ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/721/22
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2022 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:
головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

обвинувачений ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0003983 від 18.08.2020, за обвинуваченням

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровоград,

без визначеного місця реєстрації, який проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком

Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року

за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штраф

у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

що становить 850 грн,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 05 липня 2021 року.

У зв`язку з численними неявками обвинуваченого у судові засідання стосовно останнього судом постановлялись ухвали про привід, надалі був оголошений у розшук. Провадження у справі відновлено 01 червня 2022 року до проведення підготовчого судового засідання.

Висунуте обвинувачення ОСОБА_4 суд вважає доведеним у частині вчинення таємного викрадення чужого майна, без кваліфікуючих ознак (про що далі), та відповідно ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він 10 серпня 2020 року приблизно о 19 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись раптово виниклим злочинним умислом, таємно викрав мобільний телефон марки та моделі «Meizu M6 Note Model M721H 16gb ram 3gb S|N721HEBRN26B7S», який належить ОСОБА_5 .

Реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, для реалізації власний потреб, ОСОБА_4 , перебуваючи у вказаній квартирі разом із своїм знайомим ОСОБА_6 , скориставшись тим, що останній перебував у іншій кімнаті, побачив мобільний телефон марки та моделі «Meizu M6 Note Model M721H 16gb ram 3gb S|N721HEBRN26B7S», який лежав на столі в кімнаті та вирішив таємно його викрасти.

Продовжуючи реалзовувати свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , підійшовши до столу, та переконавшись, що його злочинні дії носять таємний характер, взяв зі столу вказаний телефон, який в подальшому заховав до кишені своїх штанів.

У подальшому, ОСОБА_4 з місця вчинення злочину зник разом з викраденим майном, яким в подальшому розпорядився на власний розсуд, завдавши матеріального збитку ОСОБА_5 на загальну суму 827,75 грн.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе за ч. 1 ст. 185 КК України визнав повністю та показав, що дійсно знаходячись у своїх знайомих в квартирі, після вживання алкогольних напоїв, побачив мобільний телефон, що лежав біля комп`ютера, який вирішив викрасти, за його діями ніхто не спостерігав. Викрадений телефон надалі повернув власниці неушкодженим. Про вчинене щиро шкодує.

Показання ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Також відповідно до п. 6 розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Стосовно спрощення кримінального правосуддя» рекомендується, що оскільки при процедурі «заява підсудного про визнання вини» від обвинуваченого вимагається явка до суду на ранній стадії провадження, щоб заявити в суді публічно чи приймає він чи спростовує обвинувачення проти себе, то суд в таких випадках має вирішувати, обійтися без всього процесу розслідування або його частини чи негайно перейти до розгляду особи правопорушника, ухвалення вироку та, по можливості, вирішення питання щодо компенсації.

Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст його обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням письмових документів, а саме: матеріалів, що характеризують обвинуваченого, та матеріалів щодо речових доказів й процесуальних витрат тощо.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю підтверджується його показаннями, в яких він не оспорював вчинення кримінального правопорушення за викладених у обвинувальному акті обставин, щирим каяттям у вчиненому тощо.

Суд остаточно визначає кваліфікацію, яка повинна надаватися з правової точки зору фактам у цьому кримінальному провадженні, й суд не позбавлений можливості це зробити у цьому випадку, незважаючи на порядок проведення судового розгляду за вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки така кваліфікація не пов`язана із дослідженням доказів у провадженні, а лише з даними про особу обвинуваченого.

Так, відповідно до висунутого обвинувачення, дії ОСОБА_4 кваліфіковані як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, що містить кваліфікуючу ознаку «повторно».

Орган досудового розслідування інкримінував обвинуваченому наявність в його діях цієї ознаки, що кваліфікує злочин, виходячи з тієї обставини, що стосовно ОСОБА_4 до Печерського районного суду м. Києва було скеровано обвинувальний акт за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, судовий розгляд за цим обвинуваченням на момент вчинення нового правопорушення тривав й був завершений ухваленням вироку лише 21 вересня 2020 року.

Отже, предметом судового розгляду у цьому провадженні було висунуте обвинувачення ОСОБА_4 за більш тяжкий злочин, ніж ним був такий вчинений, через інкриміновану кваліфікуючу ознаку, на підтвердження якої є факт затвердження іншого обвинувального акта стосовно останнього.

