Дата документу 18.04.2022 Справа № 337/2101/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 337/2101/19 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/769/22 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

захисника адвоката ОСОБА_10 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

розглянула 18 квітня 2022 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2021 року відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

14 квітня 2019 року приблизно о 19:27 годині ОСОБА_9 , перебуваючи на шостому поверсі, біля квартири АДРЕСА_3 , діючи умисно, через раптово виниклі особисті неприязні відносини, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, під час сварки завдав ОСОБА_7 один удар дерев`яною палицею по голові, чим заподіяв рану в тім`яній ділянці праворуч, яке кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2021 року:
ОСОБА_9 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, і йому призначено покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 2 березня 2018 року, остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання для відбуття покарання за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 2 березня 2018 року з 4 грудня 2020 року, зарахувавши строк тримання під вартою в строк відбуття покарання.

Цивільний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 моральну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення в сумі 3000 (три тисячі) гривень, витрати на професійну правничу допомогу в сумі 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень, а всього 4500 (чотири тисячі п`ятсот) гривень.

В задоволенні іншої частини цивільного позову відмовлено.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 не погоджується з оскаржуваним вироком та вважає себе невинуватим.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що за декілька місяців він давав показання проти поліцейських, після чого був звільнений начальник слідства ОСОБА_11 . Його справою займалась слідча ОСОБА_11 родичка звільненого начальника слідства, яка з корисливих мотивів сфальсифікувала справу проти нього з метою помсти за ОСОБА_12 .

Вказує, що він наніс один удар потерпілому палкою, коли побачив, що він схопив його дружину за шию. Вважає, що він винен лише у тому, що перевищив межі самооборони.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_10 не погоджується з оскаржуваним вироком та вважає його незаконним та необґрунтованим. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим та виправдати обвинуваченого ОСОБА_9 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що саме умислу на нанесення легких тілесних ушкоджень потерпілому у обвинуваченого ОСОБА_9 не було, він діяв виключно для захисту здоров`я та життя своєї дружини ОСОБА_13 , яку душив у той вечір потерпілий, тримаючи її за шию. Тобто, матеріали даного кримінального провадження фактично не мають беззаперечних відомостей, які би стверджували, що у діях ОСОБА_9 є саме склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, як зазначено прокурором в обвинувальному акті.

Як було з`ясовано під час судового слідства, покази обвинуваченого та потерпілого відрізняються між собою. Обвинувачений ОСОБА_9 зазначав, що коли він схопив палку (ніжку від стільця) та побіг на шостий поверх житлового будинку, там вже стояв потерпілий ОСОБА_14 та тримав його дружину за шию, при цьому потерпіла голосно кричала, тому саме після того як обвинувачений усвідомив вказану обставину, він вдарив потерпілого цією палицею один раз в область голови. Практично аналогічні покази також надала і дружина обвинуваченого, ОСОБА_13 , у судовому засіданні, зокрема вона зазначала, що у той вечір показувала поліцейським, які приїздили на виклик, сліди на своїй шиї від того, як її душив потерпілий.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 , покази якого були підтверджені показаннями його дружини ОСОБА_14 , зазначав, що він взагалі не тримав дружину обвинуваченого за шию та не душив її у той вечір 14 квітня 2019 року, а напроти, саме обвинувачений в ході розвитку конфлікту між ними наніс йому один удар палицею по голові, від чого у нього пішла кров. Аналогічні відомості були зазначені в слідчому експерименті від 16 травня 2019 року, який проводився за участю потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 .

Допитані судом першої інстанції в якості свідків поліцейські, а саме ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , прибули на місце правопорушення вже набагато пізніше та особисто не бачили розвитку конфлікту між потерпілим та обвинуваченим. Вказані поліцейські викликали на місце правопорушення слідчо-оперативну групу, однак самі при цьому свідками конфлікту не були.

Щодо слідчого експерименту, то сторона захисту зазначає, що він є недопустимим доказом, оскільки особи, які приймали у ньому участь, є фактично заінтересованими особами. А саме, це були потерпілий ОСОБА_7 та його дружина - ОСОБА_14 .

