Справа № 450/1338/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/853/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2022 року у м. Львові
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду
під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Прага, Чехія, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинувачуваного у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 2 ст. 185 України,
за участю:прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,

встановила:

Вироком Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Згідно ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання за цим вироком у виді 2 років позбавлення волі невідбутої частини покарання за попереднім вироком апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2009 року, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання на строк 2 роки 5 місяців позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_6 до вступу вироку у законну сили, - не обирався.
На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій, не оспорюючи доведеність вини у вчиненому злочині, вірність кваліфікації його дій, просить оскаржуваний вирок скасувати (змінити) та ухвалити нове рішення, яким звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.
Свої апеляційні вимоги обвинувачений мотивує тим, що оскаржуваний вирок є необґрунтованим та підлягає скасуванню, оскільки покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінально правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає про повне визнання своєї вини та щире каяття, а також сприяння слідству. Вказує, що робив усе можливе для того, щоб повністю відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Стверджує, що суд першої інстанції не врахував, що злочин вчинено майже три роки тому і жодного іншого кримінального правопорушення з того часу ним не було вчинено, на даний час він має сім`ю та малолітню дитину, а отже обстановка змінилась і він перестав бути суспільно-небезпечним та намагається виправити попередні помилки та щиро шкодує про раніше вчинені ним діяння. Звертає увагу, що відсутні обставини, які обтяжують покарання і вчинений ним злочин є нетяжким. Погоджуючись повністю із видом та розміром покарання, призначеного йому судом першої інстанції, однак просить врахувати можливість його виправлення та перевиховання без ізоляції від суспільства, оскільки за таких умов буде досягнута мета покарання.
За вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 будучи раніше судимим за ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 187 КК України, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову повторно вчинив корисливий злочин.
Так, ОСОБА_6 , 08 вересня 2018 року у невстановлений досудовим слідством час, перебуваючи у приміщенні сервісу з технічного обслуговування транспортних засобів «ЛЮБЕ», що по вулиці Палія, 6, с. Зимна Вода, Пустомитівського району Львівської області, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно, з корисливих мотивів, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно- небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, переконавшись, що за його діями не спостерігають сторонні особи, шляхом вільного доступу викрав із шухляди столу, який знаходився в приміщенні СТО «ЛЮБЕ», кошти в сумі 3 000 грн. та 540 Євро, що згідно курсу НБУ становить 17 728 грн., які належать ОСОБА_9 , після чого втік з місця скоєння кримінального правопорушення.
Всього ОСОБА_6 своїми злочинними діями завдав потерпілому ОСОБА_9 шкоди на суму 20 728 грн.
При апеляційному розгляді обвинувачений та його захисник підтримали подану апеляційну скаргу, з наведених у ній мотивів, та просили таку задоволити.
Прокурор заперечив апеляційні вимоги обвинуваченого, з огляду на безпідставність таких, та просив залишити подану апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши доповідача, думку присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.
Щодо апеляційних доводів обвинуваченого ОСОБА_6 про призначення йому покарання, колегія суддів враховує наступне.
В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
На переконання колегії суддів, при призначенні ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, та обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, зокрема за вчинення умисних злочинів проти власності та будучи, 29.08.2016р. умовно достроково звільнений від подальшого відбування покарання на невідбутий термін 2 роки 4 місяці 11 днів, на шлях виправлення не став та вчинив нове кримінальне правопорушення під час невідбутого покарання за попереднім вироком, що свідчить про небажання ОСОБА_6 ставати на шлях виправлення. Також судом першої інстанції враховано те, що ОСОБА_6 не перебуває на обліку в лікаря нарколога та лікаря-психіатра, має постійне місце проживання та реєстрації, не працює, його характеристику за місцем проживання.
Крім цього, при призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції встановлено та врахованоряд обставин, які пом`якшують покарання, а саме - повне визнання ним вини та усунення заподіяних збитків, активне сприяння органу досудового розслідування у розкритті злочину, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.
Згідно ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до ч. 4 даної норми закону остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Згідно положень ч. 4 ст. 81 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 був засуджений вироком апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2009 р. за ч. 2 ст. 15 - п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 15 - ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 187 КК України до позбавлення волі строком на 11 років з конфіскацією всього майна.
Ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області від 29.08.2016 р. обвинуваченого ОСОБА_6 було умовно-достроково звільнено від подальшого відбуття покарання на невідбутий термін 2 роки 4 місяці 11 днів.
Протягом невідбутої частини покарання за вироком апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2009р. ОСОБА_6 08.09.2018р. вчинив нове кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, за яке його засуджено оскаржуваним вироком.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції обґрунтовано на підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднав до покарання за даним вироком невідбуту частину покарання за вироком апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2009р., та призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 2 років 5 місяців позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
За змістом ст. 75 КК України усі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення у сукупністю з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ізоляція обвинуваченого ОСОБА_6 від суспільства на визначений судом першої інстанції строк забезпечить визначену ст. 50 КК України мету кримінального покарання, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у сукупності з вищенаведеними даними про особу ОСОБА_6 , який маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, будучи звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання за попереднім вироком, знову вчинив умисне кримінальне правопорушення проти власності.
Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що на даний час він має сім`ю та малолітню дитину, а отже обстановка змінилась і він перестав бути суспільно-небезпечним апеляційним судом не береться до уваги, з огляду на відсутність у матеріалах кримінального провадження даних про те, що ОСОБА_6 на даний час має свою сім`ю, з якою проживає та утримує таку, чи будь-яким іншим чином приймає участь у житті цієї сім`ї. Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 не працює та не займається суспільно-корисною працею.
Наведені обставини, на переконання апеляційного суду, також свідчать про те, що представлена обвинуваченим копія свідоцтва про народження дитини ( ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ), батьком якої записаний ОСОБА_6 , не може бути свідченням того, що вказана дитина перебуває на утриманні ОСОБА_6 , і що останній у будь який інший спосіб опікується цією дитиною та приймає участь у її житті та вихованні.
Відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 75 КК Українита визнає подану ним апеляційну скаргу необґрунтованою, оскільки така не містить правових підстав для зміни чи скасування оскаржуваного вироку у частині призначеного обвинуваченому покарання.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року відносно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: