Справа № 675/1618/18
Провадження № 1-кп/675/6/2022
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" жовтня 2022 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю: секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000097 про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єнакієве Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , з неповною загальною середньою освітою, не одруженого, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 19 лютого 2014 року Єнакіївським міським судом Донецької області за ст.ст. 395 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України,

В С Т А Н О В И В :
17 листопада 2014 року ОСОБА_6 прибув до Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» для відбування покарання у виді 8 років позбавлення волі, призначеного йому за вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року. За час відбування покарання у Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_6 вчинив нове кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2017 року за допущене 27 квітня 2017 року порушення вимог режиму відбування покарання ОСОБА_6 був підданий стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу строком на один місяць.

Надалі, ОСОБА_6 роз`яснено, що вищевказані дії є невиконанням законних вимог адміністрації установи виконання покарань та попереджено про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України.

12 червня 2017 року засудженого ОСОБА_6 звільнено з приміщення камерного типу у зв`язку із закінченням строку стягнення.

Після вчинення даного правопорушення засуджений належних висновків для себе не зробив і, не бажаючи ставати на шлях виправлення, продовжив порушувати вимоги режиму відбування покарання.

Зокрема, 14 березня 2018 року о 09 год. 30 хв. ОСОБА_6 безпідставно, в категоричній формі відмовився виконати законну вимогу начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_8 приступити до виконання роботи по благоустрою місць позбавлення волі згідно з ст. 118 КВК України. Інвентарем та спецодягом по сезону був забезпечений. Своїми діями порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2186/5 від 29 грудня 2014 року, ст. 107 КВК України та вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)».

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення не визнав та відмовився надавати показання відповідно до положень ст. 63 Конституції України.

Не зважаючи на повне заперечення обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, винуватість ОСОБА_6 підтверджується зібраними по справі та дослідженими судом у судовому засіданні доказами.

Будучи допитаним у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 суду показав, що він працює на посаді начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)». Засуджений ОСОБА_6 , відбуваючи покарання у даній установі, в силу ст. 118 КВК України повинен був залучатися до виконання робіт по благоустрою колонії за графіком. У середині березня 2018 року в проміжок часу між 08 год. 00 хв. та 12 год. 00 хв. свідок висунув вимогу засудженому приступити до виконання роботи по благоустрою місць позбавлення волі, а саме: прибирати прогулянкові дворики. Однак, ОСОБА_6 безпідставно, в категоричній формі відмовився виконати зазначену вимогу ОСОБА_8 . Інвентарем та спецодягом по сезону ОСОБА_6 був забезпечений. Також його оглянув медичний працівник, який встановив, що засуджений придатний до робіт по благоустрою. Пояснення по даному факту ОСОБА_6 надати також відмовився, про що складено відповідний акт. Про допущення зазначеного порушення засудженим свідок доповів рапортом начальника установи. ОСОБА_8 також ствердив, що ОСОБА_6 ніколи в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)» не працював, а тому в момент, коли він висунув засудженому вимогу приступити до виконання роботи по благоустрою, останній не рахувався таким, що працює, а власний час використовував на свій розсуд.

Встановлені судом обставини щодо винуватості обвинуваченого, крім показань свідка, також підтверджуються даними, що містяться у наступних доказах.

Ухвалою слідчого судді Ізяславського районного суду Хмельницької області від 16 березня 2018 року слідчим надано тимчасовий доступ до речей і документів, які знаходяться у володінні Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)», а саме: до особової справи засудженого ОСОБА_6 , з можливістю їх вилучення (Том 1, а.с. 63).

На виконання вказаної ухвали 16 березня 2018 року згідно протоколу проведено тимчасовий доступ до речей і документів, під час якого було вилучено з особової справи ОСОБА_6 документи, а саме: з тому 1 а.с. 129-130; з тому 2 а.с. 225-239; з тому 3 а.с. 1-2, 9-22, 23-34, 35-44, 45-59, 60-72, 81-95, 96-112, 113-127, 128-145, 147-170, 172-182, 183-196, 213-224, 225-236, 237-244, 245-255, складено опис вилучених документів та відповідний Акт про вилучення (Том 1, а.с. 64-67).

