Справа №581/580/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/278/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
Іменем України

15 липня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в місті Суми кримінальне провадження № 581/580/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.03.2021, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_11 ,

представника потерпілих адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_14 ,

захисника адвоката ОСОБА_15 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- захисник ОСОБА_16 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким виправдати його підзахисного за ч. 1 ст. 135 КК у зв`язку в відсутністю складу кримінального правопорушення та пом`якшити ОСОБА_14 покарання за ч. 2 ст. 286 КК, звільнивши від його відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 135 КК не відповідають фактичним обставинам справи та об`єктивно не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, зокрема, свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та сам обвинувачений вказували, що потерпілі перебували у свідомості, крові на них не було, швидка була викликана одразу після ДТП, які прибули через 5-10 хв., самого ж ОСОБА_14 свідки не підпускали до потерпілих, місце ДТП обвинувачений залишив вже після прибуття швидкої та поліції, а тому вважає, що в діях його підзахисного відсутній склад кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 135 КК, яке до того ж відповідно ст. 477 КПК є правопорушенням приватного обвинувачення, кримінальне провадження за яким може бути розпочато лише на підставі заяви потерпілого, якої матеріали справи не містять. Вважає також, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання в повній мірі не врахував пом`якшуючи покарання обставини щире каяття його підзахисного, активне сприяння розкриттю злочинів, вибачення перед потерпілими, часткове відшкодування заподіяної шкоди, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин та характеризуючи особу обвинуваченого дані, який має постійне місце проживання, раніше не судимий, має на утриманні матір, позитивну характеристику за місцем проживання.

- представник потерпілого ОСОБА_23 просить змінити вирок суду в частині призначеного ОСОБА_14 покарання та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 135 КК у виді трьох років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 286 КК у виді семи років шести місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати т/з строком на три роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом часткового складання покарань, призначити обвинуваченому остаточне покарання у виді восьми років позбавлення волі з позбавленням права керувати т/з строком на три роки. Цивільний позов законного представника ОСОБА_11 задовольнити у повному обсязі. Посилається на те, що ОСОБА_14 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, злочин вчинив у стані алкогольного сп`яніння, рухався зі швидкістю близько 100 км/год в межах населеного пункту, допустив виїзд на зустрічну смугу руху, усвідомлюючи, що потерпілі перебувають у небезпечному для життя стані з місця ДТП втік. Вважає також, що суд безпідставно визнав пом`якшуючими покарання обставинами сприяння обвинуваченого у розкритті злочину та часткове відшкодування заподіяної злочином шкоди, оскільки останній під час судового розгляду надавав суперечливі показання, вину визнав частково і лише у дебатах, під тиском беззаперечних доказів на підтвердження вчиненого, часткове відшкодування коштів проводилося за рахунок страхової компанії, а тому вважає занадто м`яким призначене ОСОБА_14 покарання. Суд у вироку не навів жодного доказу й розрахунку сум, на яких зменшено позовні вимоги, зміст вироку не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК, оскільки не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним за ч. 1 ст. 135 КК.

Вироком Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.03.2021 ОСОБА_14 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК, і йому призначене покарання: за ч. 1 ст. 135 КК у виді одного року позбавлення волі; за ч. 2 ст. 286 КК у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавленням права керування т/з строком на три роки. На підставі ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_14 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування т/з строком на три роки. Стягнуто з ОСОБА_14 на користь ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_24 50000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, з ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на користь ОСОБА_11 в інтересах ОСОБА_24 витрати на лікування в сумі 5867,94 грн та моральної шкоди в сумі 293,40 грн. Цивільні позови представника малолітнього потерпілого ОСОБА_25 ОСОБА_11 до ОСОБА_14 про стягнення 30000 грн моральної шкоди завданої ушкодженням здоров`я та ОСОБА_10 до ОСОБА_14 та ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на загальну суму 98194,13 грн та про стягнення з ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» витрат на лікування 17314,16 грн; втраченого заробітку (доходу) внаслідок тимчасової втрати працездатності на суму 18803,20 грн; матеріального збитку завданого пошкодженням автомобіля «Москвич-2140», д. н. з. НОМЕР_1 на суму 10260,00 грн та моральної шкоди на суму 1805,87 грн залишено без розгляду. Стягнуто з ОСОБА_14 на користь держави судові витрати на загальну суму 46743,84 грн.

