ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1463/22 Справа № 215/3444/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2022 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:
головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000394 за обвинуваченням
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз: 12.09.2019 року Тернівським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 186 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 307 КК України,
за участю:
обвинуваченого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ :
Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції та короткий зміст оскарженого рішення.
Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 02 червня 2022 року, з визначенням застави та покладенням обов`язків, визначених в ухвалі Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 березня 2020 року.
В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 обвинувачується у скоєнні корисливого тяжкого злочину, який не працевлаштований, раніше притягався до кримінальної відповідальності, тому дійшов висновку про існування ризику вчинення ним нового злочину з метою відшукання коштів для існування.
Крім того, ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків не має, за даний злочин передбачено покарання до 10 років позбавлення волі, раніше судимий до покарання у виді позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, така категорія злочинів викликає значний суспільний інтерес і тяжкі соціальні наслідки у суспільстві, що в сукупності з іншими обставинами свідчить про існування ризику ухилитися від явки до суду з метою уникнення від можливого суворого покарання.
На цей час судом не завершено стадію дослідження доказів, за результатами чого може виникнути необхідність у повторному допиті свідків і самого обвинуваченого.
Отже, на думку суду першої інстанції, обставини, на які посилався суд при обранні обвинуваченому запобіжного заходу не змінилися та є актуальними, тому суд вважав, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, в т.ч. домашній арешт, не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду та змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт. Зазначає, що прокурор не довів існування ризиків, заявлених у клопотанні і не надав жодних доказів, що він може ухилятись від суду. Також зазначає, що у справі не має жодного доказу його винуватості. Зазначає, що всі свідки допитані в суді, тому ризик впливу на свідків є безпідставним. Вважає, що відсутній і ризик можливого знищення або пошкодження документів, оскільки вони знаходяться в суді. На його думку, перебування його під домашнім арештом буде достатнім запобіжним заходом, оскільки працівники поліції будуть контролювати його перебування за адресою проживання.
Позиції учасників судового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав подану ним апеляційну скаргу та з підстав, викладених у ній просив її задовольнити, ухвалу суду скасувати та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Інші учасники судового розгляду про час та дату апеляційного провадження повідомлені належним чином, клопотань про особисту участь до суду не надходили, у зв`язку з чим та на підставі ч. 4 ст. 422-1 КПК України апеляційний суд здійснює розгляд без їх участі.
Мотиви апеляційного суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів.
Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи обвинуваченого про відсутність підстав для продовження йому строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Частина 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. проголошує, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, зокрема, законного арешту для забезпечення виконання будь-якого обов`язку встановленого законом (п. b), або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п. с) і відповідно до процедури, встановленої законом.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
За положеннями ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований до раніше не судимої особи, окрім підозрюваної або обвинувачуваної у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Як слідує з матеріалів справи, в провадженні Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області є кримінальне провадження №0000394 стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, розгляд якого триває.
Прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції було заявлено клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 з тих підстав, що на час подання клопотання продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які в тому числі були підставою для обрання саме такого, виключного, запобіжного заходу.
Розглядаючи вказане клопотання прокурора, для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Перевіривши матеріали провадження на предмет наявності ризиків, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив наявність ризиків того, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду, з метою уникнути покарання за інкримінований йому тяжкий злочин та існує ризик вчинення ним нових злоичнів.
Так, ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується тим, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкримінується вчинення тяжкого злочину пов`язаного з незаконним обігом наркотичних засобів, за який законом України про кримінальну відповідальність, передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років з конфіскацією майна, а тому такий ризик є наявним та обґрунтованим. Крім того, суд першої інстанції також правильно врахував, що обвинуваченому ОСОБА_6 інкриміновано вчинення нового кримінального правопорушення в період іспитового строку, що додатково обґрунтовує ризик переховування обвинуваченого від суду та ризик продовження вчинення ним інших кримінальних правопорушень.
Про ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України також свідчить відсутність у ОСОБА_6 постійного та легального джерела доходу, оскільки останній не працевлаштований і протиправна діяльність може слугувати джерелом його прибутку.
При цьому, апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , який є тяжким злочином за який передбачено покарання до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
В той же час, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки, як видно з ухвали суду свідки у справі вже допитані, а тому зазначений ризик втратив свою актуальність.
Суд першої інстанції також врахував й обставини, визначені ст. 178 КПК України та зазначив, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, має не має стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштований.
Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризику, передбаченого ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження в межах заявленого клопотання та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності належних та допустимих доказів його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочині, апеляційний суд вважає їх неприйнятними, оскільки питання щодо наявності чи відсутності у діях обвинуваченого складу інкримінованого кримінального правопорушення, в тому числі й питання належності та допустимості доказів на даній стадії кримінального провадження є виключною компетенцією суду першої інстанції під час ухвалення судового рішення за наслідками розгляду кримінального провадження.
Аналогічно, суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки такий ризик судом першої інстанції не було встановлено.
Крім того, апеляційний суд враховує, що наразі в України введено режим воєнного стану у зв`язку зі збройною агресією Російської Федерації, що значно ускладнює або робить неможливим здійснення контролю за дотриманням обвинуваченим умов запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Стосовно строку тримання ОСОБА_6 під вартою без ухвалення судового рішення по суті кримінального провадження, то апеляційний суд враховує завершальну стадію судового розгляду, оскільки як видно з оскарженої ухвали свідки у справі вже допитані.
Таким чином, у даному випадку, тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 обумовлено законними і достатніми підставами, і таке обмеження особистих прав осіб є пропорційним і необхідним у демократичному суспільстві, а інші, більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти ризику переховування від суду.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.
Керуючись ст. ст. 199, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4