Справа № 446/244/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/185/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,-

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року, -

встановила:

вироком Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, призначивши йому покарання у виді одного року позбавлення волі.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного йому покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вироку, ОСОБА_6 , 20 жовтня 2012 року близько 13 год. 30 хв., знаходячись поблизу свого господарства по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин внаслідок суперечки із ОСОБА_9 та після того, як останній вдарив його дружину ОСОБА_10 , умисно наніс потерпілому ОСОБА_9 один удар рукою в область вилицевої частини обличчя зліва, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, зламу виличної кістки зліва по нижньому орбітальному краю без зміщення, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати та винести судове рішення, яким закрити кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В обґрунтування вказує, що вирок Буського районного суду Львівської області є незаконним, оскільки має місце невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Зазначає, що висновки суду про «раптово виниклі неприязні відносини» не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не застосував ст. 36 КК України, тоді як з матеріалів справи та встановлених фактів вбачається, що ОСОБА_11 діяв в межах необхідної оборони, тому не підлягає кримінальній відповідальності, про що детальніше йтиметься далі; суд неправильно витлумачив закон - супроти його змісту, зокрема, ст. 36 КК України, адже суд у вироку від 17.01.2022 р. вказав, серед іншого, що частини 1 та 4 статті 36 КК України є «взаємовиключними», що прямо суперечить як букві, так і духу закону, про що детальніше йтиметься далі; суперечить вимогам закону також ототожнення судом «фізіологічного афекту» із «сильним душевним хвилюванням», твердження про своєрідну «монополію» «фізіологічного афекту» на право вважатись єдиним станом, що підпадає під категорію «сильного душевного хвилювання», про що детальніше йтиметься далі.

Звертає увагу, що згідно із вироком від 10 листопада 2017 року, який набрав законної сили 12 червня 2018 року, Червоноградський міський суд Львівської області засудив ОСОБА_12 . За ч.1 ст. 126 КК України. Таким чином, неправомірні дії ОСОБА_12 , вчинені 20 жовтня 2012 року, є доведеними, відтак являють собою встановлений факт - щодо дружини ОСОБА_6 було вчинено насильницькі дії, що завдали їй фізичного болю без тілесних ушкоджень.

Отже, на думку апелянта, це свідчить про міцні сімейний і емоційний зв`язок обвинуваченого ОСОБА_13 та його дружини, який заснований на тривалих сімейних відносинах. І спричинення діями потерпілого загрози здоров`ю дружини ОСОБА_13 стало для обвинуваченого наслідком додаткового емоційного напруження.

Наголошує, що сторона захисту категорично не згідна з такими висновками, що ОСОБА_14 відштовхнув ОСОБА_12 з мотивів «помсти». Таке трактування суду є оціночним судженням, яке спростовується показами ОСОБА_13 та актом судово-психологічної експертизи.

Стверджує, що судово-психологічною експертизою чітко встановлено, що так званим «пусковим моментом» для дій ОСОБА_13 було завдання тілесного удару ОСОБА_15 відносини із ОСОБА_9 не були і не могли бути причиною для фізичного контакту.

Підкреслює, що дії ОСОБА_13 були спрямовані саме на захист дружини ОСОБА_16 , оскільки ОСОБА_17 вдарив останню, а не на ґрунті неприязних відносин.

Вважає, твердження, що ОСОБА_14 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_18 на грунті неприязних відносин не підтверджується належними та допустимими доказами - фізичний контакт відбувся з метою відвернення можливих подальших посягань Підкамінного ОСОБА_19 на здоров`я ОСОБА_20 .

На переконання апелянта, дії ОСОБА_6 слід кваліфікувати, як правомірний захист його дружини ОСОБА_21 (якій був нанесений удар в область голови) для відвернення шкоди та протиправних посягань на її здоров`я.

