ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 серпня 2022 року

м. Київ

справа № 753/8631/19
провадження № 51-3855 км 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001840, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі положень ст. 75 КК звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки. На підставі вимог ст. 76 КК покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_7 «Про відшкодування матеріальної та моральної шкоди» ухвалено задовольнити частково.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду в сумі 54915 гривень 95 копійок.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральну шкоду в сумі 100 000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 витрати на правову допомогу в сумі 15 000 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експерта в сумі 7311 гривень 80 коп. на користь держави.
Вирішено питання про долю речових доказів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 5 травня 2021 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 у частині вирішення цивільного позову скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Згідно з вироком 8 лютого 2018 року приблизно об 11 години 07 хвилин, ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки «Ford Focus», державний номерний знак НОМЕР_1 , допустив порушення вимог пп. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ від 10 жовтня 2001 року №1306 (далі - ПДР), що виразились в тому, що він, керуючи вищевказаним транспортним засобом, під час початку руху по другорядній дорозі вулиці Вересневої м. Києва, в напрямку вулиці Тростянецької і виїзду на нерегульоване перехрестя з вулицею Російською, не переконався, що даний маневр буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не надавши перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_8 , що рухався по головній дорозі проїзної частини вулиці Російської в напрямку вулиці Санаторної, внаслідок чого, з необережності, допустив наїзд на останнього.
Порушення ПДР водієм ОСОБА_9 знаходяться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, а саме: заподіянню велосипедисту ОСОБА_8 тяжких тілесних ушкоджень.
Таким чином, ОСОБА_7 , будучи особою, яка керує транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто скоїв злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, провадження у справі закрити за відсутністю складу кримінального правопорушення, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Захисник зазначає, що вирок суду першої інстанції ухвалено на підставі недопустимих доказів, оскільки відсутнє підтвердження внесення відомостей до ЄРДР, відсутні підстави для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, відомості до ЄРДР не було внесено невідкладно після завершення огляду місця події, не визначено в установленому порядку місце проведення досудового розслідування.
Захисник вважає, що з огляду на відсутність у матеріалах кримінального провадження постанов про призначення групи слідчих та групи прокурорів, їх повноваження не підтверджено у встановленому законом порядку.
Захисник зазначає, що до матеріалів кримінального провадження не долучено медичну документацію потерпілого, на підставі якої сформовані висновки судово-медичної експертизи.
Захисник вважає, що порушено право на захист засудженого через те, що судами попередніх інстанцій не з`ясовано чи зрозумілі засудженому ОСОБА_7 його права та обов`язки.
Зазначає, що неповно зафіксовано хід судового розгляду за допомогою технічних засобів, зокрема у матеріалах кримінального провадження відсутній аудіозапис судового засідання від 2 лютого 2021 року.
На думку захисника, при ухваленні вироку судом не дотримано стандарт доказування «поза розумним сумнівом» у зв`язку з тим, що суд, неправильно оцінивши докази у справі, дійшов помилкового висновку про допущені порушення Правил дорожнього руху засудженим ОСОБА_7 , а відтак і наявність у діях останнього складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, тобто неправильно застосував кримінальний закон, який не підлягав застосуванню.
Захисник вважає, що ні органом досудового розслідування, ні судом не встановлено місце вчинення ДТП. З огляду на зазначене, судами попередніх інстанцій, на думку захисника, не усунуті суперечності в оцінці протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого.
Зазначає, що, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції не дослідив та не надав оцінку висновку експерта від 13 серпня 2018 року. Суди попередніх інстанцій дійшли передчасних висновків, відмовляючи у прийнятті до уваги висновку експерта ОСОБА_10 від 29 січня 2021 року, судом не було допитано експерта ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 .
Захисник вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Захисник зазначає, що сума покладених на засудженого судових витрат підлягає зменшенню на 2654, 90 грн, що відповідатиме, на його думку, ч. 1 ст. 124 КПК.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення поданої касаційної скарги захисника.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав доводи касаційної скарги частково.
