ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 683/1808/20

Провадження № 11-кп/4820/219/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000011 від 15 липня 2020 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року,
в с т а н о в и л а :
Цим вироком

ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новополтавка Новобузького району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, одруженого, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, ФОП, не має судимостей,
визнано винуватим за ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у виді 200 (двісті) годин громадських робіт.
Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 8 000 грн моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Судом вирішено питання речових доказів.
Як установлено місцевим судом, близько 09 год 20 хв 15 липня 2020 року ОСОБА_8 , перебуваючи в коридорі біля вхідних дверей до сауни приміщення готелю «Случ» (ТОВ «Міронекс»), що на АДРЕСА_2 , на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин, вступив у словесний конфлікт з потерпілою ОСОБА_6 , в ході якого умисно, протиправно завдав останній один удар долонею лівої руки та один удар долонею правої руки в обличчя потерпілої, чим заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в підочній ділянці справа, в ділянці спинки носа справа, які відносяться до категорії легкого тілесного ушкодження.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просив скасувати вирок Старокостянтинівського районного суду від 02 листопада 2021 року щодо нього та постановити ухвалу, якою закрити кримінальне провадження на підставі ст.417 КПК України, за відсутності в його діях складу інкримінованого кримінального проступку та відсутності доказів на його доведення, вичерпання можливості їх отримання (п.п.2, 3 ч.1 ст.284 КПК України), а також відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої в повному обсязі.
Під час апеляційного розгляду кримінального провадження просив повторно допитати свідка ОСОБА_9 та експерта ОСОБА_10 .
Зазначав, що висновки суду першої інстанції про його винуватість в інкримінованому кримінальному проступку і наявності підстав до задоволення позовних вимог потерпілої ОСОБА_6 не відповідають фактичним обставинам провадження.
Крім того, посилався на те, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, при оцінці наданих сторонами провадження доказів, та неправильно застосовано норми матеріального права.
Уважав, що вирок місцевого суду винесено всупереч норм процесуального закону, за відсутності належних та допустимих доказів його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Звертав увагу на те, що в судовому засіданні суду першої інстанції стороною обвинувачення не було надано, а судом не було здобуто і досліджено доказів, які б підтверджували спричинення ним потерплій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у спосіб, час, місці та за обставин, викладених у обвинувальному акті.
Стверджував, що попри показання потерпілої ОСОБА_6 , матеріали кримінального провадження не містять жодних медичних документів, які б підтверджували надання їй медичної допомоги чи отримання нею ушкоджень.
Відповідальність за ч.1 ст.125 КК України настає в разі заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, без спричинення короткострокового розладу здоров`я чи незначної втрати працездатності.
Водночас, наявні у матеріалах провадження висновки СМЕ не відповідають вимогам КПК України та Закону України «Про судову експертизу», є необґрунтованими та неповними, а висновок СМЕ №53 від 20 липня 2020 року ґрунтується на невідомому відеозаписі, який не був предметом дослідження в суді.
На його думку, в суду першої інстанції були відсутні належні та допустимі докази, які б у своїй сукупності, беззаперечно, поза розумним сумнівом підтверджували факт вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Посилався на те, що його було неналежним чином повідомлено про підозру, порушено процедуру кримінального переслідування, яка повинна здійснюватись з врахуванням вимог КПК України, а відтак і обвинувачення висунуто незаконно.
Таким чином, є всі підстави для закриття провадження, через відсутність достатніх допустимих доказів на обґрунтування його винуватості та неможливості їх повторного отримання, а також порушення процедури кримінального переслідування.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з викладом змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги; захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_7 на підтримання доводів апеляційної скарги; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти задоволення апеляційної скарги; думку потерпілої ОСОБА_6 , яка заперечила проти апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Умотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів приходить до висновку, що вказаним вимогам закону судове рішення відповідає.

