Справа №585/907/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/354/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 червня 2021 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні клопотання про заміну невідбутої частини покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області надійшло клопотання від засудженого ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

03.06.2021 року ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області, засудженому ОСОБА_7 було відмовлено у задоволенні його клопотання. Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ОСОБА_7 засуджений до довічного позбавлення волі, і заміна судом такого виду покарання на певний строк можлива лише в порядку ч.2 ст.87 КК України, актом про помилування, що виходить за межі повноважень суду.

Не погодившись з таким рішення суду засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в якій просить ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03.06.2021 року скасувати та постановити окрему ухвалу, якою констатувати юридичний факт, що при постановленні вироку від 11.02.2014 року відносно його особи, Ковпаківським районним судом м. Суми не були враховані пом`якшуючі обставини поряд з відсутністю обтяжуючих обставин при призначенні йому покарання. Крім того, просить постановити нову ухвалу, якою застосувати положення п.2 ст.4 Протоколу №7 до Європейської Конвенції з прав людини і пом`якшити йому покарання з довічного позбавлення волі на 14 років позбавлення волі.

В обгрунтування апеляційної скарги, засуджений ОСОБА_7 вказує, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що піддає його катуванню, жорстокому, не людському, а також таким покаранням, що принижує його людську гідність і суперечить нормам ст. 28 Конституції України, ст.3 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі Конвенція), оскільки це покарання є фактично нескоротним та явно несправедливим по відношенню до нього, так як існують суттєві недоліки в попередньому судовому розгляді (при ухваленні вироку від 11.02.2014 року).

Зазначає, що його конституційні права порушені, посилаючись на рішення ст. 28 Конституції України, рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України» від 12.03.2019 року, п.4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №13 від 19.12.2014 року «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійснені правосуддя», п.2 ст.4 Протоколу №7 до Конвенції, ст. 6 Конвенції, рішення ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України», «Занд проти Австрії», п.4.2 абз.7, 8 Рішення Конституційного Суду України №15-рп/2004 від 02.11.2004 року справа №1-33/2004.

Також, заявник зазначає, що у вироку Ковпаківського районного суду від м. Суми від 11.02.2014 року не встановлено ні мотиву, ні мети, ні пом`якшуючі обставини наряду з відсутністю обтяжуючих обставин, що в аспекті норм ст.9 Конституції України, ст.9 КПК України та ст. 6 Конвенції, п.2 ст.4 Протоколу №7 до Конвенції є безумовною підставою для перегляду вироку і повторного розгляду справи в суді першої інстанції в частині призначення заявнику покарання на певний строк. Тобто, судом при ухваленні вироку було повністю знівельовано принцип індивідуалізації покарання (ст. 61 Конституції України) і порушено норми, які регулюють його діяльність (порушення п.1 ст.6 Конвенції).

Судове засідання проведено без участі апелянта засудженого ОСОБА_7 , оскільки відео конференція, яка була призначена ухвалою суду з ДУ «Сумській слідчий ізолятор» з технічних причин не відбулась, також в апеляційній скарзі засудженого питання про погіршення його становища не ставиться, і захисник ОСОБА_6 , який бере участь в судовому засіданні апеляційного суду не заперечував щодо розгляду провадження без участі його підзахисного.

Також колегія суддів бере до уваги і ту обставину, що Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, було введено воєнний стан і апелянт оскаржує судове рішення від 03 червня 2021 року, тому і з метою дотримання розумних строків судового розгляду необхідно розглянути дане провадження не відкладаючи його в зв`язку з воєнним станом.

Тому заслухавши суддю - доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку поданих ними апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.405 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України; з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів провадження, вироком колегії суддів Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.02.2014 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину передбаченого п.1 ч.2 ст.115 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою колегії суддів з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області від 19.06.2014 року справа №592/11918/13-к вирок колегії суддів Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.02.2014 року справа №592/11918/13-к залишено без змін.

Згідно розпорядження Ковпаківського районного суду міста Суми вирок Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.02.2014 року справа №592/11918/13-к набрав законної сили 19.06.2014 року.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 07.10.2020 року відкрито кримінальне провадження за заявою ОСОБА_7 про перегляд вироку Ковпаківського районного суду міста Суми від 11.02.2014 року за нововиявленими обставинами. Результати розгляду цієї заяви в матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги засудженого про незаконність вироку суду, оскільки вказаний вирок набрав чинності, а тому не може переглядатися а ні судом першої, а ні судом апеляційної інстанції.

Крім того, слід зазначити, що саме призначення довічного позбавлення волі передбачено законодавством України.

Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання. У переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Застосування зазначеного покарання не суперечить а ні Конституції України, а ні міжнародним нормам, застосування яких передбачено також і в багатьох інших Договірних країнах Європейського союзу.

Колегія суддів зазначає, що розглядаючи клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну частини покарання більш м`яким, суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно до ст.82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», роз`яснено, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі частини першої статті 82 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Стаття 51 КК України визначає вичерпний перелік покарань, які судом можуть бути застосовані до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, серед яких позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі зазначені як окремі покарання, а тому заміна невідбутої частини покарання більш м`яким не може бути застосовано до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Обєднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

В 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим, інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Таке право на помилування в Україні передбачено ст.87 КК України, яке має засуджений при відбутті 20 років ув`язнення.

Правом помилування наділений лише Президент України стосовно індивідуально визначеної особи. При прийнятті рішення про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на строк не менше 25 років.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

При цьому, слід зазначити, що згідно з Положенням про порядок здійснення помилування, засуджена особа до особистого клопотання про помилування може долучити інші документи, які, на її погляд, мають значення для застосування помилування.

Таким чином, у своєму зверненні до Президента, засуджений має право викласти свої доводи щодо недієвості державного механізму помилування, з посиланням на наведене ним рішення ЄСПЛ, а також, відомості, що на його думку підтверджують відсутність підстав для продовження визначеного йому покарання.

Зазначеним правом ОСОБА_7 не скористався та із відповідним зверненням до Президента не звертався.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апеляційної скарги засудженого про те, що довічне позбавлення волі є катуванням, та його застосування суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, враховуючи наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п.36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції.

Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Однак, на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким особам, що відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Крім того, суд не є законодавчим органом, а діє лише в межах чинного законодавства України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а тому, без відповідного порядку та повноважень, не наділений правом перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому суд позбавлений можливості визначити, який строк необхідно відбути засудженим до довічного позбавлення волі,якщо підходити до кожного засудженого індивідуально, а тому колегія суддів погоджується, що чинне законодавство України не має механізму захисту осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив засудженому у задоволенні заявленого клопотання, у зв`язку з чим, оскаржувана ухвала є законною, обґрунтованою та мотивованою, підстави для її скасування та задоволення апеляційної скарги засудженому , відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 червня 2021 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4