Засуджений ОСОБА_7 підтримав доводи касаційної скарги повністю.
У письмових запереченнях, поданих у порядку ст. 431 КПК, потерпілий ОСОБА_8 та його представник ОСОБА_13 просили задовольнити касаційну скаргу частково, змінити вирок суду першої інстанції, залишивши його в частині призначеного покарання без зміни, задовольнити у повному обсязі пред`явлений цивільний позов.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
При цьому за правилами ч. 1 зазначеної норми суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Неповнота та однобічність судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи наведені вимоги закону, не можуть бути предметом перегляду суду касаційної інстанції.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтуються на всебічно досліджених та оцінених судом доказах.
Зокрема, суд поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Також суд дав оцінку протоколом огляду місця ДТП, в якому зафіксована ділянка проїзної частини на перехресті вул. Вересневої та вул. Російської, де відбулась ДТП із зображенням на фототаблиці та схемі ДТП транспортних засобів. Зауважень та застережень до даного протоколу не було ні в ОСОБА_7 , ні в потерпілого; відповіді КП «Центр організації дорожнього руху», згідно якої на перехресті вул. Російська та вул. Вереснева не передбачений світлофорний об`єкт; висновку експерта № 12-1/1099 від 25 червня 2018 року, згідно якого на момент огляду автомобіля «Форд» гальмівна система, система рульового керування та ходова частина знаходились в працездатному стані; протоколу слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 , під час якого останній на ділянці, де сталась ДТП, підтвердив механізм виникнення ДТП.
Дослідженням висновку експерта № 12-2/253 від 11 березня 2019 року судом встановлено, що під час перебігу подій, які досліджуються судом, а саме в даній дорожній ситуації, яка передувала ДТП - водій автомобіля «Форд» засуджений ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог пп. 10.1, 16.11 ПДР України, та невідповідність вимогам цих пунктів вбачається в діях засудженого ОСОБА_7 та є причиною ДТП. В свою чергу в діях потерпілого ОСОБА_8 з технічної точки зору також експертом встановлено невідповідності вимогам п. 16.12 ПДР, що також є причиною виникнення ДТП.
Дослідженням висновку експерта № 042-639-2019 від 19 квітня 2019 року встановлено, що внаслідок ДТП, обставини якого досліджувалися судом, потерпілий ОСОБА_8 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
У судовому засіданні допитувалися експерти, які підтвердили ці висновки.
Суд касаційної інстанції вважає, що зібрані у справі докази, які поклав суд в основу обвинувального вироку, є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що дії засудженого ОСОБА_7 не відповідали зазначеним вище вимогам Правил дорожнього руху України і знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її суспільно небезпечними наслідками, а доводи захисника про неналежне встановлення події цього злочину та місця вчинення ДТП є необгрунтованими.
Порушення учасником дорожнього руху правил саме по собі не виключає винуватість іншого учасника руху і створення небезпеки учасником дорожнього руху. У випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність в їх діях складу злочину потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.
У даному кримінальному провадженні суд встановив у вироку, які саме порушення ПДР стали причиною настання наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень, передбачених ч. 2 ст. 286 КК, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які могли лише сприяти порушенню правил, що викликали наслідки. Зокрема, суд встановив, що причиною ДТП та наслідків від нього є порушення саме засудженим ОСОБА_7 пп. 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху України. Недотримання вимог зазначених Правил потерпілим ОСОБА_8 , який внаслідок даної ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, не виключає відповідальності за їх порушення із засудженого.
