У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2022 року м. Ужгород
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Вишково, Хустського району, Закарпатської області мешканця АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, -
20.02.1997 року ПрАТ «Хустський кар`єр» отримало спеціальний дозвіл на користування надрами № 801. Мета користування надрами видобування андезитів, придатних для виробництва каменю бутового і щебеню та туфів, придатних для виробництва стінового каменю на Рокосівському родовищі ділянки Центральна та Західна, площею 46,6 га, строком на 20 років, тобто, до 20.02.2017 року.
Відповідно до пункту 22 «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами», затвердженого постановою КМУ № 615 від 30.05.2011, пункту 25 «Положення про порядок проведення державної експертизи та оцінки запасів корисних копалин», затвердженого Постановою КМУ № 865 від 22.12.1994 та врахувавши пропозиції Комісії з питань надрокористування (протокол № 7/2016 від 29.12.2016) Державна служба геології та надр України своїм Наказом № 5 від 11.01.2017 зупинила дію спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997року , наданого ПрАТ «Хустський кар`єр».
Крім того, строк дії спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997 року, виданого ПрАТ «Хустський кар`єр», взагалі закінчився 20.02.2017 року.
Відповідно до вимог п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України №59 від 27.01.1995 року право на користування надрами засвідчується актом про надання гірничого відводу за формою додатку №1.
Досудовим розслідуванням встановлено, що термін дії Акту про надання гірничого відводу, наданого ПрАТ «Хустський кар`єр» з метою видобування андезиту Західної та Центральної ділянок Рокосівського родовища Закарпатської області- була поновлена 10.01.2019 року відповідно до Наказу № 9 від 10.01.2019 року Державною службою геології та надр України.
Тобто, у період часу з 11.01.2017р. по 10.01.2019р. ПрАТ «Хустський кар`єр», дія спеціального дозволу № 801 від 2.02.1997 року на видобуток андезиту була зупинена.
Відповідно до наказу № 03-к від 31.01.2011р. Голови Наглядової ради ПАТ «Хустський кар`єр» з 01.02.2011 генеральним директором вказаного товариства призначено ОСОБА_4 .
Відповідно до Контракту, укладеного між ПАТ «Хустський кар`єр» в особі Голови Наглядової ради Товариства та Генеральним директором ОСОБА_4 останній зобов`язаний: безпосередньо і через соормований апарат здійснювати поточне управління (керівництво) Товариством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використанш і збереження майна Товариства; рішення Генерального директора приймаються шляхом підписання ним відповідного документу; до компетенції Генерального директора належить вирішення всіх питань, пов`язаних з керівництвом поточною діяльністю Товариства, крім питань, що належать до компетенції Загальних зборів та Наглядової ради, зокрема: укладати цивільно-правові та господарські договори, вчинення всякого роду правочинів, спрямованих на забезпечення виконання прийнятих товариством зобов`язань; організація і забезпечення бухгалтерської та статистичної звітності Товариства, відповідальність за її достовірність; видача в межах своїх повноважень наказів (розпоряджень), обов`язкових для осіб, що перебувають з Товариством у трудових відносинах з питань організації виробництва та праці; укладення відповідних договорів з особами, що приймають на себе матеріальну відповідальність у Товаристві, у тому числі за схоронність печатки Товариства. Генеральний директор зобов`язаний не розголошувати комерційну таємницю Товариства та конфіденційну інформацію; Генеральний директор виконує функції і обов`язки, які чинним законодавством покладаються на Товариство і закріплені за Генеральним директором; Генеральний директор зобов`язаний забезпечувати збереження таємниці та конфіденційної інформації у Товаристві, а також здійснювати організаційні та практичні заходи щодо створення умов для забезпечення охорони комерційної таємниці; Генеральний директор зобов`язаний виконувати умови колективної угоди, яка укладалась, і несе персональну відповідальність за невиконання умов колективної угоди відповідно до чинного законодавства України; генеральний директор повинен забезпечувати прибутковість і конкурентоспроможність Товариства, його фінансово-економічну стабільність (п. 1.1., п. 3.2. п. 3.4. п. 3.7., п. 3.8., п. 3.9., п. 3.11., п. 4.11.).