Відповідно до протоколу огляду речових доказів від 17 березня 2018 року були оглянуті вилучені з особової справи засудженого ОСОБА_6 документи (Том 1, а.с. 70-86).

Вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року, за яким ОСОБА_6 засуджено за ст.ст. 395 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до восьми років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю (Том 1, а.с. 106).

Розпискою ОСОБА_6 від 30 березня 2015 року про те, що він ознайомлений з вимогами КВК України, КПК України, КК України та нормативно-правових актів, що регламентують порядок та умови відбування покарань засудженими до позбавлення волі (Том 3, а.с. 1-2).

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 12 травня 2017 року, яка набрала законної сили 26 травня 2017 року, про застосування до ОСОБА_6 заходу стягнення у вигляді переведення до приміщення камерного типу установи строком на один місяць, з якої убачається, що до ОСОБА_6 було застосовано захід стягнення у виді переведення до приміщення камерного типу за допущене порушення режиму утримання 27 квітня 2017 року (Том 3, а.с. 20-21).

Даними характеристики і довідки про заохочення та стягнення на ОСОБА_6 від 14 березня 2018 року, наданими адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)», підтвердужється, що ОСОБА_6 відбуває покарання у вказаній установі з 17 листопада 2014 року. За час відбування покарання засуджений характеризується негативно, заохочень не мав, вчинив 73 порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності (Том 1, а.с. 89-92).

Відповідно до рапорту начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_8 від 14 березня 2018 року 14 березня 2018 року о 09 год. 30 хв. ОСОБА_6 безпідставно, в категоричній формі відмовився вийти на роботу по благоустрою території установи згідно з ст. 118 КВК України. Спецодягом та змінним взуттям був забезпечений. У ході бесіди виховного характеру свою вину не визнав. Письмое пояснення надати відмовився, про що складено акт. На заходи виховного та профілактичного характеру не реагує (Том 1, а.с. 95).

Відмова ОСОБА_6 від надання письмових пояснень по даному факту підтверджується актом від 14 березня 2018 року, складеним працівниками Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» (Том 1, а.с. 98).

Графіком виводу засуджених на роботу по благоустрою території колонії згідно з ст.ст. 107, 118 КВК України відділення дільниці КДіР, складеним начальником відділення ОСОБА_8 , затвердженим 14 березня 2018 року начальником Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_9 , згідно якого ОСОБА_6 повинен був залучатись до робіт 14 березня 2018 року (Том 1, а.с. 96).

Медичною довідкою від 14 березня 2018 року відносно ОСОБА_6 , складеною лікарем ОСОБА_10 , згідно якої ОСОБА_6 працездатний, за станом здоров`я у порядку ст. 118 КВК України може залучатись до робіт по благоустрою території (Том 1, а.с. 97).

Посадовою інструкцією начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_8 , затвердженою 25 вересня 2017 року начальником Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_9 , відповідно до п.п. 2.1, 2.4, 2.12, 2.14 якої завданнями та обов`язками даної посадової особи є, окрім іншого, участь у засіданнях дисциплінарної комісії установи; використання соціально-педагогічних, психологічних та інших форм і методів роботи із засудженими, які є доцільними з точки зору їх виправлення та відповідають вимогам встановленого порядку відбування покарання; проведення щодня обходу відділення з метою дотримання чистоти і порядку у приміщеннях та на прилеглій території, збереження майна відділення; вимагання виконання засудженими встановленого в установі розпорядку дня, дотримання режиму відбування покарання (Том 4, а.с. 50-53).

Суд визнає безпідставними доводи сторони захисту про недопустимість такого документу у зв`язку з його не відкриттям стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України на стадії закінчення досудового розслідування, адже дана посадова інструкція не є доказом по справі, містить допоміжний характер та була додатково відкрита стороні захисту під час судового розгляду кримінального провадження, в ході якого сторона захисту могла реалізувати своє право на розгляд справи у судовому засіданні з дотриманням принципу змагальності.