Таким чином, дії Підкамінного ОСОБА_22 носять кримінально-каране діяння, що підтверджується рішеннями суддів, що набрали законної сили; ОСОБА_23 реалізував своє право, передбачене ч.3 ст.27 Конституції України на захист своєї дружини від неправомірних посягань Підкамінного ОСОБА_22 ; між ОСОБА_24 і ОСОБА_9 відбувся один миттєвий фізичний контакт після нанесення удару останнім ОСОБА_25 (дружині обвинуваченого); ОСОБА_23 не продовжував будь-яких подальших фізичних контактів із ОСОБА_9 , а відтак відсутні підстави для трактування його дій як перевищення меж необхідної оборони; мотивом фізичного контакту є виключно дії Підкамінного ОСОБА_22 по відношенню до дружини обвинуваченого, а не неприязні стосунки чи встановлення стовпця. Це підтверджується поясненнями експерта наданими 22.06.2018 року та вказано у висновку експерта: відповідь на 7 запитання - спричинення ОСОБА_9 тілесного удару ОСОБА_10 стало пусковим моментом для ОСОБА_26 психологічного стану емоційною напруження.

За таких обставин, апелянт вважає, що дії ОСОБА_6 не мають ознак кримінально-караного діяння.

Стверджує, що обвинувачений у момент фізичного контакту з потерпілим перебував у стані сильного душевного хвилювання, і саме дії ОСОБА_12 після нанесення тілесного удару ОСОБА_25 стали наслідком дій ОСОБА_6 , а відтак у відповідності до змісту ч.4 ст.36 КК України ОСОБА_27 не підлягає кримінальній відповідальності.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали подану апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу адвоката заперечив, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 цього Кодексу суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

За правилами ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи наведені в апеляційній скарзі захисника про неправильне застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність, а саме кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.1 ст. 122 КК України, суд вважає неспроможними з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду у вироку про спрямованість умислу ОСОБА_6 на умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке спричинило тривалий розлад здоров`я ОСОБА_18 ґрунтується на аналізі досліджених у судовому засіданні та ретельно перевірених судом доказів, зокрема:

показаннями потерпілого ОСОБА_12 , який в суді першої інстанції вказав, що зранку 20 жовтня 2012 року він встановлював стовпчики на межі земельної ділянки з ОСОБА_6 , оскільки вирішив закрити доступ до будівництва. Потім до нього прийшов ОСОБА_6 зі своєю дружиною, які почали із ним сваритись через встановлення цих стовпчиків. Згодом ОСОБА_6 пішов, а через 30 хв. повернувся, привівши землевпорядника ОСОБА_28 , яка спитала про дозвільні документи та вимагала припинити роботи. Тоді ОСОБА_10 пішла з кулаками на потерпілого, на деякий час зупинилась, а потім присіла на землю. Після того, через деякий час ОСОБА_6 вдарив потерпілого рукою в ліву частину обличчя, від чого він знепритомнів і упав, більше нічого не пригадує. Цього ж дня ОСОБА_17 звернувся до місцевої лікарні, де перебував протягом двох тижнів на лікуванні та ще один тиждень він лікувався вдома. У нього було діагностовано: перелом виличної кістки (томографією), струс головного мозку, крововилив у ліве око. Цивільний позов ОСОБА_17 не заявляв, а лише просив суд покарати обвинуваченого;

показаннями свідка ОСОБА_28 , яка в суді першої інстанції вказала про те, що вона на час згаданої події працювала на посаді землевпорядника Радехівської міської ради. Її попросила голова міської ради виїхати на місце події, де виник спір між сусідами з приводу встановлення стовпців на земельній ділянці. Прибувши на місце події, свідок побачила сварку ОСОБА_12 із ОСОБА_6 та його дружиною. Вона попросила ОСОБА_12 показати дозвільні документи на вказані роботи. Також вона бачила, як ОСОБА_10 лежить на землі, однак самого падіння вона не бачила, а лише як її дочка допомагала їй піднятися. Тоді ОСОБА_6 підійшов до ОСОБА_12 і один раз його вдарив, після чого останній поїхав і приїхали поліцейські;