Вказує, що ОСОБА_9 ніяким чином не заперечує того факту, що він дійсно наніс один удар палицею по голові потерпілому ОСОБА_7 , але сам факт цього не може автоматично свідчити про наявність у обвинуваченого відповідного умислу саме на спричинення легких тілесних ушкоджень у потерпілого. На переконання сторони захисту, дії обвинуваченого ОСОБА_9 можливо розглядати як такі, що були здійснені ним у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо у той момент загрожувала його дружині ОСОБА_13 , оскільки вказану небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами. Усвідомивши, що потерпілий ОСОБА_7 тримає його дружину за шию, обвинувачений був вимушений діяти саме таким чином у обстановці, яка відбулася у той вечір 14 квітня 2019 року.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримав апеляційні скарги. Зазначив, що він схопив палку, коли потерпілий тримав його дружину за шию. Він дійсно вдарив потерпілого один раз по голові. Потерпілий вихопив у нього палку та забрав її додому, а сказав, що палка відлетіла до нього в квартиру. Стверджував, що він захищав свою дружину.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного та свою апеляційну скаргу.
Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні висловила заперечення вимогам та доводам апеляційних скарг. Зазначила, що доводи є надуманими. ОСОБА_9 не заперечував того факту, що наніс один удар, який прийшовся в передню потиличну частину обличчя, коли потерпілий стояв обличчям до обвинуваченого.
Потерпілий ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував задоволенню апеляційних скарг. Вказав, що словесний конфлікт з дружиною обвинуваченого і безпосередньо із самим обвинуваченим відбувався на відстані 2-3 метрів, він до вказаних осіб не підходив, а обвинувачений цілеспрямовано наніс йому удар палицею в область голови.
Прокурор у судовому засіданні висловив заперечення вимогам та доводам апеляційних скарг. Зазначив, що версія обвинуваченого спростовується показаннями як самого обвинуваченого, так і свідків, письмових доказів, а також їх сукупністю.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України та загальних засад змагальності і диспозитивності кримінального провадження, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, прийшов до правильного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого, виклав у вироку мотиви своїх висновків.

При цьому, суд першої інстанції навів всі обставини, які, відповідно до ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню, а також навів оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів з зазначенням аргументування власних висновків.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 , надаючи пояснення стосовно висунутого обвинувачення, вказав про невизнання провини та пояснив, що в один із днів 2019 року сусід з квартири, що знаходилась над ним, заважав відпочивати, тому він попросив свою дружину ОСОБА_13 поговорити з сусідом. Далі він почув гучні крики сусіда, вибіг в загальний коридор, взявши по дорозі палку (дерев`яна ніжка від столу, довжиною приблизно 80 см). Побачив сусіда ОСОБА_7 , який, стоячи до нього спиною, дуже голосно кричить на ОСОБА_13 та душить її. Він підбіг, та нічого не сказавши, вдарив ОСОБА_7 один раз палкою, влучивши по спині чи в плече. ОСОБА_7 різко повернувся та вихопив палку, а обвинувачений втік вниз по сходах. Далі якийсь час він з ОСОБА_7 сварились і кричали один на одного. Вважав, що його дії є самообороною, а до відповідальності його притягнуто тому, що він написав скаргу на начальника РВ до ДБР.

Разом з тим, версія обвинуваченого, яка полягала у тому, що він захищав свою дружину від дій потерпілого, який її душив, та доводи, викладені в апеляційних скаргах захисту з цього приводу, спростовуються безпосередньо дослідженими судом першої інстанції та проаналізованими доказами.

Зокрема, за показаннями потерпілого ОСОБА_7 вбачається, що в лютому-березні 2019 року, ввечері в неділю, приблизно в 19:25 годині він мовчки дивився телевізор. Хтось подзвонив в двері та його дружина пішла відчиняти. Виявилось, що прийшла сусідка ОСОБА_17 , яка попросила їх розмовляти і слухати музику тихіше. Він підійшов і обурився, що ще досить рано, а сусіди самі дозволяють собі гучне поводження в нічний час. В той момент вискочив ОСОБА_9 , почав кричати на потерпілого і сказав своїй дружині принести биту та ніж. ОСОБА_13 принесла квадратну ніжку від столу, довжиною 70-80 см і передала ОСОБА_9 . В той момент він стояв на порозі, а коли розвернувся, ОСОБА_9 наніс йому сильний удар палкою по голові. Дружина затягнула його і закрила двері, а палка залишилась в їх квартирі. Після цього, ОСОБА_9 ще тривалий час бив в їх двері ногами, кричав і погрожував. Його дружина викликала поліцію.

