Провадження № 1-кп/369/170/22
В И Р О К
іменем України
10.08.22 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої адвоката ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000100 від 04.01.2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Дубова Старокостянтинівського району Хмельницької області, українця, громадянина України, одруженого, який має вищу освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

встановив:

Відповідно до обвинувального акту 25.12.2010 року, близько 21.10, водій ОСОБА_11 , керуючи автомобілем «ВАЗ-21061», д/н НОМЕР_1 , рухався по автодорозі а/д Київ -Чоп с. Гореничі в напрямку с. Гореничі, що в межах Києво-Святошинського району Київської області.
Рухаючись у вказаному напрямку, поблизу садових товариств «Воїй 1,2» водій ОСОБА_11 проявив неуважність, не правильно оцінив дорожню обстановку, відповідним чином не відреагував на її зміну та своєчасно не вжив заходів щодо безпечності свого руху для інших учасників дорожнього руху, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , котрий перетинав проїжджу частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.
В результаті ДТП пішохід ОСОБА_12 помер на місці пригоди від отриманих тілесних ушкоджень, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 531 від 17.01.2015 року в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.
Згідно висновків експерта № 104 від 24.03.2014 року та № 12850/15-51 від 23.02.2016 року за результатами проведених судових автотехнічних експертиз водію автомобіля «ВАЗ 21061» ОСОБА_11 в дорожній ситуації, яка склалась, з технічної точки зору слід було діяти у відповідності з вимогами п.п. 12.2, 13.1, 13.3, 13.4 Правил дорожнього руху України, а з моменту виникнення небезпеки для руху (об`єктивного виявлення пішохода на проїзній частині) відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.
В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_11 грубо порушив вимоги п. 1.5 (дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків), пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом на дорозі), п. 12.3 ПДР України (у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників дорожнього руху об`їзду перешкоди), п. 13.1 (водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечної дистанції та безпечний інтервалу), п. 13.4 (якщо зустрічний роз`їзд утруднений, водій, на смузі руху кого є перешкода чи габарити транспортного засобу, яким він керує, заважають зустрічному руху, повинен дати дорогу; на ділянках доріг, позначених знаками 1.6 «Крутий підйом» і 1.7 «Крутий спуск», за наявності перешкоди дати дорогу повинен водій транспортного засобу, що рухається на спуск) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.
Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, п. 12.2, п. 12.3, п. 13.1, п. 13.3, п. 13.4 Правил дорожнього руху України стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньої транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП.

Обвинувачений ОСОБА_11 вину у висунутому обвинуваченні не визнав та показав, що 25.12.2010 року разом з товаришем ОСОБА_13 він рухався в сторону села Гнатівка за кермом автомобіля «ВАЗ-21061», д/н НОМЕР_1 , швидкість руху була близько 60 км/год.
Було темно, йшов невеликий дощ, проїзна частина по ходу його руху не освітлювалась, тому він рухався на відстані близько 20 км/год від правого узбіччя, в світлі фар помітив пішохода, який рухався по узбіччю. На якій відстані побачив пішохода не може сказати. Коли побачив пішохода, то змістився лівіше, ближче до середини проїзної частини та рухався прямо, в якийсь момент помітив, що пішохід похитнувся та почав перебігати проїзну частину. Відразу застосував екстрене гальмування, проте уникнути зіткнення не вдалось, оскільки автомобіль став некерованим та його викинуло на зустрічну смугу перед мікроавтобусом, ОСОБА_14 вдалось повернутися в свою смугу, після чого він зупинився на узбіччі. Коли вийшов з автомобіля, відразу підійшов до потерпілого, у потерпілого був пульс, від потерпілого було сильно чутно запах алкоголю. Водій ОСОБА_15 викликав поліцію та швидку, швидка довго не приїжджала. На місці ДТП зупинився очевидець ОСОБА_16 , який надав свої контактні дані. Після ДТП ОСОБА_17 взяв кредит, зв`язався з матір`ю потерпілого та передав їй 60000 грн., так як розуміє, що в результаті ДТП померла людини, розписки не брав, оскільки кримінальна справа була закрита та він був впевнений, що ця розписка йому не знадобиться, оскільки він не винуватий.