показаннями свідка ОСОБА_29 , яка в суді першої інстанції вказала, що є дружиною обвинуваченого. В жовтні 2012 року на території їхнього господарства по вул. Федьковича в м. Радехів здійснювалось будівництво житлового будинку, був викопаний котлован, бігали діти, а для того, щоб ніхто туди не забіг, чоловік вирішив поставити паркан. Після того, як почали встановлювати стовпчики, сусід ОСОБА_6 категорично проти цього заперечував і між ними почався словесний конфлікт. ОСОБА_6 привіз на місце події землевпорядника ОСОБА_28 , яка просила надати їй дозвільні документи, але таких документів у них не було. Чоловік не давав доступу ОСОБА_6 до стовпця. Тоді до потерпілого підбігла ОСОБА_10 , яка вдарившись об нього, відійшла два кроки назад і присіла. Потім свідок побачила, що чоловік лежить на землі, а ОСОБА_6 відходить від нього, а дочка обвинуваченого спитала його «тату, що ти зробив». Тоді приїхали працівники міліції, а чоловіка відвезли в Радехівську міську лікарню, де він лежав протягом десяти днів із переломом щелепної кістки. Також свідок зауважила, що раніше між її чоловіком і обвинуваченим не було конфліктів;

показаннями свідка ОСОБА_30 , яка в суді першої інстанції повідомила, що є дочкою потерпілого. Так, зранку 20.10.2012 року на території господарства по вул. Федьковича у м. Радехові велось будівництво, встановлювались стовпчики для огорожі, а вона знаходилась у будинку. Згодом свідок почула крик між її батьком і обвинуваченим, підійшовши вона побачила суперечку між ними, але за декілька хвилин крик стих. Тоді прийшла мама і приїхала ОСОБА_28 , після чого свідок повернулась до хати, де знову почула сильний крик і через вікно побачила, як ОСОБА_10 рухалась в сторону її батька. Дотулившись до нього грудьми, вона присіла. Після цього ОСОБА_6 кулаком руки вдарив її батька в ліву сторону обличчя, від чого батько впав на землю, і піднявся лише за допомогою своєї дружини. При цьому свідок зауважила, що неприязних відносин між ними раніше не було;

показаннями свідка ОСОБА_10 , яка в суді першої інстанції повідомила, що є дружиною обвинуваченого. В жовтні 2012 року вона із чоловіком повертались додому, де побачили, що їх сусід ОСОБА_17 встановлює стовпчики поблизу їхньої огорожі, на що вони висловили претензії, внаслідок чого між ними виник словесний конфлікт. У ході сварки потерпілий її вдарив один раз у ділянку голови, від чого вона впала на землю, після чого нічого не бачила і не пам`ятає. Також пригадує, що на місце події приїжджала землевпорядник ОСОБА_28 , яка вимагала у ОСОБА_12 показати дозвільні документи на проведення вказаних робіт, а також згодом приїхали працівники міліції. Також свідок повідомила, що раніше у них із потерпілим були нормальні відносини;

протоколом огляду місця події від 20.10.2012, із якого вбачається, що слідчим Радехівського РВ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_31 протягом: 13:45 год. - 14:40 год. 20 жовтня 2012 року проведено огляд господарства ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 . У північно-східному напрямку від нього, на АДРЕСА_1 , знаходиться новобудова ОСОБА_29 . Навпроти господарства ОСОБА_6 на відстані від входу в господарство по ліву сторону 6 м. розміщений металевий свіжозалитий бетонний стовп висотою 165 см.;

актом судово-медичного обстеження (дослідження) №188/2012 від 26.11.2012, згідно якого у ОСОБА_12 при судово-медичному огляді будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено. При обстеженні лікарями було встановлено діагнози: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Злам виличної кістки зліва по нижньому орбітальному краю без зміщення», які утворились від дії тупого твердого предмету. Діагноз: «ЗЧМТ. Струс головного мозку» відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Діагноз: «Злам виличної кістки зліва по нижньому орбітальному краю без зміщення» буде оцінено при наявності дослідження - спіралевидної томографії кісток лицевого скелета, а за необхідності встановлення ступеня тяжкості тілесного ушкодження - провести додаткове судово-медичне дослідження чи судово-медичну експертизу;

висновком експерта №20/13 від 07.03.2013, із якого слідує, що у ОСОБА_12 згідно з представлених матеріалів досудового розслідування, а саме з «Акту судово-медичного обстеження» № 188/2012, при судово-медичному огляді 12.12.2012 тілесних ушкоджень не виявлено. З представлених медичних документів, під час звернення за медичною допомогою лікарями було встановлено діагноз: «ЗЧМТ. Струс головного мозку. Злам виличної кістки зліва по нижньому орбітальному краю без зміщення», які утворились від дії тупого твердого предмету. Діагноз: «ЗЧМТ. Струс головного мозку» відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, а діагноз: «Злам виличної кістки зліва по нижньому орбітальному краю без зміщення» відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я;

висновком комісійної судово-медичної експертизи №288 від 02.12.2015, із якого слідує, що ОСОБА_17 у жовтні-листопаді 2012 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Радехівській ЦРЛ з діагнозом «Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку. Перелом лівої виличної кістки». Крім того у потерпілого була відмічена наявність «крововиливу» в ділянці нижньої повіки та щоки зліва. При вивченні членами комісії серії сканів комп`ютерної томографії за грудень 2012 року в ОСОБА_12 виявлено злам тіла та відростків лівої виличної кістки, передньої та латеральної стінок лівої гайморової пазухи без ознак консолідації, а при візуальному огляді відмічено ознаки консолідованого перелому виличної кістки зліва. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупого предмета і, враховуючи характер перелому, могли виникнути від удару кулаком в ліву половину обличчя. Судово-медичних даних про утворення тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_12 внаслідок падіння на площину не має;

актом №14 амбулаторної судово-психологічної експертизи від 12.01.2018, проведеної судовим експертом психологом КЗ ЛОР ЛОКПЛ ОСОБА_32 на підставі ухвали Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 06.12.2017, згідно якого на момент інкримінованих дій ОСОБА_23 в стані фізіологічного афекту не перебував. Психологічна характеристика ОСОБА_6 : емоційна лабільність, загострене почуття справедливості, сенситивність, співпереживання, турбота за сім`ю, теплі родинні стосунки, зверхчутливість, екстравертованість, дружелюбність, глибина внутрішніх переживань, тривожність. В момент вчинення правопорушення ОСОБА_6 перебував в стані емоційного напруження, що є психологічною підставою для юридичного трактування стану сильного душевного хвилювання. У ОСОБА_6 не досліджено особистісних рис, які стали однією з умов та вплинули на його поведінку в момент правопорушення. Спричинення ОСОБА_9 тілесного удару ОСОБА_10 стало пусковим моментом для ОСОБА_6 психологічного стану емоційного напруження. Стан емоційного напруження у ОСОБА_6 в момент правопорушення обмежив його можливість усвідомлювати свої дії та передбачати їх наслідки. На момент правопорушення ОСОБА_6 перебував у стані емоційного напруження, що є юридичною підставою стану сильного душевного хвилювання;

вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 10.11.2017, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12.06.2018, відповідно до якого ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, зокрема, за те, що 20 жовтня 2012 року близько 13 год. 30 хв., ОСОБА_17 , знаходячись поблизу господарства, розташованого по АДРЕСА_1 , під час суперечки, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_10 удар рукою в область лівої скроні голови, чим завдав їй фізичного болю.

Встановлені місцевим судом фактичні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_23 , 20 жовтня 2012 року близько 13 год. 30 хв., знаходячись поблизу свого господарства по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин внаслідок суперечки із ОСОБА_9 та після того, як останній вдарив його дружину ОСОБА_10 , умисно наніс потерпілому ОСОБА_18 один удар рукою в область вилицевої частини обличчя зліва, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, зламу виличної кістки зліва по нижньому орбітальному краю без зміщення, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я, вказують на те, що неприязних стосунків між обвинуваченим та потерпілим до вищевказаної події злочину між ними не було, і такі раптово виникли внаслідок суперечки між ними через встановлення потерпілим стовпців та після того, як останній вдарив дружину обвинуваченого.

Колегія суддів, погоджується з висновком викладеним у вироку, про те, що вказане кримінальне правопорушення скоєне обвинуваченим саме на грунті раптово виниклих неприязних відносин його із потерпілим після того, як останній вдарив дружину обвинуваченого, про що не зазначено в обвинувальному акті, оскільки вказана в обвинувальному акті обставина про існування неприязних відносин між обвинуваченим і потерпілим не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні.

Більше того, сам апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що саме дії ОСОБА_12 , після нанесення удару ОСОБА_10 , стали наслідком дій ОСОБА_6 .

Відтак доводи апелянта про те, що дії ОСОБА_6 були спрямовані на захист дружини, оскільки ОСОБА_17 вдарив останню, а не на грунті раптово виниклих неприязних відносин при апеляційному розгляді свого підтвердження не знайшли.

Частиною першою статті 36 КК України передбачено, що необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про необхідну оборону» N 1 від 26.04.2002, вказано, що закріплене ст. 36 Кримінального кодексу України право кожного на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання є важливою гарантією реалізації конституційних положень про непорушність прав та свобод людини і громадянина, про невід`ємне право кожної людини на життя, недоторканність її житла й майна, а також забезпечує умови для захисту суспільних інтересів та інтересів держави.

У п. 2 вказаної вище Постанови зазначено, що при з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, спрямованість, мета і межі вчинення дій особою, яка захищається, де шкода, завдана особі, яка здійснює посягання, має відповідати суспільній небезпечності посягання та обстановці захисту. Право на необхідну оборону виникає з моменту створення особою, яка здійснює посягання, реальної небезпеки заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам (життю і здоров`ю), і діє до припинення таких дій і усвідомлення (реальної можливості усвідомити) особою, яка здійснює захист, факту остаточного припинення особою, яка посягає, суспільно небезпечних дій.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що слід критично оцінювати доводи сторони захисту про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони, захищаючи свою дружину від протиправних посягань потерпілого, оскільки заподіяння обвинуваченим останньому тілесного ушкодження мало місце саме після вичерпання фізичного контакту потерпілого із дружиною обвинуваченого, в момент відсутності будь-якого посягання потерпілого щодо обвинуваченого чи його дружини, а тому потреби в негайному відверненні чи припиненні наявного суспільно небезпечного посягання в обвинуваченого не було.

Встановлено, що саме після завершення фізичного конфлікту між потерпілим і дружиною обвинуваченого, внаслідок якого вона впала на землю, обвинувачений ОСОБА_6 з метою помсти заподіяв потерпілому один удар рукою в область виличної частини обличчя зліва, спричинивши потерпілому умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження. При цьому, суд першої інстанції підставно зазначив, що, дії потерпілого, який не чинив будь-якого посягання на обвинуваченого чи його дружину після її падіння на землю, у даній ситуації не могли становити для обвинуваченого реальної загрози життю чи здоров`ю його дружини, яка тілесних ушкоджень не отримала, а потерпілий будь-якого посягання на неї після того не чинив, а отже у суду немає обґрунтованих підстав стверджувати про перебування обвинуваченого у стані необхідної оборони, оскільки як зазначав ОСОБА_6 , що він штовхнув потерпілого, після того, як останній вдарив його дружину, яка впала на землю, за що тримає образу на потерпілого і дотепер.

За таких обставин, підстав ставити під сумнів правильність висновків суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 1 ст.122 КК України апеляційний суд не вбачає.

Інші доводи апелянта правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними.

Суд першої інстанцій з додержанням вимог безсторонності повністю дослідив надані сторонами докази у справі, яким надав відповідну оцінку виклавши мотиви свого рішення у вироку.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122 КК України без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Буського районного суду Львівської області від 17 січня 2022 року стосовно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 122 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4