Справа № 344/5960/22
Провадження № 1-кп/344/882/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2022 року місто Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

при секретарі с/з: ОСОБА_4 ,

за участі прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився у селі Молодіжне, Ягоднинського району, Магаданської області, Російської Федерації, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.1 ст.436-2 КК України,-

В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_8 визнав правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році та визнав правомірною тимчасову окупацію частини території України, а також вчинив державну зраду, а саме будучи громадянином України вчинив діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України перейшовши на бік ворога в умовах воєнного стану.

Вказані кримінальні правопорушення вчинено за наступних обставин.

Так, упродовж 2013 року у зв`язку з демократичними процесами, які відбувалися на території України, у представників влади РФ та службових осіб з числа керівництва ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, виник злочинний умисел на вчинення протиправних дій, спрямованих на порушення суверенітету і територіальної цілісності України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

З метою реалізації вказаного умислу впродовж 2013 року на території РФ службові особи Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації (далі ГШ ЗС РФ), на виконання наказів та під безпосереднім керівництвом представників влади та службових осіб ЗС РФ, досудове розслідування та судовий розгляд щодо яких здійснюється в інших кримінальних провадженнях, розробили злочинний план, яким передбачалося досягнення військово-політичних цілей РФ, які, на думку співучасників, були прямо пов`язані з необхідністю незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим, м. Севастополя та південно-східних регіонів України та, поряд із застосуванням політичних, дипломатичних, економічних та інформаційних заходів, використання протестного потенціалу населення південно-східних регіонів України для організації сепаратистських референдумів, спрямованих на порушення територіальної цілісності України.

Так, починаючи з 20 лютого 2014 року для реалізації вищезазначеного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії РФ території АР Крим і міста Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня

1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, здійснено вторгнення військовим, морським та повітряним транспортом окремих підрозділів ЗС РФ.

У подальшому представниками влади РФ вчинено ряд дій, внаслідок чого здійснено окупацію частини території України Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та спроба легітимізувати указані дії.

Також представниками влади і ЗС РФ вчинялися дії щодо зміни меж території та державного кордону України на решті території держави.

З метою гарантованого досягнення указаних цілей та створення видимості того, що в Україні триває внутрішній конфлікт, представники влади та ЗС РФ вирішили створити на її території терористичні організації, які поряд із основною функцією здійснення терористичної діяльності, повинні створити враження діяльності в межах Донецької та Луганської областей опозиційних сил, які нібито від імені та за цілковитої підтримки місцевого населення відстоюють їх право на самовизначення та незалежність, що прямо суперечить Конституції України та нормам міжнародного права.

Так, під безпосереднім керівництвом та контролем невстановлених на цей час представників влади та ЗС РФ, 7 квітня 2014 року на території Донецької області України створено терористичну організацію «Донецька народна республіка» (далі «ДНР»), а 27 квітня 2014 року на території Луганської області України терористичну організацію «Луганська народна республіка» (далі «ЛНР»), у складі яких утворені незаконні збройні формування.

7 квітня 2014 року, за поданням керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим із Головою Служби безпеки України, на території Донецької і Луганської областей розпочато проведення антитерористичної операції (далі АТО).

13 квітня 2014 року, через посилення сепаратистських виступів та захоплення державних установ на сході України, виконуючий обов`язки Президента України Указом від 14 квітня 2014 року № 405/2014 затвердив рішення Ради національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України», та Україною розпочато на території Донецької та Луганської областей широкомасштабну АТО із залученням Збройних Сил України та інших військових формувань.

Визнання Верховною Радою України «Донецької народної республіки» і «Луганської народної республіки» терористичними організаціями, як і численні злочини вчинені їх представниками, знайшли своє відображення у Заяві Верховної Ради України «Про трагічну загибель людей внаслідок терористичного акту над територією України», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1596-VII, Заяві Верховної Ради України «Щодо протидії поширенню підтримуваного Російською Федерацією міжнародного тероризму», схваленій постановою Верховної Ради України від 22 липня 2014 року № 1597-VII, Зверненні Верховної Ради України до Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, національних парламентів держав - членів ЄС, США, Канади, Японії та Австралії щодо масового розстрілу людей під Волновахою в Україні, затвердженому постановою Верховної Ради України від 14 січня 2015 року № 106-VIII, Заяві Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», схваленій постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року № 337-VIII.