Суд обґрунтовано не взяв до уваги досліджений у судовому засіданні висновок експерта ОСОБА_10 № 18 від 29 січня 2021 року, оскільки з вказаного висновку вбачається невідповідність вихідних даних фактичним обставинам, встановленим судом. Крім того, згідно обґрунтованих висновків суду на недопустимість експертного дослідження № 18 від 29 січня 2021 року вказує та обставина, що у цьому висновку експертом досліджувалось дорожня ситуація, де ДТП сталась на пішохідному переході, проте потерпілий заперечував, що рухався на велосипеді по пішохідному переході, а навпаки зазначив, що здійснював рух по проїзній частині, обставини чого підтверджені допитаним у судовому засіданні експертом ОСОБА_16 .
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що засудженому ОСОБА_7 були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист.
Матеріали провадження містять відомості про реалізацію засудженим цього права, а саме він надавав усні пояснення з приводу обвинувачення, мав можливість збирати і подавати докази, брав особисту участь у кримінальному провадженні. Суд сприяв в реалізації права на захист шляхом роз`яснення його прав, що випливає з журналів підготовчого судового засідання, судових засідань в судах першої та апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги захисника стосовно відсутності підтвердження внесення відомостей до ЄРДР, з огляду на що всі докази зібрані у кримінальному провадженні, є недопустимими, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.
З огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 9 вересня 2020 року (справа № 761/28347/15-к), витяг з ЄРДР у розумінні ч. 2 ст. 84 КПК є електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, що використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до Реєстру.
Витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів у розумінні ст. 84 КПК, а лише підтверджує свідчення фіксації правоохоронним органом фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінального правопорушення.
Стороною захисту не ставилось питання про дослідження витягу з ЄРДР судами попередніх інстанцій, тому доводи касаційної скарги захисника щодо необхідності застосування у даному кримінальному провадженні доктрини «плодів отруєного дерева» не є спроможними для визнання всіх похідних доказів недопустимими.
Доводи касаційної скарги захисника стосовно невідповідності процедури надання медичної документації потерпілого до експертної установи вимогам кримінального процесуального закону, на думку колегії суддів Верховного Суду, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.
Колегією суддів Верховного Суду встановлено, що судово-медичну експертизу, за результатами якої складено висновок експерта № 042-639-2019, проведено на підставі постанови слідчого СВ Дарницького УП ГУ Національної поліції в місті Києві ОСОБА_17 від 3 квітня 2019 року та якою експерту для дослідження доручено надати медичні документи.
Згідно постанови об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 754/14281/17 (провадження № 51?218кмо19), дезазначено, щовідсутністьуматеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання статті 290 КПК не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті статті 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку і згадана сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

У цій справі матеріали кримінального провадження, зокрема, апеляційна скарга сторони захисту, не містять такого клопотання. З аудіозаписів судових засідань у судах першої та апеляційної інстанції також випливає, що захисник та засуджений не заявляли клопотань про надання їм вказаних документів. За таких обставин колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо допустимості цього доказу.
Щодо доводів захисника про необхідність скасування судових рішень на підставі п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК через відсутність аудіозапису судового засідання суду першої інстанції від 2 лютого 2021 року, то, на думку колегії суддів Верховного Суду, це не є безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень з огляду на таке.
Згідно зі ст. 129 Конституції України гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами є однією з основних засад судочинства. Зазначений конституційний припис покладає на суд обов`язок здійснювати повне фіксування судового процесу технічними засобами, оскільки саме за умови такого фіксування судового процесу гарантується конституційне право кожного на судовий захист, а також забезпечуються законність та інші основні засади судочинства.
