ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/416/22 Справа № 214/5104/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
представника потерпілої ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження № 0000783 за апеляційними скаргами прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 , -
ВСТАНОВИЛА:
цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не маючого судимості в силу ст. 89 КК України,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного судом основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням тривалістю на 2 роки.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, покладено на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Іспитовий строк ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з моменту оголошення вироку.

Вирішено долю судових витрат.
Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні наступного.

Приблизно о 06 годині 45 хвилин 22 березня 2020 року, в Саксаганському районі м. Кривого Рогу водій ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в світлий час доби, слідував по мокрому асфальтному покриттю проїзної частини дороги вул. Дарвіна з боку вул. Волгоградська в напрямку пр. Миру, наближаючись до лівого закруглення дороги.
ОСОБА_7 , рухаючись на автомобілі зі швидкістю приблизно 67,5 км/год, був непередбачливим, не врахував складної дорожньої обстановки, виїжджаючі на ліве закруглення дороги, не обрав безпечної швидкості, яка б дозволяла йому контролювати рух автомобіля та безпечно керувати ним на мокрій дорозі, чим порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п. п. 1.5, 2.3 б), д), 12.1, 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху України, згідно яких:
- «1.5. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху ... не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;
- «2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, ...»;
д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху»;
- «12.1. Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, … щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;
- «12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;
- «12.9. Водієві забороняється:…б) перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, …».
Внаслідок недотримання зазначених правил безпеки дорожнього руху, виконання яких було необхідною і достатньою умовою для запобігання події, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «NISSAN QASHQAI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись по лівому закругленню дороги вул. Дарвіна, проїзна частина якої була мокрою, навпроти промислової території шахти «Гігант-Глибока» в Саксаганському районі м. Кривого Рогу, допустив неконтрольований занос автомобіля, що призвело до виїзду вказаного автомобіля на зустрічну смугу та зіткнення з зустрічним автомобілем «DAEWOO SENS» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , в якому знаходилась пасажир ОСОБА_8 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 була травмована. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 були спричинені наступні тілесні ушкодження: перелом дуги 1-го шийного хребця праворуч зі зміщенням, струс головного мозку, синець та забійна рана обличчя, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.
Порушення обвинуваченим вимог п. 12.1. Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступившими наслідками.
В апеляційних скаргах:
- прокурор просить вказаний вирок скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Постановити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. В решті вирок суду першої інстанції просить залишити без змін.

Зазначає, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд послався на те, що засуджений раніше не судимий, не працює, не одружений добровільно частково відшкодував заподіяну шкоду.

Однак вважає, що судом не звернуто увагу, що обвинуваченим частково відшкодовано шкоду лише після закінчення судового розгляду та через півтора року після скоєної дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.03.2020 року та на даний час шкода потерпілій не відшкодована в повному обсязі. Крім цього, суд в достатній мірі не врахував конкретні обставини справи, що засуджений порушив Правила дорожнього руху, і вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

На думку прокурора, суд не врахував позиції потерпілої ОСОБА_8 , яка просила суворо покарати обвинуваченого ОСОБА_7

- потерпіла ОСОБА_8 просить вказаний вирок скасувати та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 більш суворе покарання.
Вважає, що судом не враховано те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин та спричинив наявність невідворотних наслідків, а саме суттєвого заподіяння шкоди здоров`ю, спричинення тяжких тілесних ушкоджень, тому призначене покарання не справедливе внаслідок м`якості. Зазначає, що у зв`язку з отриманою травмою, не може спокійно спати, постійно відчуває дискомфорт, належним чином не може виконувати роботу, оскільки постійно відчуває біль в місці шийного хребця.
Потерпіла просить суд не враховувати підстави для застосування ст. ст. 69, 75 КК України, оскільки обвинувачений ніде не працює, на момент вчинення ДТП не мав діючого договору страхування цивільної відповідальності, лише через рік після ДТП, напередодні закінчення судового розгляду, частково відшкодував їй шкоду в розмірі 7 000 грн., та пояснював, що буде намагатись відшкодувати іншу частину, але даний факт нічим підтвердити не міг.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просила її задовольнити, думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, потерпілу, яка підтримала свою апеляційну скаргу та просила її задовольнити, а також представника потерпілої, який просив задовольнити апеляційну скаргу потерпілої, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні проведено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а викладені у вироку суду висновки про наявність в діях ОСОБА_7 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які відповідно до вимог параграфу 3 гл. 28 КПК України, повністю досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду справи та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам справи.
Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.
Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, в повному обсязі доведена матеріалами кримінального провадження, які розглянуто судом першої інстанції в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.
На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, які не оспорювалися і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України докази не досліджувались.
Що ж стосується доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої, що оскаржуваний вирок слід скасувати та ухвалити новий вирок через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, зазначаючи про наступне.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, не одружений.
В якості пом`якшуючих покарання обставин суд першої інстанції визнав щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку. Обтяжуючих покарання обставин судом першої інстанції не було встановлено. На підставі викладеного суд призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.
Проте, проаналізувавши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить переконливого висновку, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував вимоги ст. 65 КК України, щодо ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення.
Колегія суддів зазначає, що у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.
Крім цього, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Проте, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону не дотримався, та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, в достатній мірі не врахував конкретні обставини справи, що останній порушив Правила дорожнього руху, і вчинив тяжкий злочин, внаслідок якого потерпіла ОСОБА_8 отримала тяжкі тілесні ушкодження, не звернув увагу, що обвинуваченим лише частково відшкодовано шкоду та на даний час шкода потерпілій не відшкодована в повному обсязі, а також не врахував позиції потерпілої ОСОБА_8 , яка просила суворо покарати обвинуваченого ОСОБА_7 .
За таких обставин суд першої інстанції безпідставно застосував до ОСОБА_7 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів зазначає, що Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, так і у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу законності і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Згідно вимог ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно ч. 1 ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Пунктом 4 частини 1 статті 420 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 421 КПК України, обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, збільшити суми, які підлягають стягненню, або в інших випадках, коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Тому, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої підлягають задоволенню, а вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, з ухваленням в цій частині нового вироку.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів у відповідності до ст. ст. 50, 65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, обставини, характер вчинення злочину та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_7 вину визнав повністю, не має судимості в силу ст. 89 КК України, не працює, не одружений.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів враховує щире каяття та часткове відшкодування завданого збитку.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів приймає до уваги думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі реально, мотивуючи свою позицію тим, що в результаті ДТП вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, потребує лікування, а обвинувачений припинив відшкодовувати шкоду.
На переконання колегії суддів, підстави для застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України та можливість звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, - відсутні.
Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_7 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

При цьому, колегія суддів також враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини, де в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, Високий суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

В решті вирок суду слід залишити без змін.

На думку колегії суддів, саме такий вид та розмір покарання, буде необхідним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Криворізької центральної окружної прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_8 , - задовольнити.
Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 , в частині призначеного покарання, скасувати.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення. На вирок апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4