З показань свідка ОСОБА_14 встановлено, що 14 квітня 2019 року о 19:20-19:30 годині до них додому прийшла сусідка ОСОБА_18 з 89 квартири та попросила прикрутити гучність телевізору, оскільки у чоловіка болить голова. Вона і її чоловік обурились, що сусіди самі поводяться дуже гучно. Ніхто нікого не бив, суперечка була словесна. Тоді зі сходів підійшов чоловік сусідки ОСОБА_19 , який розпочав з ними конфлікт, та сказав ОСОБА_18 нести ніж і биту. Сварились вони 5-7 хвилин. Коли ОСОБА_18 принесла обвинуваченому биту (чотирьохгранну ніжку від радянського столу), той став нею розмахувати і кричати, погрожуючи ОСОБА_7 . Далі вона заштовхувала свого чоловіка в коридор квартири, але конфлікт продовжувався, і ОСОБА_9 наніс ОСОБА_7 один удар зверху-вниз битою по голові. У її чоловіка пішла кров та вона заштовхнула його в квартиру. Обвинувачений намагався вдарити ще раз, але вона потягнула двері і закрила їх, та палка опинилась в їх квартирі. Катерина при нанесенні ударів присутня не була. Після обвинувачений ще кілька хвилин кричав і стукав в двері.

Допитана свідок ОСОБА_13 пояснила, що в 2019 році її чоловік ОСОБА_9 попросив піднятись до сусідів з 93 квартири, щоб ті зробили тихіше телевізор. Вона піднялась та тихо і ввічливо попросила сусіда тихіше розмовляти і дивитись телевізор, але ОСОБА_7 почав кричати на неї та схопив її за горло. В той момент ОСОБА_7 стояв спиною до дверей своєї квартири, а вона обличчям до нього. На крики прийшов її чоловік ОСОБА_9 і криком попросив сусіда відпустити її, що той виконав. При ній ніхто нікого не бив та биту вона не бачила і не приносила. Вона спустилась вниз та пішла в свою квартиру, а ОСОБА_9 і ОСОБА_7 залишились і сварились. Через 5-10 хвилин повернувся її чоловік, і сказав, що вдарив сусіда палкою. Коли приїхали поліцейські, вона показувала їм сліди на своїй шиї.

З показань свідка ОСОБА_15 , який працює в УПП, встановлено, що в квітні 2019 року надійшов виклик зі служби 102 щодо конфлікту на АДРЕСА_4 . На місці події дружина потерпілого тоді пояснила, що її чоловіка госпіталізували, оскільки сусід з нижнього поверху наніс йому тілесні ушкодження палкою. ОСОБА_9 підтвердив, що у нього був конфлікт з сусідом. Як знаряддя пам`ятає дерев`яну палку, що була в крові, але де конкретно її бачив не може згадати. Ні ОСОБА_9 , ні його дружина не казали про нанесені будь-кому з них тілесні ушкодження. Скарг вони не мали. Якби на них були тілесні ушкодження, то їх би обов`язково зафіксували. Далі було викликано слідчо-оперативну групу.

За показаннями свідка ОСОБА_16 , який також пояснив, що працює в УПП, він з напарником ОСОБА_15 отримали виклик на АДРЕСА_4 . Прибувши на місце події, ОСОБА_9 з дружиною були у збудженому стані і ОСОБА_9 казав, що в ході конфлікту вдарив сусіда. Потерпілого в той час вже забрала швидка. Пам`ятає палку в крові, яка лежала в ванній у квартирі потерпілого. Не може згадати, щоб у ОСОБА_9 чи його дружини були тілесні ушкодження.

Показання потерпілого та свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , є логічними, послідовними, такими, що доповнюють одні одного, в цілому узгоджуються між собою та не містять істотних суперечностей щодо обставин кримінального провадження, а тому посилання захисника в апеляційній скарзі на наявність розбіжностей в їх показаннях, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими.

Об`єктивних підстав ставити під сумнів достовірність показань потерпілого та вказаних свідків районний суд не встановив.

Не наведено таких підстав стороною захисту і в ході апеляційного розгляду.

При цьому, місцевий суд обґрунтовано поставився критично до показань свідка ОСОБА_13 , оскільки вони не відповідають як свідченням потерпілого, так і показанням інших допитаних свідків, а також версії самого обвинуваченого, зокрема, щодо розташування її та ОСОБА_7 , коли останній, нібито, тримав її за шию, заходів, які ОСОБА_9 застосовував до потерпілого, щоб той відпустив її.

На переконання колегії суддів, свідчення ОСОБА_13 щодо застосування ОСОБА_7 відносно неї фізичного насильства були спрямовані з метою допомогти її чоловіку ОСОБА_9 уникнути кримінальної відповідальності.

Також вина ОСОБА_9 в інкримінованому йому злочині підтверджується й сукупністю письмових доказів.

За протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02.05.2019 року у ОСОБА_7 встановлено, що сусід з квартири АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_19 спричинив йому тілесні ушкодження.

Відповідно до протоколу проведення слідчого експерименту від 16 травня 2019 року з відеозаписом до нього за участі потерпілого ОСОБА_7 і свідка ОСОБА_14 детально зафіксовані відтворення дій, обстановки, обставин події та їх хронологія, що узгоджуються з поясненнями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_14 , а також свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 .

Твердження захисника про недопустимість протоколу слідчого експерименту, оскільки особи, які приймали у ньому участь, є фактично заінтересованими особами, є безпідставними.

Так, вищевказана слідча дія проведена з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а саме вимог ст. 240 КПК України.

Надані потерпілим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_14 показання під час вказаної слідчої дії узгоджується з показаннями, наданими ними безпосередньо в судовому засіданні під час їх допиту, які були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень.

Згідно висновку експерта № 354 судово-медичної експертизи від 10 травня 2019 року рана в тім`яній ділянці праворуч у ОСОБА_7 кваліфікується як легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Давність утворення тілесного ушкодження не суперечить терміну, вказаному освідуваним зі слів. Враховуючи локалізацію, кількість та розташування наявного ушкодження у ОСОБА_7 , ймовірно йому було нанесено не менше 1-го травматичного впливу в праву тім`яну ділянку. Виникнення виявленого ушкодження у ОСОБА_7 можливо при будь-якому взаєморозташуванні потерпілого відносно нападника за умови доступності зони ушкодження для травматичного впливу. Можливості виникнення виявленого ушкодження у ОСОБА_7 при обставинах, на які він вказує зі слів у «Висновку спеціаліста №225/с від 16.04.2019 року» не виключається.

Наведені докази у своєму логічному зв`язку вказують на доведення провини ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України при обставинах, встановлених судом першої інстанції.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що сам обвинувачений ОСОБА_9 не спростовує факту нанесення тілесного ушкодження потерпілому дерев`яною палкою.

Доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_9 були самообороною, є неспроможними, оскільки за показаннями самого обвинуваченого під час нанесення потерпілому удару, останній перебував відносно нього спиною, з ним особисто конфлікту не мав, тому потерпілий не представляв загрози обвинуваченому.

Стосовно дружини обвинувачений пояснив, що між потерпілим та свідком був словесний конфлікт, у той час безпосередньо він не бачив інших дій з боку потерпілого по відношенню до його дружини, зокрема утримання її за шию, про це дізнався пізніше зі слів дружини.

Отже, ні відносно самого обвинуваченого, ні відносно свідка ОСОБА_13 з боку потерпілого не було реальної і безпосередньої загрози, а тому у ОСОБА_9 не було необхідності для застосування до потерпілого ОСОБА_7 фізичної сили, зокрема й за допомогою дерев`яної палиці.

Твердження захисту, що умисел ОСОБА_9 був спрямований на захист своєї дружини ОСОБА_13 від протиправного посягання потерпілого, колегія суддів вважає неприйнятними.

Відповідно до ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову.

Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків.

Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Колегія суддів додатково наголошує, що твердження обвинуваченого ОСОБА_9 про те, що він наніс тілесні ушкодження потерпілому, тому що той душив його дружину, спростовуються показаннями самого обвинуваченого.

Так, за версією обвинуваченого ОСОБА_9 , він піднімався по сходах та побачив лише спину ОСОБА_7 , який голосно кричав на ОСОБА_13 , що стояла навпроти нього. Рук ОСОБА_7 чи щоб він держав ОСОБА_13 за шию, обвинувачений тоді не бачив, але наніс палицею удар по голові потерпілого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що навіть за версією обвинуваченого ОСОБА_9 , застосоване ним насилля явно не відповідало існуючій ситуації і не потребувало такого агресивного реагування, тим паче в життєво важливий орган та за допомогою стороннього предмету.

Пояснення ОСОБА_13 також суперечать версії обвинуваченого, оскільки за її свідченнями ОСОБА_7 стояв спиною до двері своєї квартири, і відповідно обличчям до неї і ОСОБА_9 , що піднявся по сходах. Відпустив її ОСОБА_7 після того, як ОСОБА_9 накричав на нього.