Проте, всупереч вищевказаним нормативно-правовим актам та Контракту ОСОБА_4 , обіймаючи посаду генерального директора ПрАТ «Хустський кар`єр», будучи службовою особою, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно і цілеспрямовано, використовуючи своє службове становище, достовірно знаючи що з 11.01.2017 Державна служба геології та надр України наказом № 5 зупинила дію спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997 року на видобуток андезиту, а з 20.02.2017 року взагалі сплив строк її дії, а також термін дії Акту гірничого відводу з метою видобування андезиту Західної та Центральної ділянок Рокосівського родовища Закарпатської області також закінчився 20.02.2017 року, приймав розпорядчі рішення, чим самим продовжив роботу ПАТ «Хустський кар`єр», що призвело з 11.01.2017 по 31.08.2017 до незаконного видобування шляхом вибухів з Центральної та Західної ділянки Рокосівського родовища у с. Рокосово, Хустського району Закарпатської області корисних копалин - андезиту, який відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 827 від 12.12.1994 «Про затвердження переліків корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення» відноситься до корисних копалин загальнодержавного значення.
У клопотанні слідчий зазначає про те , що ОСОБА_4 обіймаючи посаду генерального директора ПрАТ "Хустський кар`єр», будучи службовою особою, оскільки відповідно до Контракту на нього покладені організаційно-розпорядчі функції, реалізуючи свій злочинний умисел на видобування корисних копалин загальнодержавного значення шляхом проведення буро-вибухових робіт, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи умисно і цілеспрямовано, у період часу з 11.01.2017 по 31.08.2017, в порушення вимог ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та ст.ст. 16, 19, 23, 24 Кодексу України про надра, здійснив всі необхідні дії, спрямовані на незаконний видобуток корисних копалин загальнодержавного значення, та користування надрами ПрАТ «Хустський кар`єр» у період зупинення, а потім закінчення дії спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997 на видобуток андезиту.
Так, ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що дія спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997 на видобуток андезиту закінчилась, він видав та власноручно підписав як генеральний директор ПрАТ "Хустський кар`єр» 8 (вісім) актів приймання-здачі виконаних буро-вибухових робіт. При цьому, ОСОБА_4 , бажаючи приховати вчинюваний ним злочин, умисно не проінформував директора філії «Карпативибухпром» ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод»», яке виконувало ці роботи, про те, що на той час дія спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997 на видобуток андезиту закінчилась.
Таким чином, своїми злочинним діями ОСОБА_4 власноручно підписав: 13.04.2017 року Акт № 35-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення" негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 14 606 м.куб. андезиту на загальну суму 298 838,76 грн.; 26.04.2017 року Акт № 44-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 7 246 м.куб. андезиту на загальну суму 148 253,16 грн.; 30.05.2017 року Акт № 64-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без розробки негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 7 503 м.куб. андезиту на загальну суму 153 511,38 грн.; 08.06.2017 року Акт № 73-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 5 562 м.куб. андезиту на загальну суму 113 798,52 грн.; 24.06.2017 року Акт № 84-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 5 108 м.куб. андезиту на загальну суму 104 509,68 грн.; 30.06.2017 року Акт № 91-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 6 406 м.куб. андезиту на загальну суму 131 066,76 грн.; 13.07.2017 року Акт № 101-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 14 724 м.куб. андезиту на загальну суму 382 529,52 грн.; 28.07.2017 року Акт № 110-БВР приймання-здачі виконаних буровибухових робіт без подрібнення негабариту шифр 0924, відповідно до якого, шляхом проведення вибухів було видобуто 11 858 м.куб. андезиту на загальну суму 308 070,84 грн.
У той же час, службові особи філія «Карпативибухпром» ДП «Науково-виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод», будучи необізнаними про злочинні наміри ОСОБА_4 , виконуючи свої господарські зобов`язання за договором від 20.12.2016 № 4/17, виконали буровибухові роботи на Рокосівському родовищі, видобувши згідно вказаних актів здачі-прийняття робіт андезиту у загальному об`ємі 73 013 м. куб.
При цьому ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді генерального директора ПрАТ «Хустський кар`єр», мав реальну можливість та як керівник підприємства був зобов`язаний вчинити дії щодо припинення та недопущення робіт по видобуванню корисних копалин загальнодержавного значення шляхом вибуху під час закінчених дії спеціального дозволу № 801 від 20.02.1997.
