Справа №949/996/22
Провадження №1-кс/949/143/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 серпня 2022 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого СВ Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 , за матеріалами кримінального провадження №0000150 від 15 серпня 2022 року про арешт майна,
в с т а н о в и в:
Слідчий СВ Дубровицького ВП Сарненського ВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотання про накладення арешту на дерев`яну гужову повозку (віз), яка була вилучена під час проведення обшуку в господарстві по АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_5 .
В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що в провадженні слідчого відділення ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000150 від 15 серпня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.
Вказує на те, що 15 серпня 2022 року до ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення лісничого ОСОБА_6 про те, що в кварталі №76 Літвицького лісництва Сарненського лісгоспу було виявлено факт незаконної порубки деревини.
22 серпня 2022 року на підставі ухвали слідчого судді Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 серпня 2022 року було проведено обшук в житловому будинку, надвірних будівлях та господарстві та земельній ділянці, що розташовані по АДРЕСА_1 та на праві власності належать ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де було виявлено та вилучено дерев`яну гужову повозку (віз).
У клопотанні слідчий ставить питання про накладення арешту на вказане майно для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування вищезазначеного факту, а також для збереження речових доказів, так як вилучене майно може містити на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та в майбутньому буде використано для доведення вини осіб, які незаконно здійснювали рубку деревини.
Слідчий у судове засідання не з`явився, подавши заяву про розгляд клопотання без його участі, клопотання підтримує повністю.
Власник вилученого майна, а саме дерев`яної гужової повозки (воза) у судове засідання не викликався, у зв`язку з відсутністю даних про нього у матеріалах клопотання, всупереч п. 3 ч. 2 ст. 171 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.
Дослідивши додані до клопотання копії документів, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що слідчим відділенням відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 серпня 2022 року за №0000150, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України.
В межах вказаного кримінального провадження, у ході проведення обшуку в господарстві, що розташоване по АДРЕСА_1 , було виявлено гужову дерев`яну повозку (віз).
Вказана гужова дерев`яна повозка (віз) була вилучена, про що зазначено у протоколі обшуку від 22 серпня 2022 року.
Згідно ч. 7 ст. 237 КПК України, вилучені в ході огляду речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу вважаються тимчасово вилученим майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.
Згідно ч. 2 вказаної статті тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було їх було повністю або частково перетворено.
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що метою арешту майна є забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Вказаний перелік є вичерпним та розширювальному тлумаченню не підлягає.
Згідно з ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:
1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;
2) перелік і види майна, що належить арештувати;
3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;
4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України цього Кодексу.
Однак вищевказані вимоги слідчим дотримані не в повному обсязі.
Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна є видом втручання у право на мирне володіння майном, що закріплено у ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини втручання у це право має мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Зазначені вимоги у контексті застосування заходів забезпечення кримінального провадження вимагаються визначення статусу суб`єкта, майно якого підлягає арешту у кримінальному провадженні та законної мети здійснення такого обмеження відповідного права.
Згідно до вимог ст.ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Так, аналізуючи дане клопотання про арешт майна, слідчий посилається на те, що вилучена гужова дерев`яна повозка (віз) є речовим доказом та який може містити на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а тому метою застосування такого арешту є збереження речових доказів.
Так, постановою слідчого СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 про приєднання речових доказів до кримінального провадження, яку він додав до матеріалів клопотання, дерев`яну гужову повозку (віз) приєднано до кримінального провадження №0000150 в якості речових доказів та залишено на відповідальному зберіганні у приміщенні для зберігання речових доказів відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.
Однак вказана постанова слідчого не містить жодного обґрунтування та не містить доказу того, що вказане у клопотанні майно, а саме дерев`яна гужова повозка (віз), відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а саме не конкретизовано належність майна до провадження, тобто, чи була дерев`яна гужова повозка (віз) знаряддям вчинення кримінального правопорушення та які саме сліди кримінального правопорушення зберіг на собі цей об`єкт, а відповідна постанова слідчого про визнання цього майна речовим доказом є формальною.
Таким чином, зазначене вище майно, а саме дерев`яна гужова повозка (віз) жодним чином не може відповідати ознакам речового доказу в рамках кримінального провадження №0000150 від 15.08.2022 року.
Разом з тим, зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, останній не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно та обґрунтування необхідності такого арешту, яке ґрунтується лише на припущенні ймовірної незаконної порубки дерев.
Обов`язок подачі даних, про які наведені вище, лежить саме на слідчому, який звернувся з клопотанням про арешт майна.