Колегія суддів уважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 у заподіянні потерпілій ОСОБА_6 умисного легкого тілесного ушкодження ґрунтується на сукупності наведених у вироку доказів, безпосередньо досліджених під час судового розгляду місцевим судом кримінального провадження.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 у суді першої інстанції свою вину у вчиненому не визнав. Однак, не заперечував, що між ним та роботодавцем потерпілої ОСОБА_6 тривалий час існує спір з приводу підвального приміщення, вхід до якого розташований в приміщенні готелю «Случ», що належить ТОВ «Міронекс», у зв`язку з цим уважав, що може безперешкодно заходити до цього підвального приміщення. 15 липня 2020 року близько 09 год він також зайшов до приміщення готелю «Случ», у якому, як він стверджував, знаходиться евакуаційний вихід, що належить йому, та через незачинені двері спустився до підвалу, щоб перевірити комунікації, де його побачила потерпіла ОСОБА_6 . Між ними виник словесний конфлікт, в ході якого остання почала його ображати. Коли він вийшов з підвалу, потерпіла намагалась його вдарити. Захищаючись, він закрив своє обличчя руками. Будь-яких ударів їй не завдавав. Гроші в сумі 7 000 грн сплатив їй не як відшкодування моральної шкоди, а як допомогу.

Винуватість ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.125 КК України кримінального правопорушення (проступку), підтверджується такими доказами:

-протоколом про прийняття заяви потерпілої ОСОБА_6 про вчинення відносно неї ОСОБА_8 злочину від 15 липня 2020 року;

-показаннями потерпілої ОСОБА_6 , наданими в суді першої інстанції, з яких вбачається, що вона працює менеджером готелю «Случ», належного ТОВ «Міронекс», між яким та обвинуваченим ОСОБА_8 існує тривалий спір щодо підвального приміщення. Обвинувачений ОСОБА_8 систематично її ображав, оскільки вона перешкоджала йому заходити до цього підвального приміщення. 15 липня 2020 року близько 09 год вона побачила як ОСОБА_8 зайшов до її службової кімнати, яка не є приміщенням загального користування, а тому на площадці біля вхідних дверей зробила йому зауваження. Через це між ними виник конфлікт, в ході якого обвинувачений плюнув їй в обличчя та завдав один удар лівою рукою та один удар правою рукою в обличчя. Неправомірними діями ОСОБА_8 їй завдано фізичного болю та страждання, які вона зазнала у зв`язку з ушкодженням її здоров`я, а також спричинених протиправною поведінкою обвинуваченого стосовно неї як жінки. Підтвердила, що обвинувачений ОСОБА_8 сплатив їй 7 000 грн, які вона уважає частковим відшкодуванням моральної шкоди;

-показаннями свідка ОСОБА_9 , наданими у суді першої інстанції, з яких вбачається, що вона працювала менеджером готельного господарства в ТОВ «Міронекс», обізнана про наявність тривалих неприязних відносин між ОСОБА_8 та працівниками вказаного готелю. Підтвердила, що вказаного дня близько 09 год до неї зателефонувала ОСОБА_12 та повідомила, що обвинувачений ОСОБА_8 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 . Свідок одразу підійшла та переглянула запис з камер спостереження, на якому було зафіксовано, як обвинувачений ОСОБА_8 завдав два удари руками в обличчя потерпілій ОСОБА_6 ;

-протоколом огляду речових доказів від 20 липня 2020 року за результатом огляду відеозапису з камер спостереження, що встановлені в ТОВ «Міронекс» на вулиці Острозького, 10 в місті Старокостянтинові, з фото таблицями, з якого випливає, що ОСОБА_8 15 липня 2020 року о 08 год 13 хв зайшов до приміщення ТОВ «Міронекс», відчинив двері, увійшов до приміщення «Сауна» та о 09 год 23 хв здійснив дію щодо обличчя ОСОБА_6 , яка стоїть навпроти, та в подальшому ще завдав удар лівою рукою в праву її частину обличчя та ще один удар правою рукою в обличчя ОСОБА_13 .

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №51 від 16 липня 2020 року в потерпілої ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в підочній ділянці справа, в ділянці спинки носа справа, що виникли від дії тупого твердого предмета, яким могли бути руки сторонньої особи, їм подібні предмети, у строк та за обставин, указаних в постанові про призначення експертизи та потерпілою, відносяться до категорії легкого тілесного ушкодження.

За результатами додаткової судово-медичної експертизи №53 від 20 липня 2021 року встановлено, що характер і локалізація виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_6 узгоджуються із механізмом їх заподіяння, а саме: один удар лівою долонею в праву частину обличчя та другий удар правою долонею в праву частину обличчя.

Окрім того, допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_10 підтвердив зроблений ним висновок і надав вичерпні відповіді щодо механізму, локалізації та способу спричинення потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень.

