ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 липня 2022 року

м. Київ
справа № 404/2107/21

провадження № 51-149км22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду

м. Кіровограда від 13 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Білоусівка Вознесенського району Миколаївської області, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 16 липня 2015 року вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки; 06 серпня

2018 року звільнений з місць несвободи по відбуттю строку покарання,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 14 серпня 2019 року вироком Мелітопольського районного суду Запорізької області за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки; на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.

Вступ
26 січня 2021 року, засуджені проникли до квартири потерпілих, звідки таємно викрали майно, яке належить потерпілим на загальну суму 3336, 74 грн. В цей час до квартири повернулася потерпіла, яка помітила їх злочинні дії, однак засуджені вирішили довести свій злочинний умисел до кінця, у зв`язку з чим ОСОБА_6 застосував до потерпілої отруйну речовину подразнюючої дії, після чого він же наніс останній один удар в праве плече, чим спричинив потерпілій легкі тілесні ушкодження і відтак засуджені з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, заподіявши потерпілим матеріальну шкоду на вказану вище суму.
Суд першої інстанції засудив до покарання у виді позбавлення волі:
ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 186 КК України строком на 5 років;
ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 186 КК України строком на 5 років.

На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного даним вироком, невідбутої частини покарання, призначеного вироком Мелітопольського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2019 року, призначено ОСОБА_6 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Апеляційний суд, після розгляду апеляційних скарг захисників засуджених та засудженого ОСОБА_6 , вирок районного суду залишив без зміни.
Не погоджуючись з рішенням судів першої та апеляційної інстанцій, засуджені подали касаційні скарги, які є аналогічними за своїм змістом, в них, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просять скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо них у зв`язку з тим, що не встановлено достатніх доказів для доведення їх винуватості і вичерпані можливості отримання таких доказів.

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, в порядку касаційного розгляду, має відповісти на доводи:

Стосовно наявності належних та допустимих доказів у даному кримінальному провадженні на підтвердження винуватості засуджених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України;
Щодо постановлення судових рішень у даному кримінальному провадженні з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело, крім іншого, до порушення права засуджених на захист.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Кіровський районний суд м. Кіровограда від 13 вересня 2021 року засудив за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі:
ОСОБА_7 строком на 5 років;
ОСОБА_6 строком на 5 років. На підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання, призначеного даним вироком, невідбутої частини покарання, призначеного вироком Мелітопольського районного суду Запорізької області від 14 серпня 2019 року, призначено ОСОБА_6 за сукупністю вироків остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на

6 років.
ОСОБА_7 та ОСОБА_6 визнано винуватими у тому, що вони 26 січня 2021 року о 13:00, діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих спонукань, шляхом підбору ключа, відкрили замок вхідних дверей та проникли до квартири АДРЕСА_3 , де проживали потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , звідки таємно викрали майно, яке належить потерпілим на загальну суму 3336, 74 грн. В цей час до квартири повернулася потерпіла, яка помітила їх злочинні дії, однак засуджені вирішили довести свій злочинний умисел до кінця, у зв`язку з чим ОСОБА_6 застосував до потерпілої отруйну речовину подразнюючої дії, після чого він же наніс останній один удар в праве плече, чим спричинив їй легкі тілесні ушкодження і відтак засуджені з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд, заподіявши потерпілим матеріальну шкоду на вказану вище суму.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року вирок районного суду залишено без зміни.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах, які є аналогічними за своїм змістом, засуджені, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до неправильної кваліфікації їх дій за ч. 3 ст. 186 КК України, просять скасувати оскаржувані судові рішення та закрити кримінальне провадження щодо них у зв`язку з відсутністю достатніх доказів доведеності їх винуватості у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення.
Свої доводи засуджені аргументують тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а рішення цього суду є незаконним та необґрунтованим.
Крім цього, вказують на те, що судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено достатніх доказів на підтвердження їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України.
Так, засуджені зазначають, що місцевим та апеляційним судами безпідставно не взято до уваги ті факти, що при їх затриманні було виявлено ряд речей, які були викрадені у потерпілих, а у відділку поліції змінилась їх наявність у особистих речах засуджених, які під час їх перебування у відділенні поліції, знаходились у працівників правоохоронних органів, а також те, що при їх обшуку не було виявлено знарядь для зламу замків, чи відповідної відмички і того, що в квартирі потерпілих не було знайдено жодних відбитків пальців рук засуджених, а тому їх дії суд безпідставно кваліфікував за ч. 3 ст. 186 КК України.
Також засуджені стверджують про недопустимість як доказів, які підтверджують їх винуватості, зокрема протоколів їх затримання, оскільки фактичне затримання відбулося без участі їх захисників та протоколів пред`явлення осіб для впізнання у зв`язку з тим, що відповідні слідчі дії були проведені за відсутності їх захисників й у результаті чого було порушено їх право на захист.
Разом з цим, на думку засуджених, проведення таких слідчих дій як пред`явлення їх осіб для впізнання були проведені з порушенням вимог КПК України, оскільки існувала відмінність між зовнішніми ознаками осіб, за якими потерпіла мала впізнати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та зовнішніми ознаками останніх, і потерпіла попередньо бачила їх на фотознімках, а тому, крім іншого, протоколи складені за результатами проведення зазначених слідчих дій є недопустимими доказами у даному кримінальному провадженні.