Засада щодо гласності судового процесу та його повне фіксування технічними засобами розкривається у ст. 27 КПК і складається із трьох взаємопов`язаних елементів: 1) гласність судового провадження; 2) відкритість судового провадження; 3) повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Частиною 4 ст. 107 КПК передбачено, що фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК відсутність у матеріалах провадження журналу судового засідання або технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, є однією з підстав, за наявності якої судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Разом з тим колегія суддів Верховного Суду звертає увагу на таку невід`ємну властивість поняття «істотність порушення вимог кримінального процесуального закону», визначену ст. 412 КПК України, як здатність цього порушення перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Отже, системно-структурний аналіз зазначених норм КПК свідчить, що для з`ясування питання про те, як неповне фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів вплинуло на законність ухваленого судом рішення, необхідно виходити з «рівня істотності» відхилень від вимог норми кримінального процесуального права.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що на технічному носії інформації, де зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, дійсно відсутній аудіозапис судового засідання від 2 лютого 2021 року. Як убачається із журналу судового засідання Дарницького районного суду м. Києва від 2 лютого 2021 року (т. 2, а.п.106-108), в цьому судовому засіданні було розглянуто клопотання захисника про призначення експертизи, проведені судові дебати та надане останнє слово підсудному. Протягом апеляційного та касаційного розгляду сторона захисту не заперечувала проти визнання таких процесуальних дій такими, що відповідають вимогам КПК.
Суд не виключає, що за певних обставин відсутність звукозаписів окремих судових засідань може стати підставою для скасування судових рішень, якщо сторона, яка посилається на таку обставину, доведе, що це істотно вплинуло або могло вплинути на законність та вмотивованість судового рішення. У цій справі сторона захисту протягом апеляційного та касаційного розгляду не обґрунтувала, яким чином відсутність технічного запису вищезазначеного судового засідання вплинула на законність і обґрунтованість судових рішень та вирішення справи по суті.
З огляду на зазначене, на думку колегії суддів Верховного Суду, відсутність запису судового засідання від 2 лютого 2021 року не є безумовною підставою для скасування судових рішень у розумінні п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК.
Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 16 грудня 2020 року в справі № 219/828/18.
Щодо суворості покарання, призначеного засудженому ОСОБА_7 , то такі доводи не грунтуються на вимогах закону.
Положеннями статей 50, 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, при призначенні покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки із застосуванням статей 75, 75 КК суд врахував особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, позицію потерпілого, який наполягав на суворому покаранні обвинуваченого.
Разом з тим, у зв`язку із тим, що ОСОБА_7 вперше притягувався до кримінальної відповідальності, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, ураховуючи позицію прокурора, який в судових дебатах просив звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, те, що в діях потерпілого ОСОБА_8 також було встановлено наявність невідповідностей вимогам ПДР України, що стало причиною ДТП, суд вважав за можливе звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК з випробуванням із покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених ст. 76 КК, а також дійшов висновку про необхідність застосувати до ОСОБА_7 додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, враховуючи особу обвинуваченого, ступінь тяжкості та наслідки скоєного кримінального правопорушення, а саме: заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень внаслідок непрофесійного керування обвинуваченим транспортним засобом та грубого порушення ПДР України.
На думку колегії суддів Верховного Суду, призначене засудженому ОСОБА_7 покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню засудженого та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», оскільки відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Згідно вимог чч. 1-2 ст. 124 КПК у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. За відсутності в обвинуваченого коштів, достатніх для відшкодування зазначених витрат, вони компенсуються потерпілому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом для компенсації шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. У разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
У даному кримінальному провадженні процесуальні витрати на залучення експерта підлягають стягненню з засудженого на користь держави у сумі 7311, 80 грн.
Інші доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 стосуються невідповідності висновків судів фактичним обставинам справи. Однак відповідно до частини 1 статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій саме норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені судом, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Незгода сторони захисту з оцінкою, яку суди попередніх інстанцій надали доказам не свідчить про порушення процесуального закону. Достовірність доказів оцінювалася судами попередніх інстанцій, суди навели обґрунтування такої оцінки, і доводи, зазначені в касаційній скарзі, не дають Суду підстав ставити їхні висновки під сумнів.
Апеляційний суд здійснив розгляд відповідно до вимог кримінального процесуального закону, надавши вмотивовані відповіді на всі доводи, наведені в апеляційній скарзі сторони захисту. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
За таких обставин колегія суддів Верховного Суду не встановила підстав для скасування оскаржуваних судових рішень та задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 3 лютого 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 травня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3