Зокрема, експерт зазначав, що висновки зроблено на підставі відомостей, викладених у постановах про призначення експертизи, поясненнях самої потерпілої, які відповідали обставинам, зафіксованим на відеозаписі з відеокамер спостереження, наданих йому слідчим.

На думку колегії суддів, висновки судово-медичних експертиз №51 від 16 липня 2020 року та №53 від 20 липня 2020 року належним чином відображають характер тілесних ушкоджень, їх локалізацію та механізм утворення.

Будь-яких доказів, які б давали суду підстави сумніватись у правдивості показань потерпілої та свідків, обвинувачений та його захисники не надали. Не здобуто таких і апеляційним судом.
Указані показання є послідовними та узгоджуються між собою та з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.
Суд першої інстанції обґрунтовано не знайшов підстав ставити їх під сумнів.
Місцевим судом досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення в даному кримінальному провадженні.
Висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , на що є посилання в апеляційній скарзі, належним чином обґрунтовані та вмотивовані, а вирок суду відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК України.
Відповідно до ст.94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Указаних вимог закону місцевим судом дотримано, надано обґрунтовану оцінку як кожному окремо взятому доказу, так і доказовій базі в цілому.
Фактичні дані, які покладено в основу вироку та на яких ґрунтується обвинувачення, отримані в порядку, визначеному КПК України, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання та процесуального закріплення.
У силу ст.84 КПК України вони є доказами у кримінальному провадженні.
Обґрунтованих свідчень про істотне порушення судом першої інстанції приписів ст.94 КПК України ні обвинуваченим, ні його захисниками не було наведено.
Колегія суддів приходить до висновку, що під час розгляду провадження місцевий суд, з`ясувавши, передбачені ст.91 КПК України обставини, що належать до предмету доказування, встановив факт вчинення правопорушення (проступку) та визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у його вчиненні.
Тому апеляційний суд, даючи оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, вважає, що доводи апеляційної скарги про невинуватість ОСОБА_8 (відсутність в його діях складу інкримінованого діяння та відсутність доказів на його доведення) у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч.1 ст.125 КК України, уваги не заслуговують і відхиляє їх як такі, що спростовуються сукупністю безпосередньо досліджених місцевим судом у судовому засіданні доказів.
Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України кваліфіковані правильно.
Колегія суддів уважає, що вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог КПК України, зокрема, із дотриманням приписів КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_8 у заподіянні потерпілій ОСОБА_6 умисного легкого тілесного ушкодження.
Колегією суддів не виявлено порушень норм законодавства, а саме істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого у справі судового рішення в частині доведеності вини, кваліфікації дій та призначеного покарання обвинуваченому, і, зокрема, порушення його права на захист.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 щодо відсутності достатніх допустимих доказів на обґрунтування його винуватості та неможливості їх повторного отримання, порушення процедури кримінального переслідування, не беруться до уваги, адже в матеріалах кримінального провадження наявні відомості на їх спростування.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено в повному обсязі докази: медичні документи на підтвердження отримання ушкоджень потерпілою та відеозапис вказаної події, які доводять вину ОСОБА_8 , а також не враховано показання самого обвинуваченого, який не підтверджує факт заподіяння потерпілій ОСОБА_6 будь-яких тілесних ушкоджень, апеляційний суд відхиляє як такі, що не знайшли свого підтвердження, спростовуються наведеним вище та жодним чином не впливають на висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.1 ст.125 КК України кримінального правопорушення (проступку).
Доводи апеляційної скарги про те, що вина ОСОБА_8 не доведена і кримінальне провадження підлягає закриттю, колегія суддів відхиляє, бо вони не знайшли свого підтвердження та повністю спростовані наявними в матеріалах кримінального провадження та наведеними вище доказами.
Посилання на порушення встановленого законом порядку повідомлення про підозру не є прийнятними з огляду на таке.
Так, повідомлення про підозру є одним з визначальних етапів стадії досудового розслідування, що повинен обумовлюватися формуванням законної та обґрунтованої підозри, а також забезпеченням підозрюваній особі можливості захищатися усіма дозволеними законом засобами і способами.
Сама процедура здійснення повідомлення про підозру особи характеризується конкретними вимогами до сторони обвинувачення, що мають бути дотримані нею під час вчинення такої процесуальної дії.
Недотримання встановлених законом приписів повідомлення про підозру особи породжує негативні правові наслідки з точки зору дотримання принципів верховенства права та законності у кримінальному провадженні, які мають безпосередній результат, що повинен розглядатися як істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, недійсність процесуальної дії та ненабуття особою процесуального статусу підозрюваного.
Повідомлення про підозру - це особисте повідомлення особі про її підозру, тобто здійснення відповідного письмового повідомлення належною процесуальною особою.
У разі відмови від безпосереднього отримання повідомлення про підозру особою або залишення нею місця вчинення такої процесуальної дії уповноважена особа, відповідно до ч.6 ст.104 КПК України повинна засвідчити факт відмови особи від посвідчення отримання повідомлення, а також факт надання письмових пояснень особи щодо причин такої відмови підписом її захисника (законного представника), а у разі його відсутності чи відмови від підпису понятих. Крім того, у такому випадку згідно з ч.1 ст.136 КПК України, доцільно застосувати відеозапис відмови від вручення.
Частиною 4 ст.22, ч.1 ст.277 КПК України встановлено виключний перелік процесуальних осіб, які уповноважені здійснювати повідомлення про підозру. До таких осіб віднесені прокурор або слідчий за погодженням з прокурором.
В даному випадку повідомлення про підозру від 24 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 складено старшим інспектором сектору дізнання Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_14 за погодженням із прокурором Старокостянтинівської місцевої прокуратури ОСОБА_15 .
Повідомлення про підозру оголошено старшим інспектором сектору дізнання Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_14 в присутності понятих, у зв`язку з відмовою ОСОБА_8 від його вручення.
Вказане підтверджується відповідним протоколом вручення повідомлення про підозру від 24 липня 2020 року за участі вказаних понятих.
Факт оголошення повідомлення про підозру ОСОБА_8 підтверджено та засвідчено понятими ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .
Оголошення змісту повідомлення про підозру ОСОБА_8 , а також його вручення (в даному випадку відмова) та роз`яснення йому права на захист проводилось із застосуванням відеофіксації в приміщенні службового кабінету №402 Старокостянтинівського ВП ГУНП в Хмельницькій області, що на вулиці Попова, 2 міста Старокостянтинів.
За таких умов не можна погодитись з позицією обвинуваченого ОСОБА_8 та сторони його захисту про порушення процедури кримінального переслідування.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.125 КК України судом першої інстанції взяті до уваги ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення (проступку), конкретні обставини, за яких його вчинено, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання щодо нього негативних матеріалів не надано, на обліку у лікарів нарколога та психіатра обвинувачений не перебуває.

