Справа № 591/4458/18
Провадження № 1-кп/591/74/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 серпня 2022 року Зарічний районний суд м. Суми у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , гр-на України, не одруженого, не працюючого, судимого: 1) 06 березня 2017 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ст. 70, ч.ч. 1, 2 ст. 185 КК України до 240 годин громадських робіт; 2) 21 листопада 2017 року Зарічним районним судом м. Суми за ст.ст. 75, 76, ч. 2 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік, в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 26 червня 2018 року близько 14.00 год. він, маючи намір на таємне, з корисливих спонукань викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно від оточуючих, шляхом підняття ролету, проник до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 » в ТРЦ « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_2 , звідки викрав чоловічі кросівки вартістю 1850 гривень, які належали ФОП ОСОБА_4 , після чого з місця вчинення злочину зник, а викраденим розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому матеріальних збитків на вказану суму.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 провину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, зазначивши про те, що він визнає обставини зазначені в обвинувальному акті.
Проте, до такої позиції обвинуваченого суд відноситься критично, а показання обвинуваченого суд не може покласти в основу вироку, з огляду на мінливість позиції обвинуваченого, формальний характер визнання своєї провини, а також відсутність в показаннях ОСОБА_6 наведення суттєвих обставин події, які б дозволяли суду з впевненістю констатувати факт вчинення саме ним згаданого кримінального правопорушення.
Таких висновків суд дійшов врахувавши наступне.
Так, під час виконання вимог ч. 1 ст. 348 КПК України, обвинувачений зазначив суду про те, що визнає себе винним частково та побажав давати покази після дослідження всіх доказів.
В судовому засіданні 20 січня 2020 року він дав суду показання, в яких фактично заперечив вчинення ним вказаного злочину, зазначивши про те, що покази на досудовому розслідуванні, в тому числі при слідчому експерименті давав за вказівкою правоохоронців під тиском, оскільки він є наркозалежною особою.
В подальшому 23 червня 2021 року при повторному допиті (з огляду на неповне збереження запису наведеного судового засідання з технічних причин, які не залежали від суду), ОСОБА