Водночас серед питань, що вирішуються судом при ухваленні вироку, з огляду на положення ч. 6 ст. 368 КПК України, законодавець передбачив й те, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року, єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без ухвалення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Таким чином, судом касаційної інстанції у цьому правовому висновку також констатовано, що у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин. Проте у випадку розгляду різних кримінальних проваджень стосовно однієї особи, така обставина має значення, а тому повторність має місце лише у разі ухвалення стосовно особи обвинувального вироку за тотожний чи однорідний злочини в іншому кримінальному провадженні.

Цьому правовому висновку у згаданій постанові Верховного Суду передує досить детальне мотивування, яке ґрунтується як на тлумаченні норм кримінального та кримінального процесуального законів, так і практиці Європейського суду з прав людини.

Наведене тлумачення суд у вироку повторювати не буде, втім акцентує увагу на тому, що у випадку, коли на момент правової оцінки судом певного діяння особи в обвинувальному вироку інші діяння цієї ж особи не одержали з боку інших судів правової оцінки, яка б дозволяла розглядати їх як елементи повторності разом з тим діянням, якому дає правову оцінку суд, він не може: розглядати діяння, яке є предметом його правової оцінки, як елемент повторності кримінальних правопорушень; та взагалі вбачати у поведінці особи повторність кримінальних правопорушень.

Ця неможливість викликана тим, що у протилежному випадку суд спростовував би презумпцію невинуватості особи щодо діянь, які не були предметом судового розгляду, що було б явним порушенням цього фундаментального права людини, оскільки презумпція невинуватості передбачає з-поміж іншого те, що «сторона обвинувачення має повідомити зацікавленій особі, у чому її обвинувачують, аби надати можливість підготувати і згодом представити свій захист, а також надати докази, достатні для обґрунтування обвинувального акту» (постанова ЄСПЛ в справі Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain, пар. 77). Усі перераховані гарантії виявляться порушеними, якщо суд надаватиме правову оцінку діянню, яке не є предметом кримінального провадження, в якому суд здійснює судовий розгляд.

Таким чином, суд повинен утримуватися від оцінки діяння, щодо якого він здійснює судовий розгляд, як повторного кримінального правопорушення, якщо інші діяння особи ще не одержали з боку іншого суду правової оцінки, яка дозволяла б розглядати їх як елементи повторності кримінальних правопорушень.

Виходячи з того, що два епізоди, інкриміновані ОСОБА_4 , розглядаються у різних кримінальних провадженнях, вказаний правовий висновок Верховного Суду є релевантним до цієї ситуації та враховується судом при ухваленні цього вироку.

Діючи у межах висунутого обвинувачення за одним епізодом від 10 серпня 2020 року, приймаючи до уваги обставини вчинення конкретного кримінального правопорушення, обвинувачення у вчиненні якого висунуто ОСОБА_4 , суд вважає необхідним виключити з висунутого обвинувачення кваліфікуючу ознаку «повторно», у зв`язку з чим кваліфікувати дії ОСОБА_4 як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України із одночасним застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України щодо сукупності злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд, відповідно до ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 виду та міри покарання, приймає до уваги характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінального проступку, конкретні обставини кримінального провадження, його ставлення до вчиненого (вину визнав, розкаявся), особу обвинуваченого, а саме: під наглядом лікарів психіатра та нарколога не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає щире каяття, молодий вік обвинуваченого.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, не встановлено.

При цьому у даних про особу ОСОБА_4 вказано про його засудження вироком Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

Натомість у цьому провадженні ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення раніше від попереднього вироку, а саме 10 серпня 2020 року, отже суд мав би застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України.

Однак, з урахуванням тієї обставини, що ОСОБА_4 за попереднім вироком засуджений до покарання у виді штрафу, а за цим вироком суд вважає необхідним призначити покарання у виді громадських робіт, з урахуванням також тієї обставини, що суд не може ревізувати міру покарання, призначену особі попереднім вироком, й вказані покарання не підлягають складанню, тому вирок від 21 вересня 2020 року слід виконувати самостійно.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні підлягають стягненню з обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, статтями 100, 368371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити покарання у виді громадських робіт на строк вісімдесят годин.

Вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2020 року, яким засуджений ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн, виконувати самостійно.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи (висновок експерта від 01.09.2020 № 13-1/1643) у розмірі 490,35 грн.

Після набрання вироком законної сили речові докази, а саме мобільний телефон марки та моделі «Meizu M6 Note Model M721H 16gb ram 3gb S|N721HEBRN26B7S», повернути потерпілій ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1