Отже, Верховною Радою України, як єдиним законодавчим органом державної влади, констатовано віднесення «ДНР» і «ЛНР» до терористичних організацій, а відповідних осіб, які забезпечують їх функціонування, як учасників терористичної організації.

Керівники терористичних організацій «Донецька народна республіка» і «Луганська народна республіка» за сприяння та координації представників влади РФ провели фіктивні референдуми про відокремлення Донецької і Луганської областей від України та проголошення їх незалежними «державами».

Незаконні збройні формування терористичних організацій «ДНР» і «ЛНР», і регулярні збройні формування РФ та військовослужбовці ЗС РФ чинять збройний опір Україні у відновленні територіальної цілісності та забезпеченні правопорядку, при цьому учасники політичного блоку вказаних терористичних організацій, за підтримки та сприяння представників влади РФ під виглядом органів державної влади, створили окупаційні адміністрації Російської Федерації, які забезпечують подальшу окупацію та здійснюють управління вказаними територіями на місцевому рівні.

З огляду на викладене, між державами РФ та Україна з 20 лютого 2014 року триває збройний конфлікт міжнародного характеру.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від

15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 5 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому Збройними Силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам ЗС України, а також підрозділами ЗС та інших військових формувань РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Указом Президента України Володимира Зеленського №64/20211 від 24.02.2022р. «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який у подальшому неодноразово продовжено та який діє до 23 серпня 2022 року включно.

Отже, ОСОБА_8 , у березні 2022 року, точна дата та час досудовим розслідуванням наразі не встановлена перебуваючи у складі незаконного збройного формування так званої «ДНР», прибув на територію Харківської області з метою подальшої окупації території України Російською Федерацією та в такий спосіб визнав правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, та тимчасову окупацію частини території України. Після чого 26.03.2022 разом з іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, потрапивши під артилерійський обстріл позицій в межах с. Вільхівка Харківської області, маючи при собі документи громадянина незаконно створеної так званої «ДНР», припинив опір та склав зброю.

Таким чином, ОСОБА_8 , вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.436-2 КК України.

Крім того ОСОБА_8 , будучи громадянином України, умисно з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, перейшов на бік ворога в умовах воєнного стану, приймаючи участь за ворожим завданням у підготовці до бойових дій проти України.

Так, ОСОБА_8 , будучи обізнаним про проведення мобілізаційних заходів на території так званої «ДНР», підтримуючи збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році, 23.02.2022 добровільно прибув до Палацу культури імені Івана Франка, розташованого за адресою: м. Донецьк, вул. Кірова, 145, з метою подальшої мобілізації.

Прибувши за вказаною адресою ОСОБА_8 , усвідомлюючи значення своїх дій, надав свої паспорті дані для здійснення відповідних реєстраційних дій.

24.02.2022 в денний час доби, більш точний час досудовим розслідуванням наразі не встановлено, ОСОБА_8 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб, за їх згодою, на транспортному засобі доправили до школи-інтернату, розташованого в Об`єднаному районі м. Донецьк.

У зазначеному місці в період із 24.02.2022 по 02.03.2022 ОСОБА_8 проходив стройову підготовку, після чого його розподілили стрілком РПК 115 полку 3 батальйону 2 роти 2 взводу армії так званої «ДНР».

У подальшому, 02.03.2022, точного часу досудовим розслідуванням наразі не встановлено, ОСОБА_8 спільно з іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, за результатом проходження військової підготовки отримав від свого командування зброю у вигляді РПК.

Після цього, у період із 02.03.2022 по 05.03.2022 ОСОБА_8 та інші невстановлені досудовим розслідуванням особи, використовуючи автомобільний та залізничний транспорт, здійснили рух через населені пункти м.Макіївка та м.Іловайськ Донецької області, виїхали на територію Російської Федерації у м.Бєлгород, звідки поза пунктами пропуску перетнули державний кордон на в`їзд в Україну в районі АДРЕСА_3 .

У зазначеному населеному пункті ОСОБА_8 у період з 05.03.2022 по 25.03.2022, усвідомлюючи значення свої дій, на виконання наказів військового командування, проходив бойову підготовку з метою виконання подальших атакувальних дій, здійснював окопування та охорону позицій.

Після цього, 25.03.2022 ОСОБА_8 , проходячи службу, у складі раніше згаданого підрозділу здійснив передислокацію до с.Вільхівка Харківської області.