В ході досудового рсзслідування встановлено, що забір ПрАТ «Хустський кар`єр», розташованого у Промзоні, 1, с. Рокосово Хустського району Закарпатської області андезиту з Рокосівського родовища (Центральна та Західна ділянка), під час зупинення та закінчення дії спеціального дозволу на користування надрами № 801 від 20.02.1997 року - є бездозвільним видобуванням корисних копалин загальнодержавного значення, що суперечить чинному природоохоронному законодавству, а відтак є порушенням законодавства про надра у формі бездозвільного (самовільного) користування надрами, передбаченого ст. 16, 19, 65 Кодексу України про надра від 27.07.1994 № 132/94 ВР.
Таким чином, у результаті умисних дій генерального директора ПрАТ "Хустський кар`єр» ОСОБА_4 здійснило незаконне видобування з Рокосівського родовища Центральної та Західної ділянки корисних копалин загальнодержавного значення, а саме андезиту, вчинене шляхом вибуху.
17.06.2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, тобто у незаконному видобуванню корисних копалин загальнодержавного значення, вчинене шляхом вибуху.
Вина підозрюваного ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, як стверджує у клопотанні слідчий, підтверджується комплексом зібраних в рамках кримінального провадження доказів, зокрема: показами свідків, актами приймання-здачі виконаних буровибухових робіт, розрахунків Державної екологічної інспекції у Закарпатській області, висновком інженерно-екологічної експертизи, та іншими зібраними в ході проведення досудового розслідування матеріалами кримінального провадження.
Обґрунтовуючи клопотання в частині неможливості застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу аніж тримання під вартою слідчий зазначає, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачена кримінальна відповідальність у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.
Враховуючи той факт, що ОСОБА_4 , вчинив тяжкий злочин, направлений проти довкілля, тому обрати відносно останнього запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання не надається можливим, оскільки воно, на думку органу досудового розслідування, буде неефективним.
Запобіжний захід у вигляді особистої поруки передбачає собою перебування підозрюваного під виховним впливом людей, близьких по роботі, місцю проживання або пов`язаних між ними родинними зв`язками. В ході проведення досудового розслідування не встановлено осіб, які б поручились за виконанням підозрюваним покладених на нього обов`язків та які викликають довіру суду не встановлено, що унеможливлює обрання відносно останнього запобіжного заходу у вигляді особистої поруки.
Обрати відносно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, на думку соілчого, не надається можливим, оскільки, враховуючи тяжкість вчиненого ним злочину, та невідворотність покарання, останній може ухилитись від досудового розслідування та суду, наприклад, переховуватися від слідства та суду.
Крім того, при застосуванні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту не буде усунуто ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Окрім того, при обранні вказаного заходу, підозрюваний може впливати на свідків, в даному кримінальному провадженні, щодо зміни їхніх показів на судовому розгляді.
Також слідчий вказує на наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема вважає, що підозрюваний перебуваючи на волі, може: переховуватись від органів досудового розслідування та суду розуміючи невідворотність покарання за вчинений ним тяжкий злочин. Злочин, який інкримінується ОСОБА_4 , є тяжким і передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк до 8 років, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для підозрюваного переховуватись від органів досудового розслідування та суду.
Вищевказані обставини, дають підстави вважати, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення тяжкого злочину, може переховування від органів досудового розслідування; знищити, сховати або спотворити будь-які речі чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, які невстановлені органом досудового розслідування; незаконного впливати на свідків тобто чинити на них психологічний тиск чи фізичний вплив щоб вони змінили або відмовились від своїх показів, або схиляти їх до дачі неправдивих показань з обставин вчинення підозрюваним кримінального правопорушення.
Крім цього, ОСОБА_4 , зможе впливати на експертів та спеціалістів які залучені у кримінальному провадженні при проведенні слідчих дій та до проведення судових експертиз.
Це створює загрозу тиску та підбурювання вказаних осіб до дачі неправдивих показань, або відмови від надання таких.
Також може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, тобто перешкодити явці потерпілого до органу досудового розслідування та в суд, для проведення слідчих дій та дачі показів; вчиняти інші кримінальні правопорушення. Зокрема, ОСОБА_4 знаючи, яким чином складаються для нього обставини в кримінальному провадження (він є підозрюваним), з метою збереження нерухомого майна, він може відчужити його, з метою унеможливити накладання на таке майно арешту.
Таким чином, слідчий у клопотанні вказує на наявність ризиків, передбачених п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.
При цьому, слідчий зазначає, що розмір застави, визначений ч. 5 ст. 182 КПК України, для підозрюваного ОСОБА_4 є недостатнім та нездатний повною мірою забезпечити виконання ним покладених на нього процесуальних обов`язків, оскільки останній підозрюється у вчиненні злочину де розмір завданої державі шкоди складає 164 950 970,00 грн.