Постановою про визнання та приєднання речових доказів від 20 березня 2018 року визнано речовими доказами матеріали з особової справи засудженого ОСОБА_6 (Том 1, а.с. 68-69).

Таким чином, суд вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злісної непокори законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу (одиночної камери), доведена повністю і його дії органами досудового розслідування вірно кваліфіковано за ст. 391 КК України.

Передбачених процесуальним законом підстав для визнання вищенаведених доказів неналежними або недопустимими суд не вбачає.

Як вбачається із обвинувального акту у даному кримінальному провадженні, органом досудового розслідування ОСОБА_6 також обвинувачується у вчиненні 17-ти інших епізодів порушень вимог режиму відбування покарання.

Так, 27 квітня 2017 року ОСОБА_6 вчинив порушення вимог режиму відбування покарання, а саме: о 15 год. 55 хв. умисно, за допомогою сегмента леза від одноразового станка заподіяв собі, з метою ухилення від відбування покарання в колонії, членоушкодження у вигляді одного порізу передпліччя лівої руки, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 2186/5 від 29 грудня 2014 року (далі - ПВР) та ст. 107 КВК України.

Також 09 липня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 7 год. 15 хв. порушив розпорядок дня - знаходився на своєму спальному місці під ковдрою. На законну вимогу молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки (надалі - ВНіБ) Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» сержанта внутрішньої служби ОСОБА_11 припинити порушення не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

14 липня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 9 год. 50 хв. у приміщенні медичної частини установи поводив себе нетактовно, погрожував фізичною розправою старшому інспектору мобілізаційної групи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» старшому лейтенанту внутрішньої служби ОСОБА_12 . На зроблені зауваження не відреагував та висловлював невдоволення режимом утримання, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

Крім того, 11 серпня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 16 год. 45 хв. під час видачі передачі поводив себе грубо та нетактовно. На зроблені молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_13 зауваження не відреагував, погрожував останньому фізичною розправою, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

15 серпня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 8 год. 20 хв. під час проведення поіменної перевірки став у стрій із неохайним зовнішнім виглядом, будучи неголеним. На зроблені зауваження молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_14 відреагував грубо та нетактовно, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

Також 17 серпня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 14 год. 50 хв. під час слідування з медичної частини установи в категоричній формі відмовився взяти руки за спину. На зроблені зауваження молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_15 не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III, п. 1 Розділу XVIII ПВР та ст. 107 КВК України.

09 грудня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 22 год. 30 хв. під час проведення вечірньої поіменної перевірки в категоричній формі відмовився стати в стрій для її проведення. На зроблені молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_16 зауваження відреагував грубо та нетактовно, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

15 грудня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 15 год. 30 хв. безпідставно, в категоричній формі відмовився виконати законну вимогу молодшого інспектора ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_17 приступити до виконання роботи по благоустрою місць позбавлення волі згідно з ст. 118 КВК України - прибирати дворики ДПК. Інвентарем та спецодягом по сезону був забезпечений. Своїми діями порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

17 грудня 2017 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 13 год. 20 хв. під час обходу дільниці КДіР було виявлено, що останній за допомогою сегмента леза від одноразового станка наніс собі членоушкодження у вигляді одного порізу передньої стінки живота, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

Крім того, 03 січня 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме о 7 год. 30 хв. під час здачі білизни в пральню установи виражався в адресу засудженого ОСОБА_18 та представників адміністрації словами, що принижують людську гідність. На зроблені молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_19 зауваження не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

05 січня 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 10 год. 20 хв. безпідставно, в категоричній формі відмовився виконати законну вимогу молодшого інспектора ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_20 приступити до виконання роботи по благоустрою місць позбавлення волі згідно з ст. 118 КВК України - прибирати прогулянкові дворики. Інвентарем та спецодягом по сезону був забезпечений. Своїми діями порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

25 січня 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 8 год. 15 хв. вийшов на прогулянку з порушенням форми одягу - без нагрудного знаку. На зроблені зауваження молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_21 не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

Також 25 січня 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 9 год. 30 хв. під час перебування у прогулянковому дворику спілкувався із засудженим ОСОБА_22 з порушенням встановлених законодавством правил ізоляції. На зроблені зауваження молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_23 не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

28 січня 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 8 год. 15 хв. під час перебування у прогулянковому дворику спілкувався з порушенням встановлених законодавством правил ізоляції із засудженим ОСОБА_22 . На зроблені зауваження молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_24 не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

Цього ж дня ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 14 год. 30 хв. умисно, за допомогою леза від одноразового станка заподіяв собі, з метою ухилення від відбування покарання в ДІЗО, членоушкодження у вигляді трьох порізів передпліччя лівої руки, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

Надалі, 01 лютого 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 17 год. 30 хв. спілкувався із порушенням встановлених законодавством правил ізоляції із засудженим ОСОБА_22 . На зроблені зауваження молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_25 не відреагував, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст.107 КВК України.

03 лютого 2018 року ОСОБА_6 допустив порушення вимог режиму утримання, а саме: о 14 год. 55 хв., під час обходу стаціонарної медичної частини установи молодшим інспектором ВНіБ Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_26 було виявлено, що даний засуджений, зв`язавши у петлю натільну білизну та прив`язавши її до віконних ґрат, вчинив спробу самогубства, чим порушив вимоги п.п. 2, 3 Розділу III ПВР та ст. 107 КВК України.

За кожне з вищевказаних порушень ОСОБА_6 був притягнутий до дисциплінарої відповідальності з накладенням стягнень, у тому числі, у виді поміщення до дисциплінарного ізолятора (ДІЗО) на тривалі строки (7, 10, 12, 13 діб) та до приміщення камерного типу (ПКТ) терміном на 1 місяць.

Отже, в основу обвинувачення ОСОБА_6 частково покладені ті ж факти (порушення вимог режиму відбування покарання), на підставі яких до особи попередньо застосовувалися заходи дисциплінарного впливу. При цьому, обвинувачений за них піддавася стягненням, які за суворістю правових наслідків мають ознаки кримінально-правового характеру.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що нікого не може бути вдруге притягнуто до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

Європейський суд з прав людини, зокрема у справі «Сергій Золотухін проти Росії», сформулював позицію, згідно з якою ст. 4 Протоколу № 7 трактується як заборона кримінального переслідування особи двічі за правопорушення, якщо воно випливає з ідентичних фактів, які є по суті тими ж самими.

У п. 132 справи «А та Б проти Норвегії» (рішення ЄСПЛ від 15 грудня 2016 року) зазначено, що матеріальні критерії для визначення того, чи існує досить тісний зв`язок за суттю, включають у себе:

- чи переслідують різні провадження взаємодоповнюючі цілі і, таким чином, стосуються не тільки in abstrakto, але й in concreto, різних аспектів соціально неправомірної поведінки;

- чи є подвійність провадження передбачуваним наслідком (як в законодавстві, так і на практиці) одного і того ж оспорюваного діяння (idem);

- чи проводяться паралельні провадження таким чином, щоб уникнути, наскільки це можливо, будь-якого дублювання в збиранні, а також оцінці доказів шляхом належної взаємодії між різними компетентними органами з тим, щоб факти, встановлені в одному провадженні, також використовувалися в іншому провадженні;

- і, перш за все, чи враховується санкція у першому завершеному провадженні в тих провадженнях, які завершуються пізніше з тим, щоб особа, якої вони стосуються, не несла надмірний тягар.

