У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2022 року

м. Київ
справа № 185/4184/21

провадження № 51-1888 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2022 року,

встановив:

За вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, раніше не судимий, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК), та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців.

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 03 травня 2022 року апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 та прокурора залишив без задоволення, а вищезазначений вирок стосовно ОСОБА_4 без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 05 квітня 2021 року близько 13:30, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у буд. АДРЕСА_2 , під час вживання алкогольних напоїв із ОСОБА_6 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно завдав численних ударів руками і ногами по тулубу, кінцівкам та голові останнього, який, бажаючи уникнути тілесних ушкоджень, вибіг на вулицю, втратив свідомість та впав. В цей час ОСОБА_4 підійшов до потерпілого та завдав йому одного удару ногою в голову. Своїми діями ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок чого останній 06 квітня 2021 року о 06:00 помер у реанімаційному відділенні КНП Павлоградська центральна районна лікарня ВСР Дніпропетровської області.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи правильності кваліфікації своїх дій, просить скасувати постановлені стосовно нього судові рішення та пом`якшити йому покарання. Обґрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що суд, при призначенні йому покарання, не повною мірою зважив на те, що він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, має позитивну характеристику, а також те, що він утримує неповнолітню дитину та матір похилого віку. З урахуванням наведеного, на думку засудженого, є всі підстави для призначення йому більш м`якого покарання. Крім цього, засуджений вважає, що справу стосовно нього розглянуто неповно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Перевіривши касаційну скаргу та копії доданих до неї судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті провадження слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися ст. ст. 412-414 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень в касаційному порядку. При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, доводи засудженого ОСОБА_4 щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваних судових рішень по суті зводяться до неповноти судового розгляду та незгоди з висновками судів щодо фактичних обставин даного кримінального провадження, які з огляду на положення ч. 1 ст. 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з вказаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його непоправні наслідки, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не одружений, не працює, характеризується негативно, має на утриманні неповнолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, суд врахував ставлення ОСОБА_4 до вчиненого кримінального правопорушення, а саме, відсутність у нього каяття з приводу скоєного та думку потерпілих, які наполягали на найсуворішому покаранні. Обставин, що пом`якшують покарання суд не встановив, а до обставини, що його обтяжує суд відніс вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, в межах санкції статті, за якою його засуджено.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що захисник ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, зокрема, просив пом`якшити покарання ОСОБА_4 . На обґрунтування своїх вимог наводив доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеними засудженим у касаційній скарзі.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи, викладені захисником, і, не встановивши підстав для скасування вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, зокрема, що місцевим судом при призначенні ОСОБА_4 покарання в повній мірі враховані обставини вчинення ним кримінального правопорушення та ступінь його тяжкості, а також особу винного, який не працює, раніше не судимий, характеризується негативно, а також обставину, обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння та відсутність обставин, які його пом`якшують. Крім того, апеляційний суд зазначив, що доводи сторони захисту про щире каяття ОСОБА_4 у вчиненому кримінальному правопорушенні, не знайшли свого підтвердження, оскільки, за весь час розгляду кримінального провадження ОСОБА_4 не визнавав своєї провини у вчиненні інкримінованого злочину, що свідчить про відсутність підстав для пом`якшення йому покарання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що таке рішення суду першої інстанції належним чином умотивоване, є справедливим, а призначений вид та розмір покарання необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів і не є надто суворим.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, установлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив, постановляючи ухвалу і положень закону, якими він керувався.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінального правопорушення, ступеню його тяжкості, даних про особу ОСОБА_4 та доводів касаційної скарги засудженого, колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для призначення йому покарання більш м`якого, ніж призначеного судом.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_4 покарання, останній у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 03 травня 2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3