Житомирський апеляційний суд
Справа №274/364/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2022 року. Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 , (дистанційно)

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження №274/364/20 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 липня 2022 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до двох місяців з дня постановлення ухвали, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з обмеженням волі. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону та міжнародних стандартів кримінального судочинства. Зазначає про недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України та вважає, що суд першої інстанції не врахував належним чином, що судове слідство по кримінальному провадженню фактично закінчене, а також доводи ОСОБА_8 про те, що він не має наміру переховуватися від суду, має постійне місце проживання та є інвалідом 2-ї групи. Вказує, що тяжкість можливого покарання не може слугувати виключною підставою для застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В ухвалі суду зазначено, що в провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області знаходиться на розгляді обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 187 КК України (ЄРДР від 08.10.2017 року за №0001553) та обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст.309 КК України (ЄРДР від 03.08.2017 року за № 0001218). 26.03.2020 року кримінальні провадження об`єднані у одне.
Запобіжний захід, застосований до обвинуваченого - тримання під вартою.
У судовому засіданні 13 липня 2022 року прокурор заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки строк дії запобіжного заходу спливає, а ризики, які слугували підставою для обрання такого запобіжного заходу не зникли і існують на даний час, тому до нього не може бути застосовано іншого більш м`якого виду запобіжного заходу.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні в тому числі, особливо тяжкого насильницького злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, дані про особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, майновий стан, міцність його соціальних зв`язків, те, що він перебував у міжнародному розшуку, а також наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та продовжив дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою до двох місяців з дня постановлення ухвали.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Відповідно до ст. 331 КПК України, суд, під час судового розгляду, за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу, за результатами розгляду якого, суд своєю вмотивованою ухвалою може продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Приписами статті 177 КПК України встановлено, що однією з підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є наявність ризиків, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною 1 цієї статті.

Згідно положень ст.178 КПК України, при вирішенні питання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує ризики, зазначені у ст. 177 цього Кодексу, а також на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; наявність судимостей у обвинуваченого; дотримання обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів.

Крім цього, Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи, завжди має бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер і тяжкість злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено у разі засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Так, ЄСПЛ у своєму рішенні по справі «Летельє проти Франції» № 12369/86 від 26.06.1991 вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.

Врахував дані про особу ОСОБА_8 його вік, дані про стан здоров`я, згідно яких останній є інвалідом 2-ї групи, раніше неодноразово судимий, наявність місця проживання та реєстрації, які різняться між собою, відсутність сім`ї та міцних соціальних зв`язків.

Взяв до уваги тяжкість кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_8 , одне з яких відноситься до категорії особливо тяжких та за яке передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна.

Врахував окремі обставини вчинення цих кримінальних правопорушень, одне з яких має насильницький характер. А також те, що обвинувачений під час досудового слідства перебував в міжнародному розшуку і його місцезнаходження було встановлено лише в ході проведення розшукових заходів, з подальшою його видачею на територію України в порядку екстрадиції.

Взяв до уваги факт дії в Україні воєнного стану, пов`язаного з російською агресією, що значно обмежує виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених ст.194 КПК України.

Вищевказане у сукупності спростовує, апеляційні доводи сторони захисту про те, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення не врахував: дані про особу обвинуваченого та його пояснення про те, що він не має наміру в подальшому переховуватись від суду.

Крім цього, з урахуванням даних про тяжкість кримінальних правопорушень, в яких обвинувачується ОСОБА_8 та поведінки останнього під час досудового розслідування, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованих висновків про те, що обвинувачений не перебуваючи під вартою матиме можливість переховуватись від суду та незаконно впливати інших учасників провадження, а тому, з метою забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 обрання йому менш суворого запобіжного заходу не є доцільним.

Крім того, даних про те, що ОСОБА_8 не може утримуватися під вартою сторонами кримінального провадження не надано.

Враховуючи вищезазначене, а також окремі положення у справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ, з яких вбачається, що суворість призначеного покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування, апеляційний суд повністю погоджується з висновками суду першої інстанції про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість застосування відносно обвинуваченого інших, до звершення судового розгляду цього кримінального провадження, менш суворих видів запобіжних заходів.

Будь-яких інших порушень, які б могли стати підставою для скасування оскаржуваного рішення суду апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обгрунтованою, а тому підстав для її скасування не має.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13 липня 2022 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до двох місяців з дня постановлення ухвали без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :