Дата документу 01.09.2022 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3706/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_4
Провадження №11-кп/807/1174/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_5
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 вересня 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_5,

суддів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

при секретарі ОСОБА_8,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2022 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має середню-спеціальну освіту, одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_9,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_10,

обвинуваченого ОСОБА_1 - в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_11,

Захисник обвинуваченого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2022 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 та продовжений цей строк на 60 днів, тобто до 13 жовтня 2022 року включно.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував наявністю ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились та тим, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не забезпечить належної поведінки обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_10 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, відмовити.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що прокурор у своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою вкотре навів ті ж самі аргументи, які наводить з 17 лютого 2020 року, однак не надав жодного доказу на підтвердження існування ризиків.

Вказані ризики на думку сторони захисту є недоведеними та в умовах дії воєнного стану в країні абсолютно нівелюються.

Вважає, що суд, ухвалюючи таке рішення, свідомо проігнорував відсутність існування ризиків, які б обґрунтовували тримання ОСОБА_1 під вартою, жодним чином не оцінив, не дослідив та не надав належної правової оцінки обґрунтованим доводам сторони захисту, за якими мав би відмовити прокурору у задоволенні його формального необґрунтованого клопотання.

Вина ОСОБА_1 у причетності до інкримінованих йому злочинів не доведена, суд і прокурор, порушуючи презумпцію невинуватості особи, вже наперед обвинувачують його у вчиненні злочинів.

Обґрунтованість та доведеність ризику, як переховування від суду, без наявності фактичних даних, які б підтверджували їх, суд робить явне припущення.

Ризик втечі, який зазначений в оскаржуваній ухвалі, відсутній, тому як в країні йде війна, чоловікам виїзд з країни заборонений, більш того ОСОБА_1 не має наміру переховуватись від суду.

При цьому суд системно ігнорує наявність в матеріалах справи листа Генерального секретаріату Інтерпол за номером LA/72615-212 від 19 липня 2019 року. Відомості, що містяться у зазначеному листі Інтерпол, вказують, що ОСОБА_1 у міжнародний розшук каналами Інтерпол, не було оголошено.

Судом також були проігноровані аргументовані доводи сторони захисту, які були озвучені у судовому засіданні про те, що ОСОБА_1 після того як Печерським районним судом м.Київ було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на особисте зобов`язання, останній в подальшому мешкав у м.Києві, а у день його затримання (16 лютого 2020р.) перебував в торгівельному центрі, тобто в публічному місці, що додатково підтверджує, що ОСОБА_1 від органу досудового розслідування та суду не переховувався.

На обґрунтування начебто існування такого ризику, як незаконний вплив на потерпілих та свідків, суд фактично припустився до надання власних оціночних суджень.

Яким саме свідкам ОСОБА_2 погрожував, або може погрожувати, у клопотанні, в оскаржуваному рішенні суду, не зазначено.

Сторона захисту звертає увагу на те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_1 був застосований ще 17 лютого 2020 року.

Оскаржувана ухвала не містить достатнього та відповідного обґрунтування поважності і доцільності такого тривалого перебування ОСОБА_1 під вартою.

Крім того суд, в оскаржуваному рішенні, відхиляє доводи сторони захисту про невідповідність обвинувального акту вимогам ст.291 КПК України, зазначивши, що питання обґрунтованості висунутого обвинувачення може бути вирішено виключно при ухваленні судом відповідного процесуального рішення, тобто вироку.

Захисник-адвокат ОСОБА_10 вказує на відсутність у ОСОБА_1 судимостей, необґрунтовану тривалість перебування його під вартою, що фактично призводе до відбування ним покарання, без ухвалення судом обвинувального вироку, який би набрав законної сили, при відсутності обвинувачення по інкримінованих йому злочинах.

Згідно з ухвалою суду, прокурором ОСОБА_9 до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя було подано клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_1 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

В обґрунтування клопотання прокурор вказав на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_1 вищеперелічених кримінальних правопорушень, на існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме на те, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а тому жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти вказаним ризикам.

При розгляді та вирішенні клопотання суд керується наступним.

Відповідно до ч.3 ст.31 КПК України, кримінальне провадження в суді першої інстанції щодо злочинів, за вчинення яких передбачено довічне позбавлення волі, здійснюється колегіально судом у складі трьох суддів, а за клопотанням обвинуваченого - судом присяжних у складі двох суддів та трьох присяжних. Кримінальне провадження стосовно кількох обвинувачених розглядається судом присяжних стосовно всіх обвинувачених, якщо хоча б один з них заявив клопотання про такий розгляд.

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.15, п.7 ч.2 ст.115, п.п.7, 13 ч.2 ст.115 КК України, за вчинення яких передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, тому розгляд цього кримінального провадження обов`язково повинен здійснюватися колегіально судом у складі трьох суддів.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 вересня 2021 року визначено склад колегії суддів, а саме: головуючого - судді ОСОБА_13, суддів ОСОБА_12, ОСОБА_4

Пунктом 20-5 Перехідних положень КПК України визначено, що тимчасово, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), встановлюються певні особливості судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях та розгляду окремих питань під час судового провадження.

Зокрема, цим пунктом визначено, що у разі неможливості у визначений цим Кодексом строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, крім клопотання, поданого на розгляд до Вищого антикорупційного суду, воно може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою статті 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально, або може бути передано для розгляду до іншого суду в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції або до суду в межах юрисдикції різних апеляційних судів в порядку, передбаченому абзацом шостим цього пункту.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 27 травня 2022 року, на території України до 31 серпня 2022 року продовжено дію карантину, встановленого Постановою Кабінету Міністрів України № 1236 від 09 грудня 2020 року "Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

Оскільки головуючому судді Шевченківського районного суду м.Запоріжжя ОСОБА_13 та судді ОСОБА_12 були надані відпустки у серпні 2022 року, а строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 закінчується 19 серпня 2022 року, розглянути колегією суддів, головуючим суддею ОСОБА_13 або суддею ОСОБА_12 питання продовження запобіжного заходу неможливо, тому суд, з урахуванням Перехідних положень КПК України, приходить до висновку про необхідність розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_1 членом колегії суддів - суддею ОСОБА_4

У судовому засіданні прокурор підтримав власне клопотання за вказаними у ньому підставами, а представники потерпілих підтримали позицію прокурора.

Захисник, з думкою якого погодився й обвинувачений ОСОБА_1 , заявив суду, що клопотання прокурора необґрунтоване, подане з формальних підстав та є засобом шантажу на його підзахисного з боку осіб, які замовили та організували замах на вбивство ОСОБА_1 . При цьому, жоден з ризиків, на які вказав прокурор, не доведено стороною обвинувачення, а тому захисник просив суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого ОСОБА_1 , його захисника - адвоката ОСОБА_10 на підтримання апеляційної скарги; представника потерпілого та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).

Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_1 , доводи його захисника, думка прокурора, представників потерпілих та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.

Із наданих матеріалів оскарження ухвали убачається, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України, які є особливо тяжкими та тяжкими злочинами, за які передбачено суворе покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк.

На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.

Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, вказані прокурором у клопотанні, не зменшились та існують на даний час.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні протягом кількох років особливо тяжких злочинів, які пов`язані в т.ч. з погрозами життю та здоров`ю громадян, тому, враховуючи фактичні обставини провадження, існує ризик незаконного впливу з боку обвинуваченого на потерпілих та свідків, які ще не допитані, з метою зміни їх показань, що може перешкодити цьому провадженню. Окрім цього, усвідомлюючи суворість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у інкримінованих йому правопорушеннях, останній може переховуватись від суду, оскільки він вже перебував у розшуку, в тому числі на стадії досудового розслідування постановою слідчого був оголошений його міжнародний розшук.

Отже, на думку колегії суддів, висновки суду про продовження існування вказаних ризиків ґрунтуються на матеріалах провадження.

При апеляційному розгляді встановлено, що судовий розгляд кримінального провадження ще триває, більшість потерпілих та свідків ще не допитана, що обумовлено об`єктивними причинами.

Зокрема, тривалість судового розгляду окрім іншого обумовлена складністю цього провадження, обсягом висунутого обвинувачення та доказів, які необхідно дослідити, великою кількістю учасників провадження, тим, що розгляд провадження здійснюється судом колегіально, зміною підсудності провадження через неможливість утворення складу суду у іншому місцевому суді.

Те, що обвинувачений ОСОБА_1 має певні соціальні та родинні зв`язки, раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей (на що звертає увагу сторона захисту), на думку колегії суддів, суттєво не зменшує встановлених ризиків.