Згідно вироку, 28.05.2020 приблизно о 15:30 ОСОБА_14 в стані алкогольного сп`яніння на т/з «Suzuki Grand Vitara V6», д. р. н. НОМЕР_2 рухався вул. Горького в напрямку від в`їзду в селище зі сторони смт. Недригайлів до вул. Полтавської в смт. Липова Долина Сумської області. Перебуваючи в районі повороту на вул. Лісову в смт. Липова Долина, ОСОБА_14 порушив вимоги п. 10.1, 11.3, 12.1, 12.4 ПДР, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з т/з «ГАЗ 32213 ЗНГ», д. р. н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_19 , який рухався у зустрічному напрямку. Після зіткнення т/з «Suzuki Grand Vitara V6» та «ГАЗ 32213 ЗНГ» ОСОБА_14 продовжив свій рух та в подальшому допустив зіткнення з автомобілем «М-2140», д. р. н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 , що також рухався у зустрічному напрямку. Внаслідок ДТП ОСОБА_10 та його пасажири ОСОБА_25 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримали тілесні ушкодження: ОСОБА_10 тяжкі тілесні ушкодження; ОСОБА_24 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_14 та захисника ОСОБА_15 , які підтримали свою апеляційну скаргу, доводи представників потерпілих ОСОБА_26 і ОСОБА_12 , законного представника неповнолітніх потерпілих ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу, доводи ОСОБА_9 про залишення вироку суду без змін, а апеляційних скарг без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_15 про відсутність в діях ОСОБА_14 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними доказами, умотивовані і ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Так, відповідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей, зокрема ст. 135 КК встановлює кримінальну відповідальність за завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство, старість, хворобу; або внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Суспільна небезпека кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан, або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

За змістом ст. 135 КК, поставлення в небезпеку виступає як основа для виникнення спеціального обов`язку надати допомогу особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю). Вольовий момент вчинення злочину, передбаченого ст. 135 КК, полягає у небажанні суб`єкта злочину надати допомогу безпорадній особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані. Мотиви вчинення цього злочину можуть бути різними (прагнення уникнути кримінальної відповідальності, небажання обтяжувати себе, байдуже ставлення до долі іншої людини, егоїзм, небажання допомогти через брак часу, неприязнь до потерпілого, легкодухість, ревнощі, помста тощо), але на кваліфікацію вони не впливають, а моментом закінчення злочину є ухилення від надання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані.

Варто зазначити, що для кваліфікації злочину не має значення, чи відвернула би надана винною особою допомога завдання шкоди життю або здоров`ю особи. Навіть у випадках, коли через несумісну з життям травму будь-яка допомога не була здатна відвернути смерть людини, особа, яка залишила потерпілого в небезпеці, несе відповідальність за ст. 135 КК. Для кваліфікації дій винного за цією нормою кримінального закону не має значення і те, що хтось інший надав чи намагався надати допомогу залишеному в небезпеці.

Розглянувши кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, суд першої інстанції визнав доведеним, що останній завідомо залишив без допомоги потерпілих ОСОБА_10 і ОСОБА_24 , які перебували в небезпечному для життя стані і були позбавлені можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство та внаслідок безпорадного стану, в той час коли ОСОБА_14 сам поставив потерпілих в небезпечний для життя стан, вірно встановив наявність фактів і обставин, що мають значення для кримінального провадження та на підтвердження визнаного доведеним обвинувачення у вироку послався на докази, які визнав належними, допустимими, достовірними і які, у своїй сукупності та взаємозв`язку є достатніми для доведення винуватості ОСОБА_14 поза розумним сумнівом. При цьому обставини вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, ретельно досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, всім наявним у кримінальному провадженні доказам надана належна правова оцінка, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів.

Зокрема, сам ОСОБА_14 як в суді першої, так і апеляційної інстанцій пояснював, що після скоєного ним ДТП підходив до автомобіля потерпілого, біля якого були люди, бачив, що в ньому діти, потерпілий ОСОБА_10 і діти були у свідомості, крові на них не було, тілесних ушкоджень на них не бачив, чи просили допомогти не пам`ятає, через ДТП у нього боліла голова, тому він допомогу нікому не надавав, пішов з місця ДТП десь через 10 хв., бо всі на нього кричали.

Свідок ОСОБА_19 (водій «Газелі», автомобіль якого першим зачепив ОСОБА_14 ) в судовому засіданні пояснив, що він бачив момент зіткнення т/з під керуванням обвинуваченого та потерпілого ОСОБА_10 , підходив на місце ДТП, потерпілий був у свідомості, сидів біля свого авто, говорив, що болить голова, крові на ньому та дітях не бачив. Автомобіль обвинуваченого стояв поряд, але ОСОБА_14 він там не бачив, швидка приїхала через 15 хв.

Як пояснили в суді першої інстанції свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , самої ДТП за участі автомобіля «Москвич» та «Сузукі» вони не бачили, але чули удар та були відразу на місці ДТП. При цьому свідок ОСОБА_27 показав, що після ДТП ОСОБА_14 вийшов зі свого авто і стояв біля нього, але коли приїхала поліція почав тікати, особисто він стояв біля автомобіля потерпілого та не давав ОСОБА_10 встати, оскільки він був в неадекватному стані після аварії, діти були в свідомості. Свідок ОСОБА_22 бачив ОСОБА_10 , який сидів біля авто, його лице було у крові, хлопчик сидів на тротуарі, а дівчинка в авто на задньому сидінні, швидку допомогу викликав ОСОБА_21 , ОСОБА_14 на місці ДТП не бачив.

Свідок ОСОБА_28 (лікар-хірург) в суді першої інстанції пояснив, що лікував ОСОБА_10 та його дитину, важким хворим був ОСОБА_10 , у нього були рвані рани, ЗЧМТ, виявлено пошкодження хребта та перелом ребра.

Будь-яких підстав ставити під сумнів правдивість показань вказаних свідків в ході апеляційного розгляду встановлено не було.

Наведені показання обвинуваченого та свідків, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони повністю узгоджуються між собою та логічно доповнюють один одного стосовно подій, які відбувалися безпосередньо після ДТП та які доводять, що ОСОБА_14 на власні очі бачив наслідки ДТП, те, що потерпілих було троє, серед яких двоє малолітніх дітей. При цьому оцінити серйозність отриманих тілесних ушкоджень, навіть без очевидних візуальних ушкоджень, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі, обвинувачений не міг, і разом з цим, будучи особою, причетною до події, через яку потерпілі опинилися в такому стані, після прибуття поліції втік з місця ДТП, фактично ухилившись від надання допомоги особам, які перебували в небезпечному для життя стані.

Всупереч твердженням сторони захисту колегія суддів не вбачає будь-яких істотних протиріч у висновках суду, що викладені у вироку з цього приводу, які б у розумінні ст. 411 КПК свідчили про їх невідповідність фактичним обставинам кримінального провадження. Сама по собі розбіжність з встановленими судом обставинами вчиненого кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 135 КК з версією сторони захисту не вказує про те, що вони не відповідають дійсності, як на цьому наполягає обвинувачений та його захисник, оскільки висновки суду першої інстанції ґрунтуються на підставі належних, допустимих і достатніх доказів, належно оцінених судом.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, оцінивши наведені докази в сукупності та взаємозв`язку, належним чином умотивувавши своє рішення, в тому числі з приводу спростування показань обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК, а тому в цій частині вимоги апеляційної скарги ОСОБА_15 задоволенню не підлягають.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника щодо відсутності в матеріалах провадження заяви потерпілого про вчинення кримінального правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 135 КК, яке згідно норм КПК є правопорушенням приватного обвинувачення, оскільки, як убачається з витягу з ЄРДР, 29.05.2020 на підставі заяви потерпілого ОСОБА_10 до ЄРДР було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК (а. к. п. 48, т. 1).