На думку суду, застосування заходів кримінально-правового впливу (кримінальна відповідальність) до особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, на підставі сукупності аналогічних дисциплінарних правопорушень, за кожне з яких вона зазнала стягнення, порушує принцип non bisin idem («двічі за одне й те саме не карають»), передбачений ст. 61 Конституції України та ч. 1 ст. 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Адже вчинені ОСОБА_6 протягом відбування покарання у виді позбавлення волі діяння, не утворюючи ознак кримінального правопорушення, можуть розглядатись як правопорушення, що мають кримінально-правовий характер (з огляду на характер об`єкта посягання та суворість правових наслідків, що настають).

До схожого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року в справі № 397/1694/14-к (провадження № 51-8521км18).

Таким чином, засудження ОСОБА_6 за вчинення вищеперерахованих порушень режиму відбування покарання призведе до того, що останній буде двічі притягнутий до юридичної відповідальності (дисциплінарної за формою, але кримінальної за суттю) за одні й ті ж правопорушення.

Тому з інкримінованого ОСОБА_6 обвинувачення за ст. 391 КК України слід виключити зазначені в обвинувальному акті епізоди порушень вимог режиму відбування покарання, що мали місце 27 квітня 2017 року, 09 липня 2017 року, 14 липня 2017 року, 11 серпня 2017 року, 15 серпня 2017 року, 17 серпня 2017 року, 09 грудня 2017 року, 15 грудня 2017 року, 17 грудня 2017 року, 03 січня 2018 року, 05 січня 2018 року, 25 січня 2018 року (два епізоди), 28 січня 2018 року (два епізоди), 01 лютого 2018 року, 03 лютого 2018 року.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 02 грудня 2019 року (провадження № 2148кмо18), аналізуючи дотримання судом гарантій, передбачених у ст. 4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголосила на неможливості юридичної оцінки одних і тих самих фактів, які нерозривно пов`язані між собою, в різних провадженнях.

Тому докази, надані прокурором на підтвердження притягнення ОСОБА_6 до дисциплінарної відповідальності за вказаними епізодами порушень вимог режиму відбування покарання (постанови про накладення дисциплінарних стягнень, рапорти, акти, протоколи дисциплінарної комісії, посадові інструкції працівників установи тощо) (Том 2, а.с. 102-166; Том 3, а.с. 3-19, 22-237) не ставляться судом в основу доведеності вини обвинуваченого за ст. 391 КК України, а враховуються як характеризуючі особу ОСОБА_6 дані.

Суд розцінює невизнання вини обвинуваченим як намагання ОСОБА_6 ухилитись від покарання за вчинене кримінальне праопорушення, оскільки під час судового розгляду достовірно встановлено факт умисної злісної непокори обвинуваченого законним вимогам представника адміністрації Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» і факт піддання протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу за порушення вимог режиму відбування покарання.

При цьому, суд не погоджується із доводами сторони захисту про те, що відсутність у чинному законодавстві спеціального суб`єкта «адміністрації» та чіткого переліку осіб, уповноважених діяти від імені адміністрації установи покарань, виключає в діях обвинуваченого склад інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України.

Помилковими є твердження сторони захисту і стосовно того, що ОСОБА_8 , як начальник відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» не є суб`єктом, який наділений правом за диспозицією ст. 391 КК України висувати вимоги адміністрації установи виконання покарань.

Так, ст. 391 КК України встановлена відповідальність за злісну непокору вимогам адміністрації установи виконання покарань. За змістом зазначеної норми злісна непокора законним вимогам адміністрації установи виконання покарань (виправної колонії) або інша протидія адміністрації у законному здійсненні її функцій можлива лише в межах такої установи (місце вчинення злочину) і тільки щодо адміністрації останньої.

Під злісною непокорою законним вимогам адміністрації розуміється відкрита відмова особи, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, від виконання конкретних і законних вимог представника адміністрації установи, який уповноважений пред`явити таку вимогу, а особа, яка відбуває покарання, зобов`язана і має можливість її виконати, але умисно не виконує.

Диспозиція ст. 391 КК України є бланкетною, яка для розкриття її змісту відсилає до інших нормативно-правових актів, інструкцій, правил, положень, тощо, які регламентують як обсяг повноважень відповідної службової особи, яка висуває вимогу, так і обов`язки засудженого, недотримання яких призведе до кримінальної відповідальності за ст. 391 КК України.

Верховний Суд у постанові від 19 березня 2020 року у справі № 314/1905/17 (провадження № 51-5639км19) зазначив, що адміністрацією установи виконання покарань є особи, наділені правом застосовувати до засуджених заходи заохочення і стягнення.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 135 КВК України питання про доцільність застосування стягнення до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, вирішується на засіданні дисциплінарної комісії установи виконання покарань. До складу дисциплінарної комісії входять начальник установи виконання покарань, його заступники та начальники служб установи, які за своїми функціональними обов`язками безпосередньо спілкуються з особами, які відбувають покарання у виді позбавлення волі.

Із посадової інструкції начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_8 вбачається, що його посада входить до складу адміністрації установи виконання покарань, оскільки передбачає наявність у нього повноважень щодо участі у засіданнях дисциплінарної комісії установи та щодо винесення вимог виконання засудженими встановленого в установі розпорядку дня, дотримання режиму відбування покарання.

Таким чином, суд вважає, що ОСОБА_8 як начальник відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» є суб`єктом, який має право за диспозицією ст. 391 КК України висувати вимоги адміністрації установи виконання покарань, а тому його вимога приступити до виконання роботи по благоустрою місць позбавлення волі згідно з ст. 118 КВК України, яка була адресована ОСОБА_6 та мала місце 14 березня 2018 року о 09 год. 30 хв., була законною.

Надані стороною захисту копії відповіді з Міністерства юстиції України від 12 червня 2019 року, Адміністрації державної кримінально-виконавчої служби України від 14 червня 2019 року, Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» від 19 липня 2019 року (Том 2, а.с. 97-99) не спростовують вищенаведених висновків суду щодо наявності законних підстав для віднесення посади начальника відділення соціально-психологічної служби відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» до суб`єктів, які мають право за диспозицією ст. 391 КК України висувати вимоги адміністрації установи виконання покарань, оскільки ці документи не містять об`єктивних даних, які б піддавали логічним сумнівам такі висновки суду.