При цьому враховано належним чином думку потерпілої ОСОБА_6 , яка наполягала на призначенні суворого покарання обвинуваченому та звертала увагу на його зухвалу поведінку.

Відтак, колегія суддів уважає, що судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 обґрунтовано призначено покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Положеннями ст.65 КК України визначено, що при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Підстав визнати покарання надмірно суворим або м`яким колегія суддів не знаходить.
Призначене ОСОБА_8 покарання колегія суддів уважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчиненого ОСОБА_8 діяння, так і особі обвинуваченого, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також сприятиме досягненню мети перевиховання обвинуваченого ОСОБА_8 .
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково з обґрунтованих підстав.
Так, відповідно до ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно-небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.
Згідно із п.1, п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.
Положення ч.1 ст.1167 ЦК України встановлюють, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.
Як установлено, потерпіла ОСОБА_6 перенесла фізичний біль та душевні страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я та протиправною поведінкою обвинуваченого ОСОБА_8 щодо неї.
Визначена судом першої інстанції потерпілій ОСОБА_6 моральна шкода саме в тій частині, на думку колегії суддів, відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості.
Обґрунтовано враховано ступінь душевних страждань потерпілої, обставини їх заподіяння, які давали підстави задовольнити позовні вимоги ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди саме в частині, як це і зроблено судом першої інстанції.
При цьому, на переконання апеляційного суду, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні решти позову про відшкодування моральної шкоди за його безпідставністю.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що суд повинен був відмовити в задоволенні позову повністю, колегія суддів відхиляє як безпідставні, не підтверджені та спростовані наведеним вище.
Отже, підстав для зміни чи скасування вироку місцевого суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:
Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 02 листопада 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2