З урахуванням наведеного, керуючись вимогами п. 5 ч. 2 ст. 40, п. 9 ч. 2 ст. 131, ст.132, п. 4 ч. 1 ст. 176, п.1, п. 3, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 177, п. 1, п. 2, п. 6, п. 10 ст. 178, 183, 184, 194, 197 КПК України, слідчий у клопотанні просить застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 діб.
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 подане клопотання підтримав, просила обрати відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Зокрема, прокурор звернув увагу на те, що ОСОБА_4 органом досудового розслідування обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів, санкція за вчинення якого передбачає покарання у виді позбавлення волі до восьми років та наведені в клопотанні ризики є дійсними і триваючими, а відтак, більш м`який запобіжний захід, як тримання під вартою не може їм запобігти.
Захисник підозрюваного ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні, заперечив проти задоволення клопотання. Зазначив, що клопотання прокурора є не обґрунтованим та безпідставним, а ризики наведені у клопотанні є надуманими та таким, що не відповідають дійсності. Також вважає, що клопотання не підлягає до задоволення з підстав необґрунтованості підозри врученої ОСОБА_4 .. Просив при вирішенні даного клопотання врахувати особу підозрюваного ОСОБА_4 , який є одруженим, має трьох дітей, працює виконавчим директором на підприємстві. Тобто, ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки, є раніше не судимим, на виклики до слідчого зявляється та від явки до судуне ухилявся, а серед колег користується авторитетом. З урахуванням наведених заперечень у письмових поясненнях, просив відмовити у задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_4 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою,. Просив, у разі якщо суд прийде до висновку про необхідність застосування запобіжного заходу до ОСОБА_4 , то обрати такий, як особисте зобов`язання.
Підозрюваний ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав пояснення свого захисника, просив відмовити у задоволенні клопотання слідчого.
Заслухавши думку прокурора, пояснення підозрюваного та його захисника, дослідивши матеріали внесеного клопотання з додатками, а також письмові заперечення сторони захисту, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
16 червня 2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.240 КК України, а саме у незаконному видобуванні корисних копалин загальнодержавного значення, вчиненого шляхом вибуху.
Згідно змісту ст.ст.131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно положень ст. 178 КК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
Відповідно до ч.1. ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У відповідності до п.3 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.
Згідно правової позиції викладеній у рішенні Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року по справі «Харченко проти України» (п. 80), при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Таким чином ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.240 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до восьми років, та яке у відповідності до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
Отже, слідчий суддя дійшов висновку, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які містяться в клопотанні слідчого, а документи, які містять такі дані, надані до суду разом з клопотанням. Враховуючи, що слідчий суддя на цьому етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, то з огляду на наявні в матеріалах провадження дані слідчий суддя дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.240 КК України.
Окрім цього, виходячи з поняття «обґрунтована підозра», наведеного в п.175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).
При цьому слід зауважити, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведення винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.
В свою чергу, всі обставини провадження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 мають з`ясовуватися судом під час судового розгляду у встановленому законом порядку.
Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» від 25.04.2003 року №4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.
В п. 13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.
Відповідно до мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 8 липня 2003 року №14-рп/2003 в справі №1-23/2003, тяжкість злочину законом не визначається, як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а не тільки взяття під варту, і при цьому, за своєю правовою природою запобіжний захід не є кримінальним покаранням.
Разом з тим, згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Слідчий суддя враховує, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).
Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.
Враховуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку, що підозра ОСОБА_4 у вчиненні данного кримінального правопорушення за відсутності фактичних даних, які б свідчили про те, що інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити його належної поведінки та виконання процесуальних обов`язків, передбачених КПК України, не є визначальною підставою для обрання йому найбільш суворого запобіжного заходу у виді взяття під варту.
Доводи прокурора ОСОБА_3 про необхідність обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з метою забезпечення уникнення можливості підозрювного знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків, експерта у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення слідчий суддя вважає не переконливими, оскільки, такі тврдження прокурора грунтуються виключно на припущеннях, а не на конкретних фактах та доказах..