Колегія суддів вважає, що оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення цього провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою, оскільки ризики, які існували на момент застосування до останнього вказаного запобіжного заходу, не зменшились, з огляду на особу обвинуваченого, в т.ч. його поведінку під час досудового розслідування, характер та ступінь тяжкості інкримінованих останньому правопорушень та суворість можливого покарання.

Практика ЄСПЛ не вбачає тяжкість обвинувачення або підозри самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення або підозра у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України", де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.

Отже, висновок суду першої інстанції не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.).

Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні по справі "W проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року, де Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть бути недостатніми для запобігання встановлених ризиків.

Доводи, зазначені в апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції не в повній мірі обґрунтована неможливість застосування інших запобіжних заходів, є також безпідставними, оскільки суд навів в ухвалі відповідне обґрунтування з зазначеного приводу та вказав на обставини, з урахуванням яких дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 більш м`якого запобіжного заходу.

На думку колегії суддів, ці висновки суду першої інстанції стороною захисту не спростовані з наданням відповідних доказів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, та ті, що заявлені при апеляційному розгляді стороною захисту, на думку колегії суддів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Твердження сторони захисту про неповноту з`ясування обставин справи судом та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, є безпідставними та суперечать змісту оскаржуваної ухвали.

Посилання сторони захисту на відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, перевірялися судом та спростовані в оскаржуваній ухвалі, яка є належним чином вмотивованою.

З приводу тверджень сторони захисту про те, що прокурор у своєму клопотанні про продовження строку тримання під вартою вкотре навів ті ж самі аргументи, які наводить з 17 лютого 2020 року, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Вимоги до клопотання про порядок продовження строку тримання під вартою визначені у ст.ст.184, 199 КПК України.

Колегією суддів встановлено, що клопотання прокурора вищевказаним вимогам відповідає, має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.

Допущення у клопотаннях прокурора з зазначеного приводу однакових формулювань, на думку колегії суддів, само по собі не свідчить про необґрунтованість цих клопотань.

У розумінні положень кримінального процесуального законодавства, не є вказана обставина і безумовною підставою для відмови в задоволенні поданого клопотання.

Відповідаючи на довід сторони захисту щодо тривалості тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно з матеріалами провадження, обвинувачений дійсно затриманий 16 лютого 2020 року та з цього часу він перебуває під вартою. Разом з цим, як вже зазначено, встановлені ризики не зменшились. Зокрема, ризик переховування обвинуваченого від суду є високим, оскільки обвинувачений під час досудового розслідування після зміни йому запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання тривалий час переховувався від органу досудового розслідування.

Доводи сторони захисту на спростування цих обставин, на думку колегії суддів, не є переконливими. Лист Інтерполу, на який посилається захисник, а також те, що ОСОБА_1 був затриманий у громадському місці, не спростовує того факту, що останній переховувався від органу досудового розслідування.

На думку колегії суддів, з урахуванням вищезазначеного, строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки співвідноситься з характером суспільного інтересу та встановленими ризиками.

Що стосується доводів захисника про невідповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_1 вимогам ст.291 КПК, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Питання щодо відповідності обвинувального акту вимогам вказаної статті перевірялося судом першої інстанції на стадії підготовчого провадження.

Перевірка доводів сторони захисту про необґрунтованість та безпідставність висунутого обвинувачення, а також про фальсифікацію матеріалів справи на цій стадії процесу не відноситься до компетенції апеляційного суду.

Вказані доводи мають перевірятися судом першої інстанції у встановленому законом порядку та оцінюватись у сукупності з іншими доказами.

Доводи захисника про те, що тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою є засобом його шантажу щодо припинення оприлюднення фактів і документів, що вказують на замовників та організаторів замаху на його вбивство (що є предметом дослідження у іншому провадженні), на думку колегії суддів не є слушними, оскільки суд, продовжуючи строк тримання обвинуваченого під вартою, виходив перш за все зі встановлених обставин та вимог закону, на які послався у своєму рішенні.

Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, а доводи апелянта про протилежне суперечать змісту цієї ухвали.

Упередженості з боку суду не убачається, а доводи сторони захисту про протилежне ґрунтуються на припущеннях.

Дані про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.

Отже, підстав для задоволення поданої апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Таким чином, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.407, 422-1 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 15 серпня 2022 року, якою задоволене клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_1 та продовжений строк дії запобіжного заходу щодо останнього у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 13 жовтня 2022 року включно, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7