Наступного дня, тобто 26.03.2022, близько 07 години 00 хвилин ранку ОСОБА_8 разом з іншими невстановленими досудовим розслідуванням особами, потрапивши під артилерійський обстріл позицій в межах с.Вільхівка Харківської області, припинив опір та склав зброю.

Таким чином, ОСОБА_8 , вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.111 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів та надав суду показання, що дійсно за обставин, які зазначені в обвинувальному акті визнавав правомірною збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році та визнавав правомірною тимчасову окупацію частини території України, а також вчинив діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України перейшовши на бік ворога в умовах воєнного стану- державну зраду. Додатково зазначив, що на даний момент переосмислив своє ставлення до збройної агресії Російської Федерації проти України та вважає її неправомірною.

З матеріалами досудового розслідування ознайомлений, їх не оспорює, у вчиненому щиро кається, просить не досліджувати усі докази, а обмежитися його допитом.

Вислухавши думки учасників процесу суд приходить до висновку, що клопотання прокурора, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються підлягає до задоволення, оскільки показання ОСОБА_8 не викликають сумнівів у правильності розуміння ним змісту та обставин вчинення кримінального правопорушення, їх добровільності та істинності його позиції.

За таких обставин, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які учасниками судового провадження не оспорюються. У суду відсутні сумніви у добровільності позиції обвинуваченого. Обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

Відтак суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії за ч.1 ст.436-2 КК України, як визнання правомірною збройної агресії Російської Федерації проти України, розпочатої у 2014 році та визнання правомірною тимчасової окупацію частини території України та за ч.2 ст.111 КК України, як державна зрада, а саме вчинення громадянином України діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України шляхом переходу на бік ворога в умовах воєнного стану.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує: ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а саме те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.436-2 КК України відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, а передбачене ч.2 ст.111 КК України є особливо тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, який є раніше не судимий та по місцю утримання під вартою характеризується посередньо.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Що стосується посилання в обвинувальному акті на можливість визнання судом обставиною, що обтяжує покарання, «вчинення злочину з використанням умов воєнного стану», то колегія суддів вважає, за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.

За п.4 ч.1 ст.91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

З обвинувального акту видно, що в ньому, відповідно до п.6 ч. 2 ст.291 КПК України чітко не зазначено, як такої, що обтяжує покарання обставини у вигляді вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, а тільки вказано на можливість суду визнати її такою, що на думку суду не узгоджується з положеннями ст.337 КПК України. Більше того військовий стан було враховано в результаті юридичної оцінки дій обвинуваченого за вчинення злочину передбаченого ч.2 ст.111 КК України, а при формулюванні пред`явленого обвинувачення за ч.1 ст.436-2 КК України органом досудового розслідування., не інкриміновано обвинуваченому вчинення злочину з використанням умов воєнного стану, а тому колегія суддів вважає, що обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_8 в ході судового розгляду не встановлено.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського судуз прав людини» передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Отже, враховуючи вищенаведене, думки прокурорів та захисника, які просили призначити обвинуваченому остаточне покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією майна, а також думки обвинуваченого, який просив призначити йому мінімально можливе покарання, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_8 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч.1 ст.436-2 КК України та ч.2 ст.111 КК України у виді позбавлення волі з конфіскацією майна.

На підставі ч.1,3 ст.70 КК України слід призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим з приєднанням додаткового покарання. Саме таке покарання буде відповідати не тільки тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, обставинам справи, але й особі обвинуваченого, буде обґрунтованим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази та судові витрати відсутні.

Керуючись ст.ст.368, 370, 373, 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд,

У Х В А Л И В :
ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111 та ч.1 ст.436-2 КК України і призначити йому покарання:

за ч.1 ст.436-2 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

за ч.2 ст.111 КК України - у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Відповідно до ст.70 КК України призначити ОСОБА_8 остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

Відповідно до ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк відбуття покарання термін його попереднього ув`язнення з 04.04.2022 року до дня набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення, інші учасники судового провадження мають право отримати його копію в суді.

Вирок може бути оскаржено з урахуванням вимог ч.2 ст.394 КПК України шляхом подачі апеляційної скарги до Івано-Франківського апеляційного суду через Івано-Франківський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Головуючий суддя: ОСОБА_1

Суддя: ОСОБА_2

Суддя: ОСОБА_3