Крім того, як у клопотанні, так і у витязі з ЄРДР, який наявний у матеріалах клопотання, чітко вказується правова кваліфікація кримінального правопорушення по ч. 1 ст. 246 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність саме за незаконну порубку або незаконне перевезення, зберігання, збут лісу.
Слід зазначити, що об`єктом вказаного кримінального правопорушення є встановлений порядок охорони, раціонального використання і відтворення лісу як важливого елемента навколишнього природного середовища.
Диспозиція статті 246 КК України вказує, що це кримінальне правопорушення спрямоване на ліс та інші захисні лісові насадження.
Офіційне визначення поняття "ліс" вказане у ст. 1 Лісового кодексу України, де його розглядають як тип природних комплексів, у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані в своєму розвитку, впливають одне на одного і на навколишнє природне середовище.
Предметом вказаного злочину є дерева і чагарники, які ростуть у лісах, захисних та інших лісових насадженнях, у заповідниках або на територіях та об`єктах природно-заповідного фонду. За ст. 246 слід кваліфікувати посягання на сироростучі (живі) дерева і чагарники, які знаходяться на пні (не відділені від коріння), у т.ч. порубку сіянців, саджанців, підліска.
З об`єктивної сторони злочин виражається у незаконній порубці дерев і чагарників. Так, незаконна порубка у лісах, захисних та інших лісових насадженнях утворює склад цього злочину лише тоді, коли це заподіяло істотну шкоду.
Під порубкою розуміються: 1) повне відокремлення дерева або чагарника від кореня будь-яким способом (спилювання, зрубування, повалення транспортним засобом тощо); 2) викорчовування - видалення деревостану з корінням; 3) пошкодження дерева або чагарника до стану припинення росту (наприклад, відокремлення основних гілок від стовбура дерева, глибокі насічки на стовбурі дерева).
Однак, як вбачається з матеріалів клопотання, в ході обшуку була вилучена дерев`яна гужова повозка (віз).
У даному випадку слід звернути увагу на той факт, що сама по собі дерев`яна гужова повозка (віз) не може свідчити про вчинення кримінального правопорушення у вигляді незаконної порубки лісу
До того ж, наявні у клопотанні матеріали не підтверджують доводи слідчого про те, що вилучена дерев`яна гужова повозка (віз) є предметом кримінального правопорушення, передбаченого статтею 246 КК України, або знаряддям даного кримінального правопорушення.
Частиною 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Під час розгляду даного клопотання не встановлено підстав для арешту майна, так як дане клопотання є передчасним, оскільки на момент його розгляду не встановлена наявність достатніх підстав щодо вчинення певною особою кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, оскільки до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені дані про факт незаконної порубки деревини, і наявність у власності певної особи дерев`яної гужової повозки (возу) само по собі не підтверджує про наявність кримінального правопорушення, бо відсутні вказання на необхідні ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, що у відповідності із ст. 173 КПК України, обумовлює відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки не доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ісмаїлов проти Росії" від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права".
Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного у клопотанні майна.
Відтак, доводи слідчого щодо необхідності накладення арешту з метою збереження речових доказів, що, безумовно, може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є необґрунтовані, так як відповідність вилученого майна критеріям речового доказу не встановлена.
Слідчим не наведено підстав вважати, що майно, на яке він просить накласти арешт, є предметом злочину, не надано відповідних доводів щодо мети застосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а також не вказано виконання яких саме завдань планує досягти слідчий при застосуванні такого виду заходів забезпечення кримінального провадження, як накладення арешту на майно.
На підставі викладеного, виходячи із принципу змагальності, що передбачає самостійне відстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, рахую, що слідчий не надав суду належних доказів щодо необхідності застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна у кримінальному провадженні №0000150 від 15.08.2022 року.
Керуючись статтями 131, 132, 170-173, 309, 372, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, -
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання слідчого СВ Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погодженого прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_4 , за матеріалами кримінального провадження №0000150 від 15 серпня 2022 року про арешт майна, а саме дерев`яної гужової повозки (віз), що була вилучена під час проведення обшуку в господарстві по АДРЕСА_1 , що на праві власності належить ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.
Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна, у відповідності до частини 3 статті 173 Кримінального процесуального кодексу України, тягне за собою негайне повернення особі всього тимчасово вилученого майна.
Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя: підпис.
Згідно з оригіналом.
В.о.голови Дубровицького
районного суду ОСОБА_1 .