Дата документу 04.07.2022 Справа № 335/3706/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1063/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_9
Єдиний унікальний №335/3706/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_10
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_10

суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12

за участі секретаря ОСОБА_13

прокурора ОСОБА_14

захисника ОСОБА_15

обвинуваченого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_15 на ухвалу Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21 червня 2022 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаною ухвалою районного суду задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_1 на 60 днів, тобто до 19.08.2022 року включно.

В апеляційній скарзі захисник просив ухвалу суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1 . Свої вимоги мотивував тим, що прокурор не надав жодного доказу на підтвердження існування ризиків, зазначених ним в клопотанні. Пославшись на ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків, ні прокурор, ні суд не врахували, що потерпілі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже допитані, потерпілий ОСОБА_4 перебуває за межами Запорізької області, а потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають за межами України. Також ні в клопотанні прокурора, ні в ухвалі суду не зазначено на кого саме зі свідків може впливати ОСОБА_1 . Суд прийняв до розгляду обвинувальний акт, який не відповідає вимогам ст.291 КПК, та не роз`яснив ОСОБА_1 зміст пред`явленого обвинувачення. Суд як на підставу продовження строку тримання під вартою обвинуваченого послався на обґрунтованість підозри, яка може бути прийнята до уваги при вирішенні питання застосування до особи запобіжного заходу під час досудового розслідування, але не при продовженні запобіжного заходу під час судового розгляду. Крім того, оголошуючи 21.06.2022 року вступну та резолютивну частину ухвали, суд зазначив, що повний текст ухвали суду буде проголошено 22.06.2022 року о 10 годині. Проте відповідно до автоматизованої системи документообігу суду повний текст ухвали виготовлено та підписано 21.06.2022 року. Суд проігнорував відмову обвинуваченого від участі в судових засіданнях в режимі відеоконференції. Через нестабільний відеозв`язок та поганий звук ОСОБА_1 не було в достатній мірі чутно не тільки зміст показів допитаних потерпілих, але і позиції інших учасників судового процесу з питань, які вирішувалися судом.

Також захисник просив дослідити під час апеляційного розгляду письмові докази наявності ризиків, на які посилався прокурор в своєму клопотанні.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти скарги та просив залишити ухвалу суду без змін; перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З представлених матеріалів провадження вбачається, що на розгляді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.255, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.5 ст.191, ч.3 ст.27, ч.4 ст.28, ч.3 ст.209, ч.4 ст.189, ч.2 ст.189, ч.1 ст.263-1, ч.1 ст.263 КК України, а також за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.3 ст.15, п.7 ч.2 ст.115, п.п.7, 13, ч.2 ст.115, ч.2 ст.189, ч.4 ст.189, ч.1 ст.307, ОСОБА_8 за ч.4 ст.189 КК України.

Прокурор звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції, задовольняючи дане клопотання, виходив з того, що у даній справі продовжують існувати ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків та потерпілих, а тому для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого під вартою, оскільки саме цей запобіжний захід є найбільш дієвим та доцільним заходом забезпечення кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується із таким рішенням суду першої інстанції виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими у кримінальному провадженні.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (Летельє проти Франції).

При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Перевіряючи доводи клопотання прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики того, що обвинувачений ОСОБА_1 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілих та свідків, об`єктивно існують і для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 .

Заявлені прокурором ризики переховування обвинуваченого від суду та незаконний вплив на потерпілих та свідків заслуговують на увагу, у зв`язку із наступним.

Так, враховуючи тяжкість інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії умисних тяжких та особливо тяжких злочинів і полягали у створенні та керівництві злочинною організацією, в яких останньому інкримінують роль організатора, суворість покарання, в тому числі у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна, що має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності обвинуваченого ОСОБА_1 та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності його поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкі злочини підвищує ризик того, що обвинувачений може переховуватися від суду, є всі підстави вважати, що ризик переховування від суду є реальним та підтверджений.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризиків переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Крім того, маючи авторитетну репутацію, про що свідчить його вид співучасті як організатора в інкримінованих кримінальних правопорушень та досить широке і впливове коло знайомих, обвинувачений ОСОБА_1 може безперешкодно створити всі умови для організації свого переховування.

Між іншого, слід зауважити, що на підтвердження ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України також свідчить факт того, що обвинуваченого ОСОБА_1 було оголошено органами досудового розслідування у розшук, в тому числі у міжнародний.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що не виключається можливість незаконного впливу на потерпілих та свідків.

Так, із довідки Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 1 липня 2022 року (а.с. 248 - 250, т. 6) випливає, що розгляд даного кримінального провадження наразі триває і всі потерпілі та свідки у даному кримінальному провадженні ще допитані не були, а враховуючи те, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею, ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України на даний час існує та не зменшився.

Крім того, прокурор у судовому засіданні апеляційного суду вказав, що наразі судом першої інстанції було допитано всього два із шести потерпілих та одного з 45 свідків, що також свідчить про те, що будучи обізнаним про анкетні дані осіб, які ще не допитувались у суді, обвинувачений ОСОБА_1 може незаконно на них впливати з метою зміни їх показань.

Встановлені ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю можливого покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_1 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду та впливати на потерпілих та свідків.

Крім того, на підтвердження вимог апеляційної скарги з приводу застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 більш м`якого запобіжного заходу, сторона захисту у судовому засіданні апеляційного суду вказувала на договір оренди від 10 січня 2022 року, який був укладений між ТОВ «Укрбудформат» та ОСОБА_1 , відповідно до якого приміщення АДРЕСА_2 передано останньому для використання, в тому числі для проживання.

Однак, слід зазначити, що вказаний Договір датований 10 січня 2022 року, тобто достатньо тривалий час потому і чи діє він наразі або його строк дії закінчився з його змісту встановити взагалі неможливо (т. 5 а.с. 145-148).

При цьому, із даного Договору не вбачається, що вказане приміщення є житловим, тобто є придатним для проживання, оскільки навіть як свідчить зміст обвинувального акту, приміщення, яке знаходиться за вищевказаною адресою було офісним приміщенням обвинуваченого ОСОБА_1 , яке згідно обвинувачення використовувалось для координації дій злочинної організації, сприяння зустрічі представників злочинних груп, зберігання знарядь і засобів вчинення злочину та інш.

Таким чином, враховуючи вищевказане, можливість здійснення працівниками органу поліції, у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_1 більш м`якого запобіжного заходу належного контролю за виконанням ним покладених обов`язків за вказаною адресою, на думку апеляційного суду, є сумнівною.

При цьому, неможливо не врахувати той факт, що як свідчать матеріали кримінального провадження, в усіх поданих до суду першої інстанції клопотаннях та запереченнях, адресою зареєстрованого місця проживання зазначається тільки адреса: АДРЕСА_1 (останній раз в запереченнях на клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу від 21 червня 2022 року) (а.с. 225-228, т. 6), а адреса: АДРЕСА_3 взагалі ніде не вказується навіть з урахуванням укладеного Договору про оренду ще 10 січня 2022 року.

З приводу доводів щодо необґрунтованої тривалості перебування обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою, то слід зазначити, що як свідчить довідка від 1 липня 2022 року про рух розгляду вказаного кримінального провадження (а.с. 248-250, т. 6), то воно надійшло до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 23 лютого 2021 року, яке 12 травня 2021 року було призначене до судового розгляду.

Крім того, як випливає з той самої довідки, розгляд даного кримінального провадження призначався судом першої інстанції 31 раз, з невеликим проміжком часу, проте, неодноразово відкладався з причин незалежних від суду, що свідчить про відсутність тяганини розгляду справи з боку суду першої інстанції.

Між іншого, слід зауважити, що у вказаному кримінальному проваджені неодноразово Запорізьким апеляційним судом вирішувалось питання про його підсудність, у зв`язку із неможливістю утворити склад суду для судового розгляду даного провадження в інших судах.

З урахуванням вказаного, в даному випадку строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , на переконання колегії суддів, не виходить за межі розумного строку та не суперечить ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, обсягом матеріалів кримінального провадження, а також значною кількістю потерпілих і свідків.

Що стосується доводів захисника про невідповідність обвинувального акта щодо ОСОБА_1 вимогам КПК та фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, то вони не можуть бути предметом перевірки апеляційного суду на даній стадії провадження, оскільки питання обґрунтованості висунутого обвинувачення може бути вирішено виключно при ухваленні судом першої інстанції відповідного процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства" № 14310/88 від 23.10.1994, згідно якого, "факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування".

Твердження апелянта щодо відсутності доказів існування ризику вчинення нового кримінального правопорушення колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки заявлений ризик районним судом встановлений не був.

Решта доводів апеляційної скарги захисника правильності висновків суду не спростовують та на законність прийнятого судом рішення не впливають.

Отже колегія суддів, виходячи з наведених в апеляційній скарзі захисника мотивів, не знаходить законних та обґрунтованих підстав для скасування оскаржуваної ухвали чи зміни запобіжного заходу обвинуваченому за наслідками апеляційного розгляду.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли безумовне скасування ухвали, судом апеляційної інстанції не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_15 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 червня 2022 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_1 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_10ОСОБА_11ОСОБА_12