При цьому, потерпілий стверджує, що нанесення йому удару в область голови мало місце під час його повернення голови правою стороною до обвинуваченого.

Судово-медичним експертом виявлено тілесне ушкодження у потерпілого ОСОБА_7 в тім`яній ділянці праворуч і підсумовано можливість виникнення тілесного ушкодження за обставин, зазначених потерпілим.

З огляду на зазначене вище, судова колегія констатує неспроможність версії обвинуваченого про нанесення потерпілому тілесного ушкодження в область голови під час перебування останнього спиною до нього в момент утримання ОСОБА_7 свідка ОСОБА_13 за шию.

Звертає на себе увагу той факт, що жодними матеріалами справи не зафіксовано спричинення ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень ОСОБА_13 , в тому числі синців чи саден в районі шиї.

Зокрема, допитані свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які приїхали на виклик з приводу конфлікту на АДРЕСА_4 , пояснили, що ні обвинувачений ОСОБА_9 , ні його дружина ОСОБА_13 не вказували про нанесені будь-кому з них тілесні ушкодження з боку потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України право на необхідну оборону виникає не за будь-якого суспільно небезпечного посягання, а лише за такого, яке викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. Така необхідність виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягаючому, загрожує негайною і невідворотною шкодою для правоохоронюваних інтересів.

Частина 3 статті 36 КК України визначає, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Тобто спочатку має бути встановлено право обвинуваченого на необхідну оборону, межі якої перевищено.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їх фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, стороною захисту ні в ході судового розгляду, ні під час апеляційного перегляду не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність в діях потерпілого такого акту суспільно небезпечного посягання, яке б за своїми об`єктивними ознаками могло створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди і вимагало негайного відвернення чи припинення з боку обвинуваченого, шляхом застосування удару великою масивною палкою по голові, зі спини потерпілого.

Натомість, послідовність дій обвинуваченого, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, характер і цілеспрямованість удару, свідчить про те, що визначальним у поведінці ОСОБА_9 було не відвернення нападу та захист дружини, а бажання і наявність умислу спричинити тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 .

З огляду на викладене, твердження апелянтів, що ОСОБА_9 наніс удар потерпілому з метою захисту своєї дружини від неправомірної поведінки потерпілого, який її, нібито, душив, є надуманими та спрямованими на уникнення обвинуваченим від відповідальності за свої дії.

Доводи обвинуваченого про те, що слідча сфабрикувала проти нього справу у зв`язку з тим, що вона є родичкою начальника слідства, якого було звільнено через наявність його скарги на дії поліцейських до державного бюро розслідувань, є безґрунтовними, об`єктивного підтвердження не знайшли.

Крім того, ОСОБА_9 мав можливість скористатися правом на відвід слідчого, однак таким правом не скористався.

При аналізі досліджених доказів, місцевий суд не допустив порушень ст. 94 КПК України з приводу оцінки доказів.

Апеляційним судом встановлено, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку, і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, доведеність його вини у вчиненні цього злочину та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції у вироку навів переконливі мотиви, з яких підстав він не приймає до уваги показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 в частині того, що потерпілий душив останню, а обвинувачений, наніс удар з метою захисту своєї дружини, з огляду на те, що вони спростовуються послідовними та детальними показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , протоколом слідчого експерименту та висновком експерта, які узгоджуються між собою та суперечать показанням обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 .

Перелічені у вироку докази переконують колегію суддів в правильності висновку районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, за встановлених місцевим судом обставин.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не виявлено.

Апеляційною інстанцією не вставлено неповноти судового розгляду, оскільки місцевий суд при розгляді даного провадження детально перевірив усі доводи сторони захисту, які є аналогічними при апеляційному розгляді, та вказав обґрунтовані мотиви власних висновків.

Районний суд, аналізуючи допустимість вказаних доказів, зробив правильний висновок про їх достеменність та законність їх збирання, досліджені докази обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування вироку колегія суддів не вбачає.

Переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_9 в межах заявлених апеляційних вимог, виконуючи приписи ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування вироку суду першої інстанції, тому залишає апеляційні скарги сторони захисту без задоволення у зв`язку з їх необґрунтованістю, а вирок місцевого суду без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 грудня 2021 року відносно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою, в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4