Не спростовує обґрунтованість обвинувачення і надана стороною захисту копія посадової інструкції начальника Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» ОСОБА_27 (Том 4, а.с. 4-7), оскільки такий документ повноважень посадової особи адміністрації установи, яка висунула відповідну вимогу ОСОБА_6 14 березня 2018 року, не стосується.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_8 висунув ОСОБА_6 вимогу щодо виконання роботи по благоустрою колонії у робочий час, а тому вказана вимога є неправомірною, суд відхиляє, оскільки як убачається із характеристики на обвинуваченого від 14 березня 2018 року (Том 1, а.с. 89-92) та показів свідка ОСОБА_8 , ОСОБА_6 в установі не працював як на час допущення проступку 14 березня 2018 року, так і в будь-який інший час, а тому вимоги режиму робочого часу на нього не розповсюджувалися.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
ОСОБА_6 вчинив нетяжкий злочин.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому відповідно до ст. 66 КК України, судом не встановлено.
Обставиною, що обтяжує обвинуваченому покарання відповідно до ст. 67 КК України, є рецидив злочинів.
Судом враховується, що ОСОБА_6 раніше неодноразово судимий, за місцем відбуття покарання характеризується вкрай негативно, згідно довідки про заохочення та стягнення жодного разу не заохочувався, а також 73 рази був підданий дисциплінарним стягненням.
Крім того, суд відповідно до положень ст. 314-1 КПК України враховує при призначенні обвинуваченому покарання досудову доповідь Хмельницького районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у Хмельницькій області від 27 квітня 2022 року, згідно з якою орган пробації, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість ОСОБА_6 , його спосіб життя, історію правопорушень, високу ймовірність вчинення повторного кримінального правопорушення, вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк буде недоцільне та становитиме високу небезпеку для суспільства (Том 5, а.с. 137-139).
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що мірою покарання, необхідною і достатньою для виправлення обвинуваченого, повинна бути обрана міра покарання у вигляді позбавлення волі.
Підстав для призначення ОСОБА_6 більш м`якого покарання, ніж передбачене санкцією ст. 391 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, а також для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням згідно з ст. 75 КК України, враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, суд не вбачає.
Відповідно до положень ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Із матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше судимий, крім іншого, за вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року за ст.ст. 395 ч. 1, 70 ч. 4 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Даний злочин вчинено ОСОБА_6 після ухвалення вироку Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року і до відбуття призначеного за цим вироком покарання.
Разом з тим, на час ухвалення даного вироку ОСОБА_6 повністю відбув покарання, призначене за вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року.
Об`єднана палата кримінального касаційного суду Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2021 року у справі № 243/7758/20 виклала правовий висновок щодо застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України, відповідно до якого для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності: перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком; друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком. Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1 ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком.
Враховуючи викладене, суд вважає, що відсутні підстави для призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням вимог ст. 71 КК України.
Водночас, суд також враховує, що вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року ОСОБА_6 призначено покарання за ст. 391 КК України у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 лютого 2014 року та остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 1 місяць з конфіскацією майна, яке є його власністю.
Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21 грудня 2020 року частково задоволено апеляційну скаргу захисника, вказаний вирок скасовано та призначено новий розгляд матеріалів кримінального провадженні у суді першої інстанції. При цьому, підставою скасування вироку були істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом першої інстанції під час розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 416 КПК України при новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.
Враховуючи, що ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 21 грудня 2020 року вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 11 вересня 2020 року було скасовано не з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, а в зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, ОСОБА_6 слід призначити покарання з дотриманням вимог ч. 2 ст. 416 КПК України щодо неможливості його посилення.
Також, на думку суду, у зв`язку з призначенням ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, з метою забезпечення виконання покладених на нього обов`язків по відбуванню покарання останньому слід змінити запобіжний захід на тримання під вартою до набрання вироком законної сили, але не довше, ніж на 60 днів.
При вирішенні питання про зміну запобіжного заходу, судом на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів оцінено в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність судимостей, тяжкість покарання, яке призначається обвинуваченому, вік та стан здоров`я останнього, його характеристику за місцем попереднього відбування покарання.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 05 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 було продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави в розмірі 22 700 грн 00 коп. Вказана сума застави була внесена заставодавцем ОСОБА_28 08 лютого 2021 року на відповідний депозитний рахунок ТУ ДСАУ в Хмельницькій області.
Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому, застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
Відтак, суд вважає, що застава в сумі 22 700 грн 00 коп підлягає поверненню за належністю заставодавцю ОСОБА_28 .
Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Судові витрати по справі відсутні.
Початок строку відбування покарання обвинуваченому слід обчислювати з дня взяття його під варту, тобто з 20 жовтня 2022 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 373, 374 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України, призначивши йому покарання 1 (один) рік позбавлення волі.

Змінити щодо ОСОБА_6 запобіжний захід із застави на тримання під вартою до вступу вироку в законну силу, але не довше ніж по 18 грудня 2022 року включно.

Початок строку відбування покарання рахувати ОСОБА_6 з дня взяття його під варту - 20 жовтня2022 року.
Зарахувати ОСОБА_6 в строк відбуття покарання час тримання під вартою з 11 вересня 2020 року по 09 лютого 2021 року включно відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Відповідно до ч. 11 ст. 182 КПК України повернути заставодавцю ОСОБА_28 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий 31 липня 2015 року Волочиським РС УДМС України в Хмельницькій області, внесену нею згідно квитанції від 08 лютого 2021 року за обвинуваченого ОСОБА_6 заставу в розмірі 22 700 (двадцять дві тисячі сімсот) грн 00 коп.
Речові докази - матеріали з особової справи засудженого ОСОБА_6 залишити у матеріалах кримінального провадження.
Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для обвинуваченого строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1