Справа № 167/1274/20 Провадження №11-кп/802/481/22 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 листопада 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконферензв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на вирок Рожищенського районного суду Волинської області 04 квітня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Керч, АРК, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, судимого вироком Луцьким міськрайонним судом Волинської області від 21.02.2022 року за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, засуджено за:

- ч.1 ст.162 КК України - до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.;

- ч.3 ст.185 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарання за даним вироком, та покарання за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.2022 року, остаточно ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 3 (три) роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ухвалено обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Міру запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишено попередню домашній арешт.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експертів для проведення товарознавчої, судових авто-товарознавчих, судової дактилоскопічної експертиз в сумі 4249 (чотири тисячі двісті сорок дев`ять) грн. 70 коп.

Так, за вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за те, що він 25 серпня 2020 року близько 21 год. 00 хв. прийшов на територію подвір`я домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , володільцем якого є ОСОБА_8 , де користуючись метою незаконного використання житлового приміщення, не маючи на те законних підстав та відповідного дозволу власника, достовірно знаючи про право особи на недоторканість житла та іншого володіння особи, в порушення вимог ст.30 Конституції України, яка гарантує кожному недоторканість житла та не допускає проникнення до житла чи іншого володіння особи, подолавши перешкоду шляхом розбиття віконної шиби умисно незаконно проник в житловий будинок, чим порушив право господаря будинку на недоторканість житла.

Він же, 26 серпня 2020 року близько 10 год. шляхом віднайдення ключа до вхідних дверей гаражного приміщення, що знаходиться в АДРЕСА_1 , переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, проник усередину гаражного приміщення, звідки умисно, таємно викрав чуже майно, а саме: два двигуни до автомобіля «Луаз 969» в технічно-справному стані, вартість яких згідно висновку експерта №111 від 09.10.2020 року, могла складати 2115,36 грн. кожний; коробку перемикання передач до автомобіля «Луаз 969» в технічно-справному стані вартість якої згідно висновку експерта №110 від 09.10.2020 року, могла складати 3989,36 грн., після чого він продовжуючи свій злочинний умисел, через відкриті вхідні двері житлового будинку за вказаною адресою, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення, проник усередину, звідки умисно, таємно викрав чуже майно, а саме: електричний дриль марки «Інтерскол» моделі «Д-550 ЄР» вартість якої згідно висновку експерта №692 від 06.10.2020 року, могла складати 560 грн. та електричну ланцюгову пилку марки «Sadko» моделі «ECS-2000» вартість якої згідно висновку експерта №692 від 06.10.2020 року, могла складати 1957,34 грн., якими розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 10 737,42 грн.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, прокурор у поданій апеляційній скарзі, оскаржив вирок суду з мотивів істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Вказує про те, що судом першої інстанції не було враховано того, що вирок Луцького міськрайонного суду від 21.02.22 щодо ОСОБА_7 не забрав законної сили, а відтак останній в силу ст.17 КПК України, на його думку, не може вважатись винуватим. У зв`язку з цим, суд першої інстанції в даному провадженні при призначенні покарання не повинен був застосовувати положення ч.4 ст.70 КК України, які передбачають призначення покарання за сукупністю злочинів.

Водночас, вказує і про те, що судом не було дотримано й інших норм матеріального права при призначенні покарання обвинуваченому, що призвело до м`якості застосованих заходів примусу. Так, суд призначив обвинуваченому мінімальні покарання передбачені санкціями ч.1 ст.162 та ч.3 ст.185 КК України, після чого звільнив його від відбування покарання на підставі ст.75 цього ж Кодексу. Однак, судом не було надано належної правової оцінки ступеню тяжкості та характеру суспільної небезпечності вчинених обвинуваченим кримінальним правопорушень, а також особі винного. ОСОБА_7 обвинувачується у тому числі і тяжкого злочину ч.3 ст.185 КК України вчиненому з корисливих мотивів, шкода потерпілому не відшкодована. Недостатньо враховано і відомості про особу обвинуваченого, який відповідно до положень ст.89 КК України вважається несудимим, однак він неодноразово (5 разів) притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень у тому числі й тяжких. Він є особою без міцних соціальних зв`язків, оскільки не одружений, не працює, немає постійного джерела доходу, фактично веде споживацький спосіб життя. Наведене свідчить про відсутність позитивних змін у поведінці обвинуваченого, а в поєднанні з його уставленим способом життя, вказує на суспільну небезпечність останнього. При цьому, наведені у вироку обставини, що на думку суду, свідчать про обґрунтованість звільнення обвинуваченого від відбування покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивна характеристики по місцю проживання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини) характеризують його в загально-соціальному плані, проте не характеризують його ставлення до вчиненого і не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого.