Потерпіла ОСОБА_8 (матір ОСОБА_18 ) суду повідомила, що вона не була очевидицею ДТП, про те, що син потрапив в аварію дізнались з телефонного дзвінка. Коли приїхала на місце ДТП, син лежав на узбіччі, автомобіль «ВАЗ» стояв метрів за 30 від сина, не пам`ятає, чи освітлювалося місце ДТП вуличним ліхтарями, автомобіль «ВАЗ» мав пошкодження у вигляді вм`ятини на капоті. В той день з ОСОБА_19 розмовляла о 20 годині, повинен був з роботи повернутися додому, збирався йти в кіно.
Після ДТП вона зустрічалась з водієм ОСОБА_20 , він пропонував відшкодування, проте вони не зійшлись на сумі, 60000 грн. відшкодування ОСОБА_20 не пропонував та таких грошей вона від нього не отримувала. Смерть сина стала для ОСОБА_8 непоправною втратою, у зв`язку з чим потерпіла звернулись до суду з позовом про стягнення з обвинуваченого 900000 грн. моральної шкоди та матеріальної шкоди у розмірі 222312,90 грн., які є витратами на поховання з урахуванням індексу інфляції (том 1 а.с. 25-35).

З досліджених судом документів слідує, що при огляді місця події, який було проведено 25.12.2010 року з 22.30 до 23.40 в присутності двох понятих і водія ОСОБА_11 , зафіксовано, що труп ОСОБА_18 знаходиться біля смуги руху в напрямку с. Гореничі, Саркісов одягнутий в темну куртку та темні штани.
Автомобіль «ВАЗ-21061», д/н НОМЕР_1 , знаходиться на узбіччі, яке розташоване в напрямку руху в с. Гореничі, переднє ліве колесо автомобіля перебуває на відстані 3,4 метри від розділової переривчастої лінії, заднє ліве колесо на відстані 3,2 метри.
Також на схемі місця ДТП відображено, що пластикове кріплення тримача номерного знаку, пластиковий осколок бамперу, шкарпетки знаходяться в межах виїзду з вулиці Будівельної, напрямок руху пішоходу вказаний як рух правим узбіччям, напрямок руху автомобіля як рух проїзною частиною, шапка та один кросівок залишились на проїзній частині, ще один кросівок на лівому узбіччі, також у протоколі огляду місця ДТП зазначено, що момент огляду ділянка дороги освітлена вуличними ліхтарями (том 1 а.с. 49-55).

Відповідно до акту судово-медичного дослідження трупа № 531 від 27.12.2010 13.01.2011 року при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_12 виявлено:
-смугоподібне горизонтальне садно по задній поверхні лівого стегна на межі середньої та верхньої третин на висоті 77 см від підошов та синець донизу від нього; крововиливи по задній третині поверхні лівої гомілки у середній третині на висоті 26 см від підошов, лівого стегна в середній третині на висоті 52 см від підошов, уламковий перелом правого стегна в середній третині на висоті 71 см від підошов, уламковий перелом верхньої третини правої малогомілкової кістки у верхній третині, крововилив по задній поверхні від середньої третини правої гомілки до верхнього краю правої підколінної ямки;
-садна обличчя, волосистої частини голови, тилу кистей, нижніх кінцівок, синець лівого колінного суглобу, крововиливи в м`язах спини та правої сідниці, крововилив в м`яких покривах голови, крововиливи під м`якою мозковою оболонкою, рідка кров в шлуночках мозку, субдуральна гематома ( 25 мл); крововиливи в жировій капсулі правої нирки, зв`язках легень, корені правої легені, частковий відрив вінцевої зв`язки печінки, рідка кров в черевній порожнині (50 мл), розрив хребта між 11-12 хребцями, рідка кров в правій та лівій плевральних порожнинах (350 мл та 200 мл відповідно).
Смерть ОСОБА_12 , 1986 р. народження, наступила внаслідок закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась крововиливами під оболонки та в шлуночки головного мозку.
Діагностована черепно-мозкова травми відноситься до тяжких тілесних пошкоджень за критерієм небезпеки для життя та знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Виявлені тілесні ушкодження могли утворитися від дії тупих предметів при ДТП.
При судового-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт в крові 2,54 %, що стосовно до живих осіб звичайно відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння (том 1 а.с. 60-61).

20.01.2011 року старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області ст. лейтенантом міліції ОСОБА_21 за участю двох понятих, водія ОСОБА_11 та спеціаліста-автотехніка ОСОБА_22 з 19.40 до 20.30 було проведено додатковий огляд місця ДТП, під час якого зі слів водія ОСОБА_11 обстановка та погодні умови відповідали тим, які були 25.12.2010 року. При додатковому огляді місця ДТП було з`ясовано, що відрізок проїзної частини освітлений вуличним ліхтарями, видимість елементів дороги складає більше ніж 300 метрів. Також при додатковому огляді місця ДТП водій вказав, що пішохід рухався по узбіччю в попутному з ним напрямку та змінив напрямок руху, перетинаючи проїзну частину з правої сторони на ліву відносно напрямку його руху; з моменту зміни напрямку його руху до моменту наїзду статист, схожий за віком та статурою, долав відстань 2,7 метри за час, який був заміряний при трьох контрольних замірах та склав: 1) 1,8; 2) 2,0; 3) 2.0 (том 1 а.с. 63-64).

Відповідно до висновку спеціаліста № 202А від 21.03.2011 року визначити місце наїзду автомобілем марки «ВАЗ-2106», д/н НОМЕР_1 , на пішохода відносно елементів дороги по представленим документами (протокол огляду місця ДТП від 25.12.2010 року і схема до нього) не представляється можливим (том 1 а.с. 120-121).
Відповідно до висновку від 07.02.2011 року № 80а спеціаліста ОСОБА_23 за даних дорожніх обставин водій автомобіля «ВАЗ-2106», д/н НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 ПДР України, тобто у разі виникнення небезпеки негайно вжити заходів для зменшення швидкості ах до зупинки транспортного засобу; в даній дорожньо-транспортній ситуації водій автомобіля «ВАЗ-2106», д/н НОМЕР_1 , не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху (том 1 а.с. 123-125).
Вказаний висновок ОСОБА_23 підтримав в судовому засіданні та вказав, що небезпека для водія автомобіля ВАЗ виникла з моменту зміни пішоходом напрямку свого руху.

30.12.2010 року старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_21 було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи за фактом ДТП, яка мала місце 25.12.2010 року, оскільки за даним фактом не можливо провести додатковий огляд місця події з приводу встановлення механізму ДТП, так як погодні умови не відповідають тим, які були на момент скоєння ДТП, також не можливо було отримати висновок судово-медичного розтину потерпілого, так як не встановлено чи перебував потерпілій в стані алкогольного сп`яніння (том 1 а.с. 76-77).
19.01.2011 року постанова від 30.12.2010 року старшого слідчого ОСОБА_21 скасована заступником начальника відділу прокуратури Київської області молодшим радником юстиції ОСОБА_24 , оскільки вивченням матеріалів перевірки встановлено, що рішення про відмову у порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України є незаконним та необґрунтованим, оскільки не проведено судово-медичне дослідження з метою встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень і причини смерті ОСОБА_12 та не проведено автотехнічне дослідження (том 1 а.с. 91).
07.02.2011 року старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_21 вдруге було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, оскільки дорожньо-транспортна пригода виникла з вини пішохода ОСОБА_12 , який порушив п. 4.4, п. 4.7, п. 4.8, пп. «а» п. 4.14, пп. «г» п. 4.14 ПДР України (том 1 а.с. 95-96).
Постановою від 18.02.2011 року старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справи при провадженні дізнання та досудового слідства прокуратури Київської області юриста 1 класу ОСОБА_25 постанова від 07.02.2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи була скасована, оскільки в ході перевірки матеріалів ДТП не був опитаний пасажир автомобіля ОСОБА_26 , не з`ясовано, чому водій ОСОБА_11 змінив свої пояснення з приводу освітлення на дорозі, не проведено трасологічне дослідження (том 1 а.с. 100).
Ця ж постанова слідчого від 07.02.2011 року була скасована ухвалою від 28.10.2011 року Києво-Святошинського районного суду Київської області (том 1 а.с. 75).
21.03.2011 року старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області старшим лейтенантом міліції ОСОБА_21 втретє було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, оскільки дорожньо-транспортна пригода виникла з вини пішохода ОСОБА_12 , який порушив п. 4.4, п. 4.7, п. 4.8, пп. «а» п. 4.14, пп. «г» п. 4.14 ПДР України (том 1 а.с. 104-109). Ця постанова від 21.03.2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи ніким не скасована.
11.06.2012 року старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області старшим капітаном міліції ОСОБА_21 знову було прийнято рішення про відмову у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, оскільки дорожньо-транспортна пригода виникла з вини пішохода ОСОБА_12 , який порушив п. 4.4, п. 4.7, п. 4.8, пп. «а» п. 4.14, пп. «г» п. 4.14 ПДР України (том 1 а.с. 112-117).
15.10.2012 року постанова старшого слідчого ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_21 від 11.06.2012 року про відмову у порушенні кримінальної справи була скасовано заступником начальника відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справи при провадженні дізнання та досудового слідства прокуратурою Київської області молодшим радником юстиції ОСОБА_27 (том 1 а.с. 67).
В той же день 15.10.2012 року старшим слідчим ВР ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області старшим капітаном міліції ОСОБА_21 було порушено кримінальну справу за фактом ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_12 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (том 1 а.с. 47).
Постановою від 25.11.2011 року цей же слідчий порушив кримінальну справу за фактом ДТП, внаслідок якої загинув ОСОБА_12 , за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та прийняв кримінальну справу до свого провадження (том 1 а.с. 72).
В подальшому, постанова від 25.11.2011 року була скасована постановою від 09.12.2011 року старшого прокурора відділу нагляду за додержанням законів органами внутрішніх справи при провадженні дізнання та досудового слідства прокуратури Київської області радником юстиції ОСОБА_28 , оскільки за цим же фактом 21.03.2011 року слідчим ОСОБА_21 винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи, яка не скасована (том 1 а.с. 71).

Отже, за час досудового слідства за нормами КПК України 1960 року декілька раз приймалось рішення про відмову у порушенні кримінальної справи, які скасовувались прокурором, при цьому постанова від 21.03.2011 року старшого слідчого ОСОБА_21 про відмову у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_11 скасована не була (том 1 а.с. 104-109).

04.01.2013 року відомості за фактом ДТП, яка мала місце 25.12.2010 року, в якій загинув пішохід ОСОБА_12 , були внесені до ЄРДР за № 000100 (том 1 а.с. 129).
Постановою від 21.03.2018 року начальника слідчого відділу Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області підполковника ОСОБА_29 проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000100 було доручено слідчим СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_30 та ОСОБА_31 (том 1 а.с. 130-131).

Проте, незважаючи на таке рішення начальника слідчого відділу, 26.02.2014 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 провів у кримінальному провадженні № 000100 слідчий експеримент за участю потерпілої та її представника (том 1 а.с. 142-144).
06.11.2013 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 провів у кримінальному провадженні № 000100 слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_33 (том 1 а.с. 145-147).
14.11.2013 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 провів у кримінальному провадженні № 000100 слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_34 (том 1 а.с. 148-150).
14.11.2013 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 провів у кримінальному провадженні № 000100 слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_35 (том 1 а.с. 151-153).
06.03.2014 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 провів у кримінальному провадженні № 000100 слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_34 (том 1 а.с. 154-.
30.10.2014 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 провів у кримінальному провадженні № 000100 слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_35 (том 1 а.с. 155-156).
29.03.2013 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_36 у кримінальному провадженні № 000100 призначив судово-медичну експертизу (том 1 а.с. 158-159). На підставі цієї постанови було отримано висновок експерта № 75/Д/531Тр, яким визначена причина смерті пішохода ОСОБА_12 (то 1 а.с. 160-161).
06.03.2014 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_32 у кримінальному провадженні № 000100 призначив судову автотехнічну експертизу механізму і обставин ДТП (том 1 а.с. 166-168). На підставі цієї постанови отримано висновок експерта № 104 від 24.03.2014 року. Вихідні дані для призначення цієї експертизи були задані на підставі слідчих експериментів та інформації про момент виникнення перешкоди згідно показів водія ОСОБА_11 , при тому, що таких показів не було отримано про проведенні жодної слідчої дії. Відповідно до висновку експерта № 104 від 24.03.2014 року:
1) в умовах даної ДТП, викладених у постанові, водій автомобіля ВАЗ повинен був діяти у відповідності до вимог п. 12.2, п. 13.1, п. 13.3, п. 13.4, п. 12.3 (з урахуванням визначення терміну «небезпека для руху» п. 1.10) ПДР;
2) в умовах даної ДТП, викладених в постанові, величина обраного водієм автомобіля Ваз, після поперечного зміщення автомобіля ліворуч та подовженні руху зі швидкістю 60 км/год, фактичного інтервалу з пішоходом 0,20 м, з технічної точки зору, не є безпечною і не виключала контакту з пішоходом;
3) в умовах даної ДТП, викладених в постанові, фактична величина бокового інтервалу, вибрана водієм автомобіля ВАЗ, з зустрічним мікроавтобусом 0,9 + 1,1 м, з технічної точки злру, була безпечною і не виключала контакту між ними;
4) в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди, викладених в постанові, з технічної точки зору, маневр зміни смугу руху, був небезпечним через те, що обрані водієм автомобіля ВАЗ фактичні бокові інтервали не виключали контакту як з пішоходом, так і з зустрічним мікроавтобусом; в умовах даної дорожньої-транспортної пригоди, викладених у постанові, з технічної точки зору, через відсутність безпечного коридору для роз`їзду з зустрічним мікроавтобусом та пішоходом, а також через поведінку пішохода, по якій було видно, що він не контролює повністю свої дії, водію автомобіля ВАЗ необхідно було застосувати екстрене гальмування, а не маневр.
5) в умовах місця події, викладених в постанові, з моменту фактичного виявлення водієм автомобіля ВАЗ пішохода на відстані 70-100 м, він мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного нормативного застосування екстреного гальмування з зупинкою до місця виявлення пішоходів, тобто шляхом виконання вимог п. 12.3 ПДР України (том 1 а.с. 171-175).
14.07.2015 року слідчий СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області ОСОБА_37 у кримінальному провадженні № 000100 на підставі даних, отриманих при слідчих експериментах, призначив повторну судову автотехнічну експертизу (механізму та обставин ДТП) (том 1 а.с. 177-179). На виконання цієї постанови отримано висновок експерта № 12850/15-52 від 23.02.2016 року, відповідно до якого:
1) водію автомобіля «ВАЗ 21061» ОСОБА_11 в дорожній ситуації , яка склалась, з технічної точки зору слід було діяти у відповідності з вимогами п. 12.2, п. 13.1, п. 13.3, п. 13.4 ПДР, а з моменту виникнення небезпеки для руху (об`єктивного виявлення пішохода на проїзній частині) відповідно до вимог п. 12.3 ПДР;
2) в даній дорожній обстановці, вказаний в тексті даного питання, інтервал руху автомобіля ВАЗ до пішохода перед даним ДТП (0,2м) з технічної точки зору, не відповідав встановленим умовам руху, тобто був небезпечним;
3) при вказаних слідством у тексті питання фактичних інтервалах між автомобілем «ВАЗ 21061» та «Mersedes Sprinter» (згідно версій свідка ОСОБА_34 1,1 м та свідка ОСОБА_34 , ОСОБА_11 та ОСОБА_26 0,9 м) з технічної точки зору вбачається, що обраний водієм автомобіля «ВА№ 21061» ОСОБА_11 інтервал був небезпечним;
4) виходячи з умов даного питання, при наявності зустрічного транспорту, враховуючи результати проведеного вище дослідження щодо безпечності обраних водієм інтервалів до пішохода та зустрічного транспортного засобу, а також встановленого слідством характеру руху пішохода «рухався нестійкою ходою, хитаючись, дещо зміщуючись ліворуч та праворуч, вздовж проїзної частини в попутному напрямку відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ» (що може вказувати на неможливість прогнозування дій пішохода, зокрема щодо зміщення в поперечному напрямку) маневр як спосіб уникнення ДТП з технічної точки зору, не може вважатися безпечним.
5) в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21061» ОСОБА_11 при заданих слідством вихідних даних, мав технічну можливість уникнути даного наїзду на пішохода ОСОБА_12 шляхом застосування екстреного гальмування керованого ним автомобіля «ВАЗ 21061» до місця виявлення пішохода (том 1 а.с. 182-187).

За клопотанням учасників провадження судом були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_38 суду повідомила, що зимовим вечором вона разом з чоловіком їхали в с. Музичі, повертались додому, дорога освітлювалась погано, вона сиділа на передньому пасажирському сидінні, швидкість руху їхнього автомобіля була близько 60-70 км/год, почула звук удару, підняла голову і побачила дуже стрімкий рух тіла, яке покотилося, чоловік відразу зупинив автомобіль. Тіло рухалось по невеликій діагоналі з дороги на узбіччя. ОСОБА_39 разом з чоловіком підішли до пішохода, він був одягнений в темний одяг, Л. Губа викликала поліцію та швидку. Свідок не бачила ні як автомобіль, який збив пішохода, рухався до моменту зіткнення, а так само не бачила як автомобіль рухався після зіткнення, вона не знає, чи гальмував цей автомобіль перед пішоходом. Також свідок вказала, що її чоловіка допитати не має можливості, оскільки він являється громадянином іншої держави, проживає за межами України та досить рідно приїздить на Україну.

Свідок ОСОБА_40 суду пояснив, що він їхав з с. Гореничі в с. Стоянку за кермом власного автомобіля зі швидкістю близько 50 км/год та бачив пішохода, який рухався лівим узбіччям, мабуть серединою лівого узбіччя. Самого пішохода побачив за метрів 5-10. ОСОБА_41 . Флорі швидко рухалось один за одним два автомобілі, з якою швидкістю не може вказати, знає, що на тій ділянці дороги є обмеження швидкості до 60 км/год як в населеному пункті. Коли через хвилин 5 повертався назад, то вже трапилась ДТП. Дорога, де трапилась ДТП, не освітлюється, на той час була мряка, пішохід був одягнений у щось темне. На місці ДТП свідок ОСОБА_42 не зупинявся. На місці ДТП бачив автомобіль «ВАЗ», тих автомобілів, що рухались йому назустріч на місці ДТП не бачив.

Свідок ОСОБА_43 суду повідомив, що він працював на 762 маршруті Музичі Київ. Дорогою з с. Музичі він побачив двох хлопців, які сиділи на зупинці. Коли повертався з м. Києва, то на зупинці лишилась тільки сумка. Проїхавши метрів 50 від зупинки ОСОБА_44 побачив одного з хлопців (з с. Музичі), який рухався серединою дороги. Кучик не зміг його об`їхати, тому зупинився, хлопця забрав до себе в маршрутний автобус, в автобусі той хлопець когось обізвав. Коли поїхав через метрів 50 побачив ще одного хлопця, який рухався узбіччям в сторону с. Гореничі. В той день було сиро, мрячно, видимість дороги була в межах світла фар. Також свідок вказав, що дорога, скоріше за все, не освітлювалась, можливо висіли якісь ліхтарі.

Свідок ОСОБА_26 суду повідомив, що в той день він рухався в автомобілі «ВАЗ» разом з товаришем ОСОБА_45 , ОСОБА_46 сидів на передньому пасажирському сидінні, автомобіль рухався зі швидкістю 60 км/год. Дорогою попереду автомобіля за метрів 70-100 він побачив пішохода, який рухався узбіччям біля смуги, в якій вони рухались, пішохід рухався в попутному напрямку. Коли вони майже порівнялись з пішоходом, то останній раптово похитнувся і сторону автомобіля, в результаті чого опинився в смузі руху, ОСОБА_17 застосував екстрене гальмування, проте уникнути зіткнення не вдалось.

Свідок ОСОБА_47 суду повідомив, що він виїжджав на місце ДТП разом з напарником ОСОБА_48 , прибули до приїзду швидкої, була темна пора доби, хлопчина був у темному одязі, речі потерпілого були розкидані в достатньому великому радіусі, горіли ліхтарі вуличного освітлення, проте освітлення було погане, наскільки ОСОБА_49 пригадує, ліхтарі вуличного освітлення були на узбіччі смуги руху водія автомобіля «ВАЗ», ліхтарі світили жовтим протитуманним світлом, яке в мокру погоду погано освітлюють проїзну частину. Пішохід лежав на узбіччі, не пам`ятає, чи було освітлене те місце, де лежав пішохід. Було мокро, калюжі були як на узбіччі, так і на дорозі. Пам`ятає, що в автомобілі ВАЗ було розбито лобове скло. На місці ДТП ОСОБА_50 пробув до приїзду СОГ. За присутності Телішевського водія автомобіля «ВАЗ» на місці ДТП на стан алкогольного сп`яніння не перевіряли.

Свідок ОСОБА_51 суду повідомив, що в грудні 2010 року він працював інспектором ДАІ з обслуговування Києво-Святошинського району Київської області. По приїзду на місце ДТП побачив автомобіль, який стояв на узбіччі, а попереду на узбіччі,за метр-півтора від проїзної частини лежав пішохід. Свідок ОСОБА_52 стверджував, що ділянка дороги, де трапилась ДТП, була добре освітлена, але не може вказати, чи це було зовнішнє освітлення. На місці ДТП ОСОБА_52 брав участь у складанні схеми, проводив заміри, здійснював заходи для перекриття дорожнього руху.

Свідок ОСОБА_16 суду повідомив, що 25.12.2010 року він був на маршруті, керував маршрутним автобусом, який здійснював перевезення пасажирів між селами. На зупинці транспортну в с. Стоянка лежали чи сиділи, обіпершись один на одного, двоє хлопців, по яким видно було, що вони нетверезі, таких пасажирів він не бере, тому в маршрутний автобус вони не сіли.
Коли він вже повертався маршрутом у зворотному напрямку, то бачив, що назустріч нешвидко рухався легковий автомобіль ближче до розділової смуги, в світлі фар цього автомобіля він побачив пішохода, який рухався по краю проїзної частини, коли він побачив пішохода, то між керованим ОСОБА_53 мікроавтобусом та легковим автомобілем було близько 150-200 метрів, при цьому пішохід різко зробив крок в сторону автомобіля. Коли автомобіль «ВАЗ» практично зрівнявся з пішоходом, то пішохід різко хитнувся чи зробив крок з права на ліво в сторону автомобіля, наче впав прямо під машину, тому водій легковика, який їхав назустріч, не міг бачити пішохода. Після появи пішохода автомобіль почав екстрено гальмувати, тому ОСОБА_15 зупинився. ОСОБА_15 зробив висновок, що пішохід рухався краєм проїзної частини, оскільки фари автомобіля світять прямо на проїзну частину, тому він зміг побачити пішохода.
Ділянка дороги, де трапилась ДТП, не освітлювалась вуличними ліхтаря, на вулиці було темно, автомобіль зупинився за метрів 20 від місця зіткнення з пішоходом.
ОСОБА_54 зупинився на місці ДТП та залишив водію свої контактні дані.

За результатами судового провадження прокурор вважав доведеним вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та орієнтував суд на призначення покарання останньому покарання у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Потерпіла та представник підтримали позицію прокурора.

Захисник доводив, що ОСОБА_11 підлягає виправданню, оскільки докази, надані стороною обвинувачення, не доводять винуватість його підзахисного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, так як зібрані з порушенням норм кримінально-процесуального закону, а тому не можуть бути використані як докази в розумінні ст. ст. 84, 85, 86 КПК України, а єдиний свідок обвинувачення ОСОБА_54 свідчив під тиском процесуального керівника, яка брала участь у розгляді справи.

Отже, суд, допитавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, експерта, дослідивши документи, створивши сторонам кримінального провадження рівні умови доказування, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, керуючись законом та своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, прийшов до висновку, що під час судового провадження прокурором не доведено, що 25.12.2010 року близько 21.10 водій ОСОБА_55 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21061», д/н НОМЕР_1 , порушивши п. 1.5, пп. «б» п. 2.3, п. 12.2, п. 12.3, п. 13.1, п. 13.3, п. 13.4 Правил дорожнього руху України, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину справа наліво відносно напрямку руху автомобіля.