При вирішенні даного клопотання, слідчий суддя бере до уваги, що повідомлення про підозру ОСОБА_4 вручено 17.06.2022 року, при цьому підозрюваний мав можливість спілкуватись , впливати на свідків та експерта чи сховати, знищити та спотворити будь який доказ, однак, органом досудового розслідування, на час розгляду данного клопотання, не надано жодного підтвердження вчинення підозрюваним ОСОБА_4 таких дій. Крім того, підозрюваний ОСОБА_4 на виклики слідчого, прокурора та суду з`являється, має тісні соціальні зв`язки, зокрема, є одружений, має на утриманні трьох дітей, постійне місце проживання та постійне місце роботи та до кримінальної відповідальності раніше не притягався,
При цьому, слідчим суддею враховується і той факт, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких ч. 4 ст. 240 КК України, відповідальність за яке, передбачає позбавлення волі від п`яти до восьми років, та усвідомлюючи неминучість покарання, підозрюваний може переховування від органів досудового розслідування та/або суду, таким чином наявний ризики, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.
При цьому, у судовому засіданні не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти вказаному ризику та забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.
Так, при вирішенні питання про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу, крім наявних ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України.
Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Також при обранні конкретного виду запобіжного заходу ОСОБА_4 , слідчим суддею враховуються й вимоги положення 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод та Практики Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Згідно з висновком, викладеним ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року, сторона обвинувачення повинна продемонструвати дані, які свідчать з достатнім ступенем переконливості, що арештованому необхідно знаходитися під вартою.
У контексті достатності підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою як найбільш суворого, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі "В. проти Швейцарії" від 26 січня 1993 року дійшов висновку, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки в залежності від суворості можливого покарання. ЇЇ треба визначати з урахуванням низки інших релевантних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховуватись від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою. У рішенні у справі «Мамедова проти РФ» від 01 червня 2006 року Суд констатував, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v. Russia (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови).
Тому, посилання прокурора ОСОБА_3 на те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину не може безумовно свідчити про те, що підозрюваний у випадку застосування до нього іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, може переховуватись від органів досудового слідства або суду. Більш того, прокурор не вказав риси особистості або поведінки підозрюваного, які б виправдали його висновок про наявність небезпеки, що ОСОБА_4 має намір сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів або незаконно впливати на свідків, та яких саме, експерта та можливих очевидців скоєних правопорушень, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або вчинити інше кримінальне правопорушення. Окрім цього, слідчим суддею береться до уваги й те, що підозрюваний має постійне місце проживання, одружений, а також ОСОБА_4 , не будучи затриманим, самостійно з`явився за викликом до суду, для розгляду даного клопотання.
Частиною 1 статті 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Виходячи з встановлених слідчим суддею обставин, з урахуванням даних про особу підозрюваного, який, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , працевлаштований, за місцем проживання скарг або заяв з боку сусідів не надходило, раніше не судимий, слідчий суддя вважає, що в силу характеру діяння, в якому підозрюється ОСОБА_4 та потреби у встановлені істини у кримінальному провадженні, прокурором доведено обставини, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 194 КПК України, але не доведено обставини, передбачені п. 3 ч. 1 цієї статті, а тому, в задоволенні клопотання про застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під варту слід відмовити.
Разом з тим, приймаючи до уваги наявність ризику, передбаченого п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховування від органів досудового розслідування та суду, а також враховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винним, у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 240 КК України, слідчий суддя вважає за можливе застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у виді домашнього арешту без застосування засобу електронного контролю, оскільки саме такий запобіжний захід буде достатнім для потреб досудового розслідування та зможе забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти ризикам, визначених ст.177 КПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.
Згідно з ч. 2 ст. 181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
У відповідності до ч.5 ст.194 КПК України на підозрюваного ОСОБА_4 слід покласти наступні обов`язки: прибувати до слідчого, прокурора та суду за їх першою вимогою; заборонити залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду в нічний період доби з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.; повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.
Також роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Керуючись ст. ст. 176, 178, 181, 186, 193, 194, 196, 197, 309, 310 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В :
Застосувати відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Вишково, Хустського району, Закарпатської області мешканця АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 240 КК України, запобіжний захід у виді домашнього арешту, без застосування електронних засобів контролю.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 наступні обов`язки:
1) прибувати до слідчого, прокурора та суду за їх першою вимогою;
2) заборонити залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду в нічний період доби з 22 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв.;
3) повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання;
4) здати на зберігання до Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що надають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.
Роз`яснити ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України працівники поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Встановити строк дії ухвали про тримання ОСОБА_4 під домашнім арештом до 19 серпня 2022 року включно.
Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного Хустського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Закарпатській області.
Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено і проголошено 27.06.2022 року о 16 год. 15 хв.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1