А тому вважає, що недостатнє врахування судом вказаних обставин призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і, як наслідок до невідповідності призначеного покарання його тяжкості та особі винного. Вважає, що обвинуваченому слід призначити покарання яке слід відбувати реально.

29 серпня 2022 року до Волинського апеляційного суду від прокурора надійшли зміни та доповнення до апеляційної скарги, де прокурор також вказує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у незастосуванні положень ст.75 КК України в редакції Закону України №2617-VIII від 22.11.18, якою слово «злочину» змінено на «кримінальне правопорушення», що фактично включає як злочини так і кримінальні проступки.

01 листопада 2022 року до Волинського апеляційного суду від прокурора знову ж надійшли доповнення до апеляційної скарги, де прокурор підтримує попередньо викладені апеляційні доводи, і при цьому вказує про необхідність внесення доповнень, що не погіршують становище обвинуваченого. Зазначає про те, що судом першої інстанції дії ОСОБА_7 за епізодом проникнення та викрадення майна ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України за ознакою проникнення до житла. Проте, такі висновки суду суперечать пред`явленому обвинуваченню, оскільки відповідно до обвинувального акту за ч.3 ст.185 КК України стороною обвинувачення об`єктом посягання кваліфіковано інше приміщення, так як крадіжка мала місце з гаражного приміщення потерпілого. А тому, прокурор вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, що є порушенням ст.337 КПК України.

Крім того, прокурор вказує про те, що місцевим судом не були дотримані вимоги ст.72 КК України щодо зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання. Так, відповідно до ухвали Рожищенського районного суду від 24.03.22, ОСОБА_7 затримано 29 березня 2022 року та доставлено під вартою для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Однак, це період попереднього ув`язнення не було зараховано ОСОБА_7 у строк покарання.

Посилаючись на вищевикладене, прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за: ч.1 ст.162 КК України - у виді обмеження волі на строк 1 рік; ч.3 ст.185 КК України - у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У порядку ст.72 КК України зарахувати у строк покарання, остаточно призначеного у виді позбавлення волі, строк попереднього ув`язнення 29.03.22 з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на визнання доведеним судом юридичної формули вчинення злочину за кваліфікуючою ознакою проникнення до житла, визнавши доведеним юридичну формулу вчинення злочину за кваліфікуючою ознакою проникнення до іншого приміщення, що інкримінується стороною обвинувачення згідно обвинувального акту. В решті вирок суду просить залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який просив апеляцію задовольнити, обвинуваченого, який скаргу заперечив через її безпідставність, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Встановлені судом фактичні обставини вчинених ОСОБА_7 кримінальних правопорушень та його кваліфікація за ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України є правильною.

При цьому, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції. Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Оскаржуваний вирок вказаній вимозі закону в повній мірі не відповідає.

Що стосується тверджень прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає, що вони є частково обґрунтованими та заслуговують на увагу із врахуванням наступного.

Так, відповідно до положень ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Суд згідно із ст.65 КК України призначає покарання в межах санкції частини статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, особи винного, та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Пленум Верховного Суду України у п.п. 2, 3, 4 своєї постанови №7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 ККУ), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Відповідно до ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення із застосуванням положень ст.ст.75, 76 КК України, суд першої інстанції врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України, які згідно із положеннями ст.12 КК України за ступенем тяжкості відповідно відносяться до кримінального проступку та тяжкого злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, позитивна характеристика по місцю проживання, перебування на його утриманні малолітньої дитини).
Проаналізувавши матеріали кримінального провадження, враховуючи норми вищенаведеного законодавства, апеляційний суд вважає, що вид та міра покарання обвинуваченому за вчинені кримінальні правопорушення, судом першої інстанції обрана вірно у відповідності до положень ст.65 КК України, а тому підстав для збільшення міри покарання за вчинені кримінальні правопорушення, як про це просить прокурор, апеляційний суд не вбачає.
Водночас, суд першої інстанції пославшись фактично на вищевказані обставини, вказавши формально про врахування конкретних обставин справи, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання із застосуванням ст.75 КК України, тобто звільнив його від відбування призначеного покарання з випробуванням. Однак, суд при цьому не в повному обсязі дотримався вищевказаних вимог закону та роз`яснень Пленуму ВСУ, а також не в повній мірі врахував тяжкість вчинених ним кримінальних правопорушень, тяжкість наслідків від їх вчинення, характер і ступінь суспільної небезпечності злочинів, даних, що характеризують особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Місцевий суд не навів у вироку переконливих доводів про необхідність та можливість застосування до обвинуваченого умовного засудження, передбаченого положеннями ст.75 КК України. Суд лише вказав про те, що таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду в даний час враховує те, що обвинувачений є судимий за аналогічний умисний тяжкий злочин - ч.3 ст.185 КК України (вирок суду від 21.02.22, який набрав законної сили 04.11.22).

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і особі винного.

А тому, вирок суду першої інстанції в означеній вище частині не відповідає вимогам закону, що відповідно до положень ч.2 ст.409 та ст.414 КПК України, є підставою для його скасування з ухваленням апеляційним судом нового вироку.

Ухвалюючи новий вирок в частині призначення покарання, апеляційний суд відповідно до положень ст.65 КК України з урахуванням тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особи винного, та наявності обставин, що пом`якшують покарання і відсутності обставин, що обтяжують, тобто тих самих обставин, які викладені у вироку суду першої інстанції, що враховується при призначенні покарання, а також того, що обвинувачений є судимим, приходить до висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання саме у виді штрафу та позбавлення волі, передбачених санкціями ч.1 ст.162, ч.3 ст.185 КК України і не в максимальних розмірах, та на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинання менш суворого більш суворим - остаточно визначити покарання у виді позбавлення волі, однак без застосування інституту умовного засудження, передбаченого ст.75 КК України.

Таке покарання на думку апеляційного суду відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави у приватне життя особи винного повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи. Покарання цілком буде необхідне і достатнє для виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів, а також відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Водночас, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 на підставі ч.5 ст.72 КК України, у строк відбуття покарання слід зарахувати його попереднє ув`язнення, а саме один день 29.03.22, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинувачений у цей день був затриманий і щодо нього судом вирішувалось питання про обрання запобіжного заходу.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.22, який набрав законної сили, був засуджений за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 2 роки.

Кримінальні правопорушення, за які засуджено ОСОБА_7 вироком, що оскаржується в даному провадженні, останній вчинив 25 та 26 серпня 2020 року, тобто до постановлення вироку Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.22.

Проте, в даному випадку положення ч.4 ст.70 КК України застосуванню не підлягають, оскільки по першому вироку від 21.02.22 до ОСОБА_7 було застосовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, а за вироком у цьому провадженні, йому призначається покарання, яке він має відбувати реально.

Таким чином, вирок у даному провадженні та попередній вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.22, повинні виконуватись самостійно.

Така позиція повністю узгоджується із роз`ясненнями, викладеними у п.23 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", а також у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 15.02.2021 року у справі №760/26543/17 (провадження №51-3600кмо20).

Зважаючи на це, посилання місцевого суду у вироку на застосування положень ч.4 ст.70 КК України, підлягає виключенню.

З приводу доводів прокурора щодо кваліфікуючих ознак при формулюванні обвинувачення за ч.3 ст.185 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Згідно фактичних обставин, викладених в обвинувальному акті та визнаних судом доведеними, ОСОБА_7 окрім іншого, вчинив таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням у гаражне приміщення, що за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, в вироку суду при формулюванні та визнанні доведеним юридичного формулювання цього кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, суд допустив помилку, визнавши доведеною винуватість ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному із проникненням в житло.

А тому, враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що формулювання обвинувачення ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України визнане судом доведеним підлягає зміні шляхом виключенням такої кваліфікуючої ознаки, як «поєднаної із проникненням в житло», та відповідно вважати доведеним вину за кваліфікуючою ознакою: «поєднаної із проникненням в інше приміщення».

В іншій частині вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 04.04.22, апеляційний суд залишає без змін.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 04 квітня 2022 року в частині призначеного покарання із застосуванням ст.ст.75, 76 КК України, та кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення за ч.3 ст.185 КК України, скасувати, та хвалити новий вирок, яким:

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку про доведеність вини ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України за кваліфікуючої ознаки: «поєднаної із проникненням у житло» та вважати доведеним вину за кваліфікуючою ознакою: «поєднаної із проникненням в інше приміщення».
Призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч.1 ст.162 КК України - у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що відповідно становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.;
- за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_7 визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки, зарахувавши на підставі ст.72 КК України у строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення, а саме один день 29.03.2022 року, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
Виключити з вироку посилання на ч.4 ст.70 КК України.

В іншій частині вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 04 квітня 2022 року, - залишити без змін.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.02.2022 року щодо ОСОБА_7 , - виконувати самостійно.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Повний текст вироку буде вручено учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий

Судді