Що стосується доводів апеляційних скарг захисника ОСОБА_15 про суворість призначеного обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК покарання і необхідності застосування до нього положень ст. 75 КК, а також представника потерпілого ОСОБА_26 про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони також не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно ст. 50 і 65 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, у тому числі і ст. 75 КК, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

За змістом ст. 75 КК, якщо суд при призначенні покарання, зокрема у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні ОСОБА_14 покарання за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК та остаточного на підставі ч. 1 ст. 70 КК, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, один з яких з яких відповідно ст. 12 КК є тяжким злочином, інший не тяжким, наслідки вчиненого кримінального правопорушення, яким тілесні ушкодження завдано декільком особам. Також судом враховано, що ОСОБА_14 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у нарколога, психіатра не перебуває, нейтральну характеристику з місця проживання, його матеріальний та сімейний стан. Вірно, всупереч твердженням представника потерпілого ОСОБА_26 , визнав пом`якшуючими покарання обставинами сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди потерпілим, оскільки свою вину у вчиненні ДТП обвинувачений визнав, надав правдиві показання щодо обставин ДТП, заперечуючи при цьому, що одразу залишив місце ДТП, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 підтвердив, що безпосередньо обвинувачений сплатив йому 15000 грн двома платежами.

Разом з цим, всупереч доводів захисника ОСОБА_15 про відсутність обтяжуючих покарання обставин, цілком обгрунтовано визнав обтяжуючою покарання обставиною вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Врахувавши усі фактичні обставини кримінального провадження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_14 покарання за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням.

Що ж стосується доводів представника потерпілого ОСОБА_26 про неодноразове притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, то на переконання колегії суддів, дані обставини були враховані судом першої інстанції при призначені обвинуваченому покарання у сукупності з іншими обставинами провадження, що потягло за собою призначення обвинуваченому за ч. 2 ст. 286 КК додаткового покарання у виді позбавлення права керування т/з на максимальний строк, передбачений санкцією цієї частини статті.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не убачає будь-яких законних підстав як для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробовуванням (ст. 75 КК), так і для посилення покарання за вчинені кримінальні правопорушення, а тому погоджується з висновком суду першої інстанції про визначення ОСОБА_14 покарання в межах санкції ч. 1 ст. 135 КК у виді одного року позбавлення волі та за ч. 2 ст. 286 КК у виді чотирьох років позбавлення волі з позбавлення права керування т/з строком на три роки.

Призначене судом першої інстанції покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_26 в частині вирішення судом першої інстанції цивільного позову представника малолітньої потерпілої ОСОБА_24 ОСОБА_11 до ОСОБА_14 та ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення матеріальної та моральної шкоди, то колегія суддів також вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Так, відповідно ч. 2 ст. 127 КПК, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні, а згідно ч. 1 ст. 129 цього Кодексу ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Згідно ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, і обов`язок по доведенню цих обставин відповідно норм ст. 92 КПК, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (ч. 2 ст. 23 ЦК).

Сталою судовою практикою визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Висновок суду про часткове задоволення цивільного позову представника малолітньої потерпілої ОСОБА_24 ОСОБА_11 до ОСОБА_14 та ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції мотивував тим, що сума завданої матеріальної та моральної шкоди, заявленої в позові і яка підлягає стягненню з ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» підтверджується наданими документами і в цій частині підлягає до задоволення 5867,94 грн та 293,40 грн відповідно.

Також судом враховано, що злочинними діями обвинуваченого потерпілій ОСОБА_24 була завдана моральна шкода, так як вона зазнала душевних переживань, страждань, які продовжують тривати і на даний час, був порушений її звичайний спосіб життя і прийшов до переконливого висновку про необхідність стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн, що буде відповідати характеру та обсягу її страждань, яких вона зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я.

З огляду на викладене, розмір моральної шкоди був визначений судом з належним врахуванням ступеня і характеру тілесних ушкоджень, спричинених потерпілій, які стали причиною моральних і фізичних страждань, дотримавшись засад розумності, виваженості та справедливості при розгляді цивільного позову.

Представником потерпілого ОСОБА_26 в поданій апеляційній скарзі не наведено будь-яких аргументів про неспівмірність моральних страждань розумності їх розміру.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції згідно чинного законодавства вирішив цивільний позов малолітньої потерпілої ОСОБА_24 ОСОБА_11 до ОСОБА_14 та ПАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», обгрунтовано задовольнив його частково, належним чином умотивував своє рішення у вироку про стягнення матеріальної та моральної шкоди у відповідному розмірі.

Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами кримінального провадження не встановлено, і в ході судового розгляду суду апеляційної інстанції не здобуто.

Вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і умотивованим, підстав для його скасування чи зміни за наведених в апеляційних скаргах мотивах колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 26.03.2021 відносно ОСОБА_29 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4