КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0003850 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 11.06.2015 року Оболонським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 186, ст. 70 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки; постановою Ірпінського міського суду Київської області від 01.12.2015 року скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено ОСОБА_6 для відбування призначеного вироком суду покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у провадженні ОСОБА_7 та заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років 90 днів позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої _________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/419/2022 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
частини покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 270 днів позбавлення волі.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 , будучи раніше засудженим вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 186 , ст. 70 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки, не відбувши у встановленому Законом порядку призначеного покарання, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний корисливий злочин при наступних обставинах.
Так, ОСОБА_6 13.11.2016 року в денний час відпочивав у розважальному закладі «Лотомаркет» ТОВ «МСК», що розташований по вул. Доківській, 9 в смт. Коцюбинському Київської області, де перебував приблизно до 14 год. 20 хв., після чого звернувся до адміністратора розважального закладу ОСОБА_10 з проханням викликати йому таксі, що останній і зробив, здійснивши з робочого мобільного телефону з сім-картою оператора «Київстар» НОМЕР_1 (мобільний термінал телефону НОМЕР_2 ) вихідний дзвінок на номер «838».
В подальшому, на отримане від оператора служби таксі смс-повідомлення на номер НОМЕР_3 , належний потерпілому ОСОБА_11 , який працює таксистом в даній службі, потерпілий ОСОБА_11 на власному автомобілі «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 , направився за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 9, та прибувши приблизно о 14 год. 40 хв. за вищевказаною адресою, повідомив оператора служби таксі «838» про його знаходження за місцем виклику, а останній передзвонив на номер адміністратора розважального закладу ОСОБА_10 ( НОМЕР_1 ), мобільний термінал телефону НОМЕР_2 , та повідомив, що клієнта очікує автомобіль поряд із входом до розважального закладу.
В свою чергу ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_12 про те, що на подвір`ї розважального закладу його чекає таксі. Після чого, ОСОБА_6 покинув приміщення закладу та, вийшовши на вулицю, сів до автомобіля «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням потерпілого ОСОБА_11 , на переднє пасажирське сидіння і повідомив потерпілому ОСОБА_11 , що йому необхідно їхати до м. Києва.
ОСОБА_11 , впізнавши у ОСОБА_6 особу, яка раніше користувалась його послугами таксі, але не розраховувалась за них, з метою коректної відмови ОСОБА_6 у наданні послуг таксі, повідомив ОСОБА_6 , що його автомобіль технічно несправний, у зв`язку з чим він не має можливості виконати замовлення, при цьому, зупинивши свій автомобіль неподалік від приміщення «Укрпошта», розташованого за адресою: Київська область, смт. Коцюбинське, вул. Доківська, 9, запропонував ОСОБА_12 покинути салон автомобіля. Однак ОСОБА_6 відмовив потерпілому ОСОБА_11 покидати салон автомобіля «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 .
Зрозумівши, що без сторонньої допомоги не зможе вмовити ОСОБА_6 покинути салон свого автомобіля, ОСОБА_11 , вийшовши з вищевказаного автомобілю та перебуваючи зі сторони лобового скла автомобіля на відстані приблизно 5 метрів, викликав через оператора служби таксі «838» охоронців.
В цей час ОСОБА_6 залишався сидіти на передньому пасажирському сидінні автомобіля «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 , та діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, маючи вільний доступ до речей, які знаходились в салоні автомобіля, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав з підлокітнику між водійським та пасажирським сидіннями чоловічий гаманець чорного кольору, вартістю 50 грн., в якому знаходились: грошові кошти в сумі 600 грн.; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на автомобіль «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 , видане Звенигородським ВРЕР при УДАІ УМВС України в Черкаській області; посвідчення водія серії НОМЕР_6 , видане 19.10.2006 року Звенигородським ДАІ ГУ УМВС України; посвідчення водія серії НОМЕР_7 на ім`я ОСОБА_13 , видане 20.02.2013 року Ірпінським МРЕВ ДАІ у Київській області; кредитна картка «Приват Банку»; страховий поліс на автомобіль «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 , які заховав під куртку, в яку був одягнений.
З метою доведення до кінця своїх злочинних дій, спрямованих на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 , тримаючи під курткою, одягнутої на нього, таємно викрадені ним гаманець чорного кольору із грошовими коштам в сумі 600 грн. і документами, вийшов з салону автомобілю «Gelly», реєстраційний номер НОМЕР_4 , та з місця злочину зник.
В подальшому викраденим майном ОСОБА_6 розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 650 грн.

В апеляційній скарзі прокурор у провадженні ОСОБА_7 , вважаючи вирок суду незаконним, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить його змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 9 місяців позбавлення волі. Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_6 у строк визначеного покарання строк попереднього ув`язнення. В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, відповідно до ст. 73 КК України, строки покарання обчислюються в роках місяцях та годинах. При зміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях. При цьому, відповідно до постанови Верховного Суду України від 01.10.2015 справа № 5-118кс15, попереднє ув`язнення не є покаранням, оскільки особа перебуває в місцях ув`язнення ще до постановлена вироку в справі. Водночас, фактично воно означає перебування особи в умовах ізоляції від суспільства і за характером обмежень, покладених на особу, фактично прирівнюється до позбавлення волі як виду покарання. Тому, відповідно до норм кримінального права, суди повинні обов`язково зараховувати попереднє ув`язнення у строк покарання, що призначається судом, а не враховувати цей строк, призначаючи покарання. З огляду на викладене, ВСУ дійшов висновку, що суди повинні спершу призначити одне із видів основного покарання за нормою, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, керуючись загальними засадами призначення покарання, а потім зарахувати строк попереднього ув`язнення, і лише зарахування строку попереднього ув`язнення у фактично призначене покарання для визначення його остаточного розміру може бути обчислено у днях.
Разом з тим, в порушення вище наведених норм, суд засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 90 днів позбавлення волі, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Київської області ОСОБА_8 , вважаючи вирок суду незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить його скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року, остаточно призначиті ОСОБА_6 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Зазначити в мотивувальній частині вироку рецидив злочинів, як обставину, що обтяжує покарання. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні ОСОБА_6 покарання судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого та ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме, судом не надано належної оцінки тому, що ОСОБА_6 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності та у сфері незаконного обігу наркотичних засобів та психотропних речовин, та будучи засудженим до покарання у виді позбавлення волі і в подальшому звільненим від його відбування з випробуванням, ОСОБА_6 довіри суду не виправдав, на шлях виправлення не став, не виконував покладені на нього судом обов`язки, що призвело до скасування іспитового строку та направлення його до місць позбавлення волі. Однак, не дивлячись на таке рішення суду, ОСОБА_6 , знаходячись на волі, через рік, а саме 13.11.2016, вчиняє новий умисний злочин проти власності, який законодавством віднесений до категорії середньої тяжкості.
При цьому, на момент вчинення злочину ОСОБА_6 , не дивлячись на наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, не працював, іншою суспільно-корисною працею (діяльністю) не займався та за місцем проживання характеризується виключно негативно, що вказує на його небажання виправитися та вести законослухняний спосіб життя, а також те, що обвинувачений усвідомлював протиправність та суспільну небезпеку вчиненого ним діяння, знаючи про невідворотність покарання, свідомо порушив закон про кримінальну відповідальність.
Крім того, всупереч ст. 67 КК України, суд у мотивувальній частині вироку зазначив про відсутність обставин, які обтяжують покарання, оскільки, на думку суду, в діях ОСОБА_6 є повторність, як кваліфікуюча ознака злочину.
Проте, згідно положень ст. 34 КК України, п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», рецидивом злочинів визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин.
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, який є умисним, і судимість за який не погашена та не знята в установленому законом порядку, і вказаний склад злочину не утворює повторності зі ст. 185 КК України, а тому, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, судом безпідставно не врахована непогашена судимість ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України, яка утворює в його діях рецидив злочинів, та, як наслідок, не враховано вказану обставину, як таку, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Окрім цього, зазначає, що, відповідно до ст. 73 КК України, строки покарання обчислюються в роках місяцях та годинах. При зміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 01.10.2015 справа № 5-118кс15, попереднє ув`язнення не є покаранням, оскільки особа перебуває в місцях ув`язнення ще до постановлена вироку в справі. Водночас, фактично воно означає перебування особи в умовах ізоляції від суспільства і за характером обмежень, покладених на особу, фактично прирівнюється до позбавлення волі як виду покарання. Тому, відповідно до норм кримінального права, суди повинні обов`язково зараховувати попереднє ув`язнення у строк покарання, що призначається судом, а не враховувати цей строк, призначаючи покарання. З огляду на викладене, ВСУ дійшов висновку, що суди повинні спершу призначити одне із видів основного покарання за нормою, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, керуючись загальними засадами призначення покарання, а потім зарахувати строк попереднього ув`язнення, і лише зарахування строку попереднього ув`язнення у фактично призначене покарання для визначення його остаточного розміру може бути обчислено у днях.
За таких обставин, в порушення вище наведених норм, суд засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 90 днів позбавлення волі, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу заступника прокурора Київської області і не підтримала апеляційну скаргу прокурора у провадженні, а також заперечення обвинуваченого ОСОБА_6 проти поданих апеляційних скарг,провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.
З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, вірною є і кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України.

Відповідно до положень ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Згідно ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Переглядаючи вирок суду в межах поданої заступником прокурора Київської області апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд не порушив загальних засад його призначення, передбачених ст. 65 КК України, та повною мірою врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, вирішуючи питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції, як це слідує з мотивувальної частини вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який, відповідно до ст. 12 КК України, на час ухвалення судового рішення, відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий і вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, негативно характеризується за місцем проживання, не перебуває на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра, хворіє на ВІЛ-інфекцію, а його щире каяття та відшкодування завданої шкоди, як обставини, що пом`якшують його покарання, та відсутність обставин, які його обтяжують, виключивши з числі таких - рецидив злочинів, оскількив діях ОСОБА_6 є повторність, як кваліфікуюча ознака злочину, з урахуванням чого прийшов до висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 185 КК України.
Разом з тим, судом першої інстанції безпідставно виключено як обтяжуючу покарання ОСОБА_6 обставину - рецидив злочинів, оскільки ОСОБА_6 раніше судимий за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, який є умисним, і судимість за який не погашена та не знята в установленому законом порядку, і вказаний склад кримінального правопорушення не утворює повторності зі ст. 185 КК України, адже, якщо має місце сукупність злочинів, для одного з яких рецидив утворює повторність, що передбачена як ознака цього злочину, яка впливає на його кваліфікацію, а для іншого рецидив злочинів такої ознаки не утворює, то при призначенні покарання за інший злочин суд може врахувати рецидив злочинів як обставину, що обтяжує покарання.

Тож, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, судом безпідставно не враховано непогашену судимість ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 КК України, яка утворює в його діях рецидив злочинів, а тому колегія суддів визнає обставиною, яка обтяжує його покарання - рецидив злочинів.

Однак, визнання рецидиву злочинів обставиною, що обтяжує обвинуваченому покарання, не впливає розмір призначеного обвинуваченому остаточного покарання у виді позбавлення волі, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів погоджується з тим, що покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 185 КК України, буде необхідним та достатнім для досягнення мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України, а тому не вбачає достатніх підстав для визнання цього покарання за своїм розміром таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на те, що, на противагу твердженням прокурора, судом враховано, що ОСОБА_6 раніше судимий і вчинив кримінальне правопорушення під час іспитового строку, характеризується негативно та відповідно призначене ОСОБА_6 покарання не у мінімальному, а наближено до максимального розміру для даного виду покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК України, а з урахуванням того, що ОСОБА_6 не відбув покарання, призначене вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року, остаточне покарання визначено ОСОБА_6 на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

При цьому, як вважає колегія суддів, та обставина, що ОСОБА_6 , незважаючи на наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини, не працював та не займався суспільно-корисною працею, не може слугувати підставою для призначення покарання у виді позбавлення волі в більшому розмірі, ніж призначив суд першої інстанції, яке, як зазначалось вище, призначено не у мінімальних розмірах, а також з урахуванням і таких пом`якшуючих його покарання обставин, як його щире каяття та відшкодування завданої шкоди, яку, попри те, що ОСОБА_6 не працює, він віднайшов можливість відшкодувати.

Тому, з урахуванням цих обставин, як вважає колегія суддів, призначення в даному випадку ОСОБА_6 покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, у розмірі більшому, ніж призначив суд першої інстанції, не буде відповідати принципам індивідуалізації та справедливості покарання.
Таким чином, виходячи загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України, конкретних обставин вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, пом`якшуючих його покарання обставин, а також обставини, що його обтяжує, колегія суддів не вбачає підстав для висновку про необхідність призначення йому більш суворого за розміром покарання, як про те ставиться питання в апеляційній скарзі заступника прокурора Київської області.
Водночас є обґрунтованими доводи апеляційних скарг прокурора у провадженні та заступника прокурора Київської області про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 73 КК України, при призначенні ОСОБА_6 покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 63 КК України, покарання у виді позбавлення волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу.
Згідно зі ст. 73 КК України, строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.
Із законодавчого визначення та судової практики випливає, що, відповідно до ст. 73 КК України, строкові покарання обчислюються в різних вимірах, якими є: 1) роки (позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк); 2) місяці та роки (виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців); 3) місяці (арешт); 4) години (громадські роботи).
При цьому суди повинні спершу призначити одне із видів основного покарання за нормою, яка передбачає відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, керуючись загальними засадами призначення покарання, а потім зарахувати строк попереднього ув`язнення. І лише зарахування строку попереднього ув`язнення у фактично призначене покарання для визначення його остаточного розміру може бути обчислено у днях.

Враховуючи наведене, призначене ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі, строк якого визначено судом у розмірі 3 роки 90 днів, та на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.06.2015 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 270 днів позбавлення волі, не відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність з огляду на положення ст. 73 КК України.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду в цій частині підлягає зміні, з приведенням покарання за злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, та призначеного на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, остаточного покарання у відповідність до вимог ст. 63 і ст. 73 КК України, шляхом його визначення у роках та місяцях відповідно, та вважати засудженим ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, до остаточного покарання у виді 3 років 9 місяців позбавлення волі.

Також, як слідує з вироку, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_6 з-під варти, у зв`язку з фактичним відбуттям ним призначеного судом покарання, внаслідок застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015 року) та зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення з 01.12.2016 року по 01.11.2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Тож підстав для повторного проведення зарахування ОСОБА_6 у строк покарання строку попереднього ув`язнення, як про те висловлене прохання в апеляційній скарзі прокурора у провадженні, без конкретизації строку, який підлягає зарахуванню, та редакції ч. 5 ст. 72 КК України, яка підлягає в цьому випадку застосуванню, колегія суддів не вбачає, адже з урахуванням строку попереднього ув`язнення зарахованого у строк покарання, ОСОБА_6 , станом на час ухвалення оскаржуваного вироку, відбув остаточно призначене йому на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, покарання у виді 3 років 9 місяців позбавлення волі.
Зважаючи на вищевикладене,апеляційні скарги прокурора у провадженні ОСОБА_7 та заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора у провадженні ОСОБА_7 та заступника прокурора Київської області ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Ірпінського міського суду Київської області від 01 листопада 2018 року стосовно ОСОБА_6 змінити в частині призначеного покарання та вважати засудженим ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2015 року, до остаточного покарання у виді 3 років 9 місяців позбавлення волі.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

_________________ _____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3