Так, на підтвердження винуватості ОСОБА_11 стороною обвинувачення були надані протоколи слідчих експериментів, які були проведені слідчими ОСОБА_56 , який не мав повноважень слідчого у кримінальному провадженні № 0000100, крім того і судово-медична та автотехнічні експертизи були призначені слідчими ОСОБА_57 , ОСОБА_56 та ОСОБА_58 , які не мали повноважень слідчого у кримінальному провадженні № 0000100, оскільки відповідно до постанови від 21.03.2018 року начальника слідчого відділу Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київської області проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000100 було доручено лише слідчим СВ Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області ОСОБА_30 та ОСОБА_31 (том 1 а.с. 130-131).
Отже, проведення слідчих експериментів, призначення у кримінальній справі експертиз відбулось з порушенням ст. ст. 39, 40 КПК України неналежним суб`єктом.
Здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, тому слідчий експеримент від 06.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_33 (том 1 а.с. 145-147), слідчий експеримент від 14.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_34 (том 1 а.с. 148-150), слідчий експеримент від 14.11.2013 року за участю свідка ОСОБА_35 (том 1 а.с. 151-153), слідчий експеримент від 06.03.2014 року за участю свідка ОСОБА_34 (том 1 а.с. 154), слідчий експеримент від 30.10.2014 року за участю свідка ОСОБА_35 (том 1 а.с. 155-156) на підставі ст. 87 КПК України визнається судом недопустимим доказом. Результати проведених слідчих експериментів стали вихідними даними для проведення автотехнічних експертизи, а висновки експертиз були покладені в основу обвинувачення ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Так як протоколи слідчих експериментів визнані судом недопустимими доказами, тому і отримані з використанням даних таких слідчих експериментів висновки експертів № 104 від 24.03.2014 року та № 12850/15-52 від 23.02.2016 року також визнаються судом недопустимими доказами на підставі ст. 87 КПК України. Крім того вказані експертизи було призначені неуповноваженими слідчими, що ще раз вказує на грубе порушення ст. ст. 39,40 КПК України у кримінальному провадженні № 0000100.
Аналогічне процесуальне порушення допущено при призначенні судово-медичної експертизи для визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілими ОСОБА_12 , та встановлення причини його смерті, оскільки відповідно експертизу 29.03.2013 року призначив слідчий ОСОБА_36 (том 1 а.с. 158-159), який не був уповноваженим на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000100. Тому висновок експерта № 75/Д/531Тр (том 1 а.с. 160-161) на підставі ст. 87 КПК України визнається судом недопустимим доказом.

Після оцінки доказів на їх належність та допустимість серед доказів сторони обвинувачення залишились:
-висновок спеціаліста № 202А від 21.03.2011 року, відповідно до якого визначити місце наїзду автомобілем марки «ВАЗ-2106», д/н НОМЕР_1 , на пішохода відносно елементів дороги по представленим документами (протокол огляду місця ДТП від 25.12.2010 року і схема до нього) не представляється можливим (том 1 а.с. 120-121),
-висновок від 07.02.2011 року № 80а спеціаліста ОСОБА_23 , відповідного до якого водій ОСОБА_11 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода шляхом застосування термінового гальмування в момент виникнення небезпеки для руху (том 1 а.с. 123-125),
-показання експерта ОСОБА_23 в судовому засіданні, який також вказав на невинуватість водія ОСОБА_11 ,
-показання свідків ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_33 , ОСОБА_26 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , які не бачили моменту наїзду на пішохода,
-суперечливі показання свідка ОСОБА_34 , який стверджував, що він бачив у світлі фар автомобіля «ВАЗ» як пішохід йшов по краю проїзної частини, а також те, що тоді, коли автомобіль «ВАЗ» практично зрівнявся з пішоходом, то пішохід різко хитнувся чи зробив крок з права на ліво в сторону автомобіля, наче впав прямо під машину, тому водій легковика, який їхав назустріч, не міг бачити пішохода.

У вказаних доказах сторони обвинувачення, окрім, частково в показаннях свідка ОСОБА_54 , відсутні докази вини ОСОБА_11 у висунутому йому обвинуваченні. А показання свідка ОСОБА_34 про рух пішохода до зіткнення за відсутності інших належних і допустимих доказів не доводять вину обвинуваченого ОСОБА_11 .

Крім того, складення 28.09.2018 року обвинувального акту щодо ОСОБА_11 мало місце за наявності постанови від 21.03.2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ст. 6 КПК України 1960 року у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, оскільки дорожньо-транспортна пригода виникла з вини пішохода ОСОБА_12 , який порушив п. 4.4, п. 4.7, п. 4.8, пп. «а» п. 4.14, пп. «г» п. 4.14 ПДР України (том 1 а.с. 104-109).

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних злочинним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доводе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

У зв`язку з встановленим за результатами судового провадження ОСОБА_11 підлягає виправданню за недоведеністю, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст. 100 КПК України, процесуальні витрати у кримінальному провадженні приймаються на рахунок держави.
На підставі ч. 3 ст. 128 КПК України цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 суд залишає без розгляду.

Керуючись ст. ст. 128, 368 371, 373, 374 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і виправдати за недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 залишити без розгляду.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні прийняти на рахунок держави.

Речовий доказ у справі автомобіль марки «ВАЗ-21061», д/н НОМЕР_1 , який повернуто власнику, залишити в його розпорядженні.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення, та набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Мирослава ОМЕЛЬЧЕНКО