При цьому засуджені вказують на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні своїх рішень не звернули уваги на суперечності в показаннях потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні на підтвердження їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3

ст. 186 КК України та як результат в основу своїх рішень безпідставно поклали показання зазначених учасників кримінального провадження.
Також засуджені стверджують, що апеляційний суд не усунув допущених судом першої інстанції порушень, своє рішення про залишення поданих апеляційних скарг без задоволення належним чином не мотивував, дійшов передчасного висновку про законність, обґрунтованість вироку суду першої інстанції та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційні скарги засуджених не подавались.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 виступив на підтримку поданих касаційних скарг, а прокурор заперечував проти їх задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого ОСОБА_6 та прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що скарги засуджених

не підлягають задоволенню з таких мотивів.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суду, та застосовані норми права
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як установлено в частинах 1, 2 ст. 438 КПК України, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність підстав зазначених у ч. 1 цієї статті, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) чинним законом не передбачено.
Зі змісту касаційних скарг засуджених, які є аналогічними за своїм змістом, слідує те, що вони, крім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 409 та 410 КПК України, просять дати доказам у справі іншу оцінку, ніж та, яку дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Стосовно доводів касаційних скарг засуджених про те, що місцевим судом, а в подальшому, і апеляційним судом не встановлено достатніх доказів для доведеності їх винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, то колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України вирок суду першої інстанції повинен містити, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
У свою чергу, відповідно до ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Згідно з ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, зокрема якщо встановлена відсутність у діянні складу кримінального правопорушення та якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Недопустимість обґрунтування обвинувачення особи у вчиненні злочину на доказах, одержаних незаконним шляхом, закріплена в частини третій статті 62 Конституції України.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово

зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази, а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, обвинувачення особи у вчиненні кримінального правопорушення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних у результаті порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження.
Збирання, перевірка та оцінка доказів можливі лише в порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому законом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню; процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, висновки експертів.
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальному провадженні можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Так, перевіркою матеріалів даного провадження колегією суддів встановлено те, що висновки суду про винуватість засуджених у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, за обставин встановлених судом і викладених у вироку, ґрунтуються на зібраних органами досудового розслідування та досліджених у судовому засіданні доказах.
З вироку місцевого суду вбачається те, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України,у мотивувальній частині вироку суд виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив та зазначив місце, час, мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки, зазначив дії засуджених.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, засуджені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не визнали свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України. Проте суд, визнаючи їх винними у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, обґрунтовано послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_9 яка в суді першої інстанції, пояснила, що проживає однією сімєю разом з

ОСОБА_8 у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності останньому. 26 січня

2021 року, о 13-40, повернувшись до квартири за вказаною вище адресою, не змогла відчинити замок вхідних дверей квартири, оскільки двері були зачинені зсередини. Через декілька хвилин вхідні двері з внутрішнього боку відчинили ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . В свою чергу, ОСОБА_7 пробіг повз неї вниз по сходам, а ОСОБА_6 розпилив їй в очі подразнюючу речовину, в результаті чого вона на деякий час втратила здатність повноцінно бачити. Після цього ОСОБА_6 наніс їй один удар кулаком в плече, від чого вона втратила рівновагу і вдарилась об вхідні двері, а ОСОБА_6 зник з місця події. Зайшовши в квартиру вона виявила, що зникли речі, які належать їй та ОСОБА_8 . Крім того, пояснила, що цього ж дня за пропозицією працівників поліції брала участь у проведенні слідчої дії - предявлення осіб для впізнання, в ході якої вона впізнала ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , як осіб, які відкрито викрали майно з вищевказаної квартири. Разом з цим, під час судового розгляду вказала на засуджених, як на осіб, які вчинили щодо неї кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 186 КК України.

Крім того, суд послався на показання допитаного у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , який пояснив, що 26 січня 2021 року, точного часу не пам`ятає, коли він перебував на роботі, йому зателефонувала співмешканка ОСОБА_9 та повідомила, що на неї вчинено напад за місцем їх проживання. Вказав, що речі, які було викрадено з квартири відповідають переліку речей, які зазначені в обвинувальному акті.
Також свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснили, що вони будучи, в складі патрульного екіпажу, отримали повідомлення про вчинення кримінального правопорушення а саме проникнення двох невідомих осіб до квартири на АДРЕСА_4 та розпилення з газового балону «Терен-4» в обличчя особи, яка в ній проживала, речовини подразнюючої дії, внаслідок чого з квартири зникли ряд речей потерпілих. В ході здійснення ними патрулювання було помічено ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , які за зовнішніми ознаками підпадали під осіб, зазначених в отриманому орієнтуванні. Під час проведення поверхневого огляду ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , було виявлено певні речі та газовий балон подразнюючої дії «Терен-4». Після цього на місце затримання приїхали працівники поліції та проводили відповідні слідчі дії.
Крім цього, свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції пояснила, що 26 січня 2021 року, в обідній час, вона перебувала на балконі своєї квартири, а саме квартири АДРЕСА_5 . В цей час вона побачила як на подвір`ї, біля її під`їзду, перебувало двоє чоловіків, один з яких був одягнений в пальто та шапку, а інший в куртку дутої форми. Після цього ці чоловіки увійшли до під`їзду, а через деякий час вибігли з даного під`їзду. Через певний час вона довідалась, що невідомі особи заволоділи майном її сусідів, проникнувши до їх житла. Разом з цим, при перегляді в судовому засіданні відеозапису з нагрудних камер відеофіксації працівників поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вказала, що ОСОБА_6 є саме тією особою, яка заходила до під`їзду та виходила з під`їзду будинку АДРЕСА_6 . Зазначила, що впізнає його по одягу в якому він перебуває на вказаному відеозаписі.
Показання зазначених учасників кримінального провадження є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими наявними у матеріалах даного провадження доказами.
Разом з цим, допит потерпілих та свідків місцевим судом було проведено у відповідності до вимог статей 352, 353 КПК України, зокрема попереджено про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання.
В свою чергу, апеляційний суд під час апеляційного перегляду даного провадження не знайшов підстав сумніватися в правдивості показань потерпілих та свідків на підтвердження винуватості засуджених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, з таким висновком суду погоджується і колегія суддів.
Таким чином, доводи наведені у поданих касаційних скаргах щодо безпідставного покладення судом першої та апеляційної інстанцій в основу ухвалених рішень показань потерпілих та свідків на підтвердження їх винуватості, то вони не ґрунтуються на вимогах законодавства та спростовуються матеріалами даного провадження.
До того ж засуджені у своїх касаційних скаргах не наводять аргументів щодо того, які саме розбіжності у показаннях зазначених учасників кримінального провадження є суперечливими та не зазначили про вплив таких показань на кваліфікацію їх дій, встановлення винуватості у вчиненні інкримінованого їм кримінального правопорушення, а також на законність та обґрунтованість прийнятих судових рішень.
Крім показань потерпілих тасвідків винуватість засуджених

доводитьсядослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, яким судом першої інстанції надано належну оцінку, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 26 січня 2021 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого в приміщенні квартири АДРЕСА_7 було виявлено безлад та розкидані речі в кімнатах (т. 1, а. п. 26-30);
- протоколами пред`явлення осіб для впізнання від 26 січня 2021 року з фототаблицями до них, згідно з якими потерпіла ОСОБА_9 , серед пред`явлених їй осіб, впізнала ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , кожного окремо, як осіб, що 26 січня 2021 року вчинили щодо неї інкриміноване їм кримінальне правопорушення (т. 1, а. п. 50-56, а. п. 57-63);
- протоколом слідчого експерименту від 11 березня 2021 року з відеозаписом до нього, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що 26 січня

2021 року, в період часу з 13:00 до 14:00, повернувшись до квартири за місцем свого проживання, вона не змогла відчинити замок вхідних дверей квартири.

В цей час двері відчинились і вона побачила ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_7 побіг вниз по сходам, а ОСОБА_6 , стоячи навпроти неї та тримаючи в правій руці балон з речовиною подразнюючої дії, розпилив їй в очі подразнюючу речовину та одночасно з цим наніс їй один удар кулаком лівої руки в плече правої руки, від чого вона втратила рівновагу і вдарилась об вхідні двері, а ОСОБА_6 зник з місця події. Через деякий час, відновивши здатність повноцінно бачити, вона виявила, що з квартири зникли речі, які належали їй та ОСОБА_8 (т. 1, а. п. 65-71);
- протоколом огляду місця події від 30 січня 2021 року, з якого слідує, що в приміщенні кабінету № 422 Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області на вулиці Вокзальній, будинок 58 в місті Кропивницькому у потерпілої було вилучено спортивну кофту, в яку вона була одягнена в момент здійснення на неї нападу (т. 1, а. п. 81-82);
- висновком судово-хімічної експертизи № СЕ-19/112-21/946-МРВ від

09 лютого 2021 року, яким встановлено, що на досліджуваній кофті наявна отруйна речовина подразнюючої дії морфолід пеларгонової кислоти, яка має спільну родову належність із отруйною речовиною подразнюючої дії, що міститься в рідині із балону «Терен-4» (т. 1, а. п. 89-94);
- висновком судово-медичної експертизи № 74 від 28 січня 2021 року, яким встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження

(т. 1, а. п. 99);
- висновком судово-медичної експертизи № 176/74 від 16 березня 2021 року, яким встановлено, що потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці правого плеча, верхній третині, в проекції тіла правої лопатки, механізм утворення яких не суперечить механізму, на який вона вказала в ході проведення слідчого експерименту від 11 березня 2021 року за її участі (т. 1, а. п. 103-104);
- протоколами затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від 26 січня

2021 року, згідно з якими у останніх було виявлено та вилучено сумки та речі, які в них знаходились (т. 2, а. п. 9, а. п. 61-66);
- протоколами огляду предмету від 27 січня 2021 року, відповідно до якого було оглянуто сумки та речі, які були виявлені та вилучені 26 січня 2021 року під час затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , в ході проведення особистого обшуку останнього (т. 2, а. п. 10, а. п. 67-68);
- протоколами пред`явлення речей для впізнання від 02 лютого, 22 березня

2021 року з фототаблицями до них, згідно з якими потерпілі, серед пред`явлених їм речей, впізнали належне їм майно, яке було викрадене 26 січня 2021 року за місцем їх проживання (т. 1, а. п. 140-146, а. п. 147-153, а. п. 161-168);
- протоколом огляду предметів від 03 березня 2021 року, відповідно до якого було оглянуто відповідне майно, яке знаходилось у спеціальному пакеті «Національна поліція України» з індивідуальним номером № SUD1018771

(т. 1, а. п. 177-180);
- протоколом огляду предмету від 04 березня 2021 року з фототаблицею, згідно з яким було оглянуто оптичний диск формату DVD-R марки «Titanum» білого кольору, на якому міститься відеозапис з нагрудних камер відеофіксації працівників поліції ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , яким зафіксовано, як 26 січня 2021 року о 14:10 працівники УПП в Кіровоградській області наздоганяють та в подальшому зупиняють двох чоловіків, якими, як з`ясовано в подальшому, виявились ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та повідомляють їм, що вони за зовнішніми ознаками схожі на осіб, які вчинили відкрите викрадення майна з квартири АДРЕСА_3 . Після цього, під час проведення поверхневого огляду у вказаних осіб було виявлено балон з речовиною дратівливої дії «Терен-4», монети, які належать потерпілому, а також сумку потерпілого (т. 1, а. п. 210-215);
Крім цього, винуватість засуджених у даному кримінальному провадженні підтверджується дослідженими в судовому засіданні іншими письмовими доказами, яким судом першої інстанції надано належну оцінку.
Водночас доводи касаційних скаргах засуджених про те, що при їх затриманні було виявлено ряд речей, викрадені у потерпілих, а у відділку поліції змінилась їх наявність у особистих речах засуджених, які під час їх перебування у відділенні поліції, знаходились у працівників правоохоронних органів, не заслуговують на увагу, оскільки під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженню ні засуджені, а ні їх захисники скарг щодо незаконних дій працівників поліції, не подавали.
Також посилання засуджених на те, що при їх обшуку не було виявлено знарядь для зламу замків, чи відповідної відмички є безпідставними у зв`язку з тим, що судом першої інстанції було встановлено, з чим погодився і апеляційний суд, що обвинувачені, впевнившись, що за ними ніхто не спостерігає, шляхом підбору ключа, відкрили вхідні двері, де проживала потерпіла.

При цьому відповідно до протоколу затримання ОСОБА_6 відповідно до якого у останнього серед інших предметів було виявлено та вилучено зв`язку ключів та сверло. (т. 2, а. п.61-66)
Тому зазначене вище спростовує доводи касаційних скарг в цій частині.
Разом з цим, посилання засуджених на те, що в квартирі потерпілих не було знайдено жодних відбитків пальців рук засуджених, а тому, крім іншого, їх дії суд безпідставно кваліфікував за ч. 3 ст. 186 КК України, спростовуються наявними доказами у матеріалах даного кримінального провадження, які в своїй сукупності та взаємозв`язку підтверджують винуватість засуджених у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.
Таким чином, зі змісту вироку місцевого суду вбачається, що суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки.
У вироку суду відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , досліджених та оцінених із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладені виключно ті докази, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Водночас з урахуванням наведеного вище, колегія суддів зазначає те, що у даному кримінальному проваджені відсутні підстави для його закриття.
Про твердження засуджених щодо недопустимості як доказів протоколів їх затримання, оскільки фактичне затримання відбулося без участі їх захисника й у результаті чого було порушено їх право на захист.
Вимоги статті 208 КПК України надають повноваження затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, «уповноваженій службовій особі».
Відповідно до ст. 276 КПК України повідомлення про підозру здійснюється, зокрема у випадку затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення.
В свою чергу, у частинах 2 та 3 статті 276 КПК України зазначено, що у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа (особа, якій законом надано право здійснювати затримання) зобов`язані невідкладно повідомити підозрюваному про його права, передбачені статтею 42 цього Кодексу. Після повідомлення про права слідчий, прокурор або інша уповноважена службова особа на прохання підозрюваного зобов`язані детально роз`яснити кожне із зазначених прав».
Водночас слід зазначити, що затримання в порядку статей 207 або 208 КПК України, за визначенням, є несподіваною для його учасників подією. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.
Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було затримано 26 січня 2021 року у денний час доби. Повідомлення Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Кіровоградській області про затримання та надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_7 та ОСОБА_6 надійшло того ж дня. Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було забезпечено захисниками, що підтверджується відповідними дорученнями зазначеного Центру, які містяться в матеріалах провадження.
Разом з цим, із протоколів затримання ОСОБА_7 та ОСОБА_6 від

26 січня 2021 року слідує те, що уповноваженою особою, яка зазначена у протоколі, у присутності захисників, були виконані зазначені вище вимоги закону, тобто ОСОБА_7 та ОСОБА_6 роз`яснено підстави їх затримання та у вчиненні якого кримінального правопорушення вони підозрюється, їх права та обов`язки.
З урахуванням наведених обставин, затримання зазначених осіб не призвело до обмеження у користуванні правовою допомогою, а тому доводи в цій частині є необґрунтованими.
Що стосується доводів засуджених про недопустимість як доказів протоколів пред`явлення осіб для впізнання у зв`язку з тим, що відповідні слідчі дії були проведені за відсутності їх захисника, а відтак було порушено їх право на захист, то колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч. 1 ст. 228 КПК України перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу. Забороняється попередньо показувати особі, яка впізнає, особу, яка повинна бути пред`явлена для впізнання, та надавати інші відомості про прикмети цієї особи.
Частиною 2 ст. 228 КПК України передбачено, що особа, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими особами тієї ж статі, яких має бути не менше трьох і які не мають різких відмінностей у віці, зовнішності та одязі. Перед тим як пред`явити особу для впізнання, їй пропонується у відсутності особи, яка впізнає, зайняти будь-яке місце серед інших осіб, які пред`являються.
Так, як вбачається з протоколів пред`явлення осіб для впізнання від

26 січня 2021 року за участю потерпілої ОСОБА_9 , слідчий, який зазначений у протоколах, у присутності двох понятих, яким у відповідності до вимог чинного законодавства роз`яснені їх права й обов`язки, провів пред`явлення відповідних осіб для впізнання. Перед пред`явленням осіб для впізнання слідчий з`ясував у потерпілої ОСОБА_9 чи може вона впізнати осіб, які вчинили щодо неї кримінальне правопорушення. Як на запитання слідчого так і безпосередньо в своїх поясненнях у судовому засіданні суду першої інстанції потерпіла

ОСОБА_9 зазначали, що впізнала засуджених ОСОБА_7 та

ОСОБА_6 , окремо кожного, за зовнішніми ознаками та рисами обличчя. Зазначений факт зафіксовано у відповідних протоколах за участю потерпілої, яка попереджена про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст. 385 КК України і за дачу завідомо неправдивих показань за ст. 384 КК України. Зауважень та доповнень до протоколів від учасників слідчих дій не надходило.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що така процесуальна дія, як пред`явленням особи для впізнання, пов`язана з необхідністю отримання доказів, які носять об`єктивний характер, тобто таких, що не залежать від волі особи, а тому вона не може розглядатися як така, що порушує право особи зберігати мовчання. Присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті отриманих під час цієї дії результатів.
Отже, доводи касаційних скарг засуджених про недопустимість як доказів протоколів пред`явлення осіб для впізнання від 26 січня 2021 року у зв`язку з тим, що вказані слідчі дії були проведені без участі захисників і у результаті чого було порушено їх право на захист є безпідставними, оскільки спростовуються наведеним вище та матеріалами даного кримінального провадження.
Водночас колегія суддів зазначає те, що на обґрунтування недопустимості як доказів зазначених протоколів впізнання засуджені посилаються на існування відмінності між зовнішніми ознаками осіб, за якими потерпіла мала впізнати ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , та зовнішніми ознаками останніх і те, що потерпіла попередньо бачила їх на фотознімках, проте ці доводи не дають підстав вважати, що впізнання було проведено з порушенням правил допустимості доказів, оскільки стосуються обставин, які можуть позначитися лише на оцінці достовірності цього доказу.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що потерпіла у суді першої інстанції вказала на засуджених як на осіб, які вчинили щодо неї інкриміноване їм кримінальне правопорушення, оскільки під час вчинення злочину вона мала змогу роздивитися нападників, а відтак впевнено впізнала їх під час проведення відповідних слідчих дій.
Разом з цим, колегія суддів стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій, ретельно перевірили порядок пред`явлення ОСОБА_7 та ОСОБА_6 для впізнання, істотних порушень статей 223, 228, 231 КПК України не встановлено. Зміст протоколів свідчить про те, що дані слідчі дії проводилась у відповідності до вимог КПК України, з чим погоджується і колегія суддів.
Таким чином, зазначене вище та матеріали даного кримінального провадження спростовують доводи касаційних скарг засуджених про недопустимість протоколів отриманих за результатом проведення таких слідчих дій як пред`явлення осіб засуджених для впізнання.
Отже, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, правильно кваліфікував дії засуджених за ч. 3

ст. 186 КК України, з такими висновками погоджується і колегія суддів.
Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом приписів статей 84, 91, 94 КПК України та правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність при кваліфікації діяння, в касаційних скаргах не наведено та перевіркою матеріалів провадження не встановлено.
Таким чином, наведене вище та матеріали кримінального провадження спростовують твердження засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про те, що суд першої інстанції на підтвердження їх винуватості в основу вироку поклав недопустимі докази.
Переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 419 КПК України дав належну оцінку викладеним в поданих апеляційних скаргах доводам, в тому числі і тим на які засуджені послались у своїх касаційних скаргах, та обґрунтовано відмовив у її задоволенні.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, є законними, обґрунтованими і вмотивованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень, а також підстав для закриття кримінального провадження, колегією суддів не встановлено.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах засуджених та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, то касаційні скарги засуджених має бути залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 вересня 2021 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_7 та

ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3