Справа № 372/2751/22
Провадження 1-кс-699/22
ухвала
Іменем України
17 жовтня 2022 року Слідчий суддя Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3

власника майна ОСОБА_4

представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області клопотання слідчого СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:
На розгляд слідчого судді Обухівського районного суду Київської області надійшло клопотання клопотання слідчого СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області про арешт майна ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000299 від 25.05.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 358 КК України.

Так, в клопотанні слідчий вказує на те, що слідчим відділом Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000299 від 25.05.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 358 КК України, та розпочатого за повідомленням Північного офісу Держаудитслужби про виявлення можливих фактів привласнення розтрати бюджетних коштів, які виявлені при проведеній ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Комунального підприємства Васильківської районної ради "Васильківська центральна районна лікарня" за період з 01.01.2018 по 31.12.2020.

02.08.2022 заступником керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_7 відповідно до винесеної постанови про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000299 від 25.05.2021 доручено слідчому відділу Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

23.09.2022 року у кримінальному провадженні № 0000299 від 25.05.2021 громадянці ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 358 КК України.

Виходячи з того, що 26.09.2022 року Обухівською окружною прокуратурою у даному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди (збитків) на суму 191 040,15 гривень, завданої кримінальним правопорушенням по кримінальному провадженню № 0000299 від 25.05.2021, виникає необхідність у накладенні арешту на вищезазначене майно.

Прокурор в судовому засіданні вимоги клопотання підтримав в повному обсязі з підстав вказаних в клопотанні, та просив його задовольнити.

ОСОБА_4 та її представники в судовому засіданні заперечили проти накладення арешту, вказуючи на те, що вказане майно, не є предметом злочину чи майном здобутим внаслідок вчинення злочину. Також вказували на те, що ОСОБА_4 не має наміру відчуджувати вказане майно, а також прокурором не надано доказів щодо вартості вказаного майна, для визначення співмірності.

Дослідивши матеріали справи, вважаю клопотання таким, що не підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що слідчим відділом Обухівського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за № 0000299 від 25.05.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 358 КК України.

23.09.2022 року у кримінальному провадженні № 0000299 від 25.05.2021 громадянці ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 2 ст. 358 КК України..

26.09.2022 року Обухівською окружною прокуратурою у даному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов до ОСОБА_4 про відшкодування майнової шкоди (збитків) на суму 191 040,15 гривень, завданої кримінальним правопорушенням по кримінальному провадженню № 0000299 від 25.05.2021.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України. Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно п. 1 ч.1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, з метою забезпечення цивільного позову.

Відповідно до вимог ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.

Згідно п. 5 ч. 1,2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин у слідчого судді відсутні законні підстави для задоволенню клопотання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.171,172,173 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
У задоволені клопотання слідчого СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області про арешт майна, відмовити повністю.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали; у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя: ОСОБА_1