до якої у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.
Однак суд вважає, що ОСОБА_6 не потребує ізоляції від суспільства, її виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за її поведінкою та виконання покладених на неї обов`язків, та приймає рішення про звільнення її у відповідності зі ст.75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням.

Об`єктивні обставини, які б давали підстави для висновку про неможливість виправлення обвинуваченої при призначенні їй покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням з іспитовим строком відсутні.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, має бути індивідуальним щодо кожної особи та на думку суду не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинуваченої без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння нею нових кримінальних правопорушень.

У той же час, з метою контролю за поведінкою засудженої, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_6 обов`язки передбачені п.п.1, 2 ч.1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання ОСОБА_6 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов не подавався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винною у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.357 ч.4 ст.358, ч.2 ст.233, ч.4 ст.190 КК України та призначити їй покарання:
-за ч.3 ст.357 КК України у виді 50 (п`ятидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень;
-за ч.4 ст.358 КК України у виді 30 (тридцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень;
-за ч.2 ст.233 КК України у виді штрафу на користь держави у розмірі 25 000 (двадцяти п`яти тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 425 000 (чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень без конфіскації майна;
-за ч.4 ст.190 КК України у виді 5 (п`яти років) років позбавлення волі.
На підставі ст.70 КК України, ч.3 ст.72 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим та з урахуванням того, що основне покарання у виді штрафу складанню з іншими видами покарань не підлягає і виконується самостійно, остаточно призначити покарання у виді у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі та штрафу у розмірі 25 000 (двадцять п`ять тисяч) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 425 000 (чотириста двадцять п`ять тисяч) гривень.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо вона протягом іспитового строку 3 (три) роки не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на неї обов`язки.
Відповідно до п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1