ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1053/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/1633/20Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 23 травня 2022 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кара Балти Киргизстан, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

та

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Лукашеве Запорізького району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано винуватими і засуджено за те, що вони 26.04.2020 року приблизно о 12 годині 15 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою, шляхом вільного доступу через незачинену хвіртку, проникли на територію домоволодіння АДРЕСА_3 , де проживає потерпілий ОСОБА_12 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення майна, знаходячись на території домоволодіння за вищевказаною адресою, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 почали виносити матеріальні цінності, які належать потерпілому ОСОБА_12 . Речі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 поклали на візок, який докотили до будинку АДРЕСА_3 , в якому тимчасово проживав ОСОБА_10 . Однак їх протиправні дії були виявлені свідком ОСОБА_13 , яка у вказаний час знаходилась в кімнаті на другому поверсі у приміщенні житлового будинку АДРЕСА_3 та з вікна будинку побачила протиправні дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які викрадали майно, яке належить ОСОБА_12 , після чого вибігла з приміщення будинку та намагалась їх зупинити біля будинку АДРЕСА_3 .

У цей час ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які знаходилися поблизу буд. АДРЕСА_3 , продовжуючи свої протиправні дії, розпочаті як крадіжка, не припинили їх вчинення, а продовжили дії щодо викрадення майна. Після чого дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 намагався зупинити потерпілий ОСОБА_12 , який вибіг слід за ОСОБА_13 з приміщення будинку АДРЕСА_3 . ОСОБА_12 був помічений ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , але вони продовжили дії щодо викрадення майна, та фактично отримали можливість розпорядитися викраденим майном. ОСОБА_10 зрозумівши, що їх спільні з ОСОБА_11 дії викриті, сховався в приміщені будинку АДРЕСА_3 де був затриманий працівниками поліції, а ОСОБА_11 після скоєння нападу на потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 втік з міста події і був затриманий працівниками поліції. В результаті протиправних дій ОСОБА_10 та ОСОБА_11 потерпілому ОСОБА_12 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 8047 грн. 92 коп. При цьому встановлено, що ОСОБА_11 в той момент, коли його та ОСОБА_10 дії щодо викрадення майна були викриті свідком, не узгоджуючи своїх дій з ОСОБА_10 , прицільно кинув у бік ОСОБА_13 сокиру, яка, злякавшись за своє життя та здоров`я, з місця події втекла, а після того дії ОСОБА_11 та ОСОБА_10 намагався зупинити потерпілий ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , продовжуючи свої протиправні дії, прицільно кинув сокиру у його бік, в спину, і потерпілий, злякавшись за своє життя та здоров`я, втік з місця події.

Відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_10 прокурором були кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням у сховище, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, а дії ОСОБА_11 за ч.3 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), поєднаний з проникненням у сховище.

Проте суд за наслідками судового розгляду не погодився із такою кваліфікацією дій обвинувачених та кваліфікував їх дії за ч.3 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з проникненням у сховище, вчинений за попередньою змовою групою осіб.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі кожному.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід та речові докази.

Вирок щодо ОСОБА_11 в апеляційному порядку не оскаржено.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просив пом`якшити призначене йому покарання, посилаючись на те, що він більше двох років перебуває в слідчому ізоляторі та хворіє на гепатит С.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника ОСОБА_8 , який повністю підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; захисника ОСОБА_9 , який при вирішенні апеляційної скарги покладався на розсуд суду; представника потерпілого, прокурора, які заперечили проти апеляційної скарги та просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів, викладених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_10 про суворість призначеного йому покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення.

Покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами.

Зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду. Оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого.

Мотивуючи своє рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке віднесено до тяжких злочинів. Обставин, які би пом`якшували покарання обвинуваченого ОСОБА_10 , суд не встановив, натомість обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

При цьому суд також обґрунтовано зважив і на дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який ніде не працює, раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Проте, будучи звільненим з місць позбавлення волі обвинувачений ОСОБА_10 належних висновків для себе не зробив та знову вчинив умисний корисливий злочин, що свідчить про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень та очевидне небажання ставати на шлях виправлення.

Відтак, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, характер та обсяг (зміст) його протиправних дій, колегія суддів не вбачає підстав вважати явно несправедливим призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, яке, до того ж, призначено судом у розмірі, наближеному до мінімально можливого за санкцією ч.3 ст.186 КК.

Отже правових підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає. Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів наведені висновки районного суду і доводили необхідність пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, то апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 23 травня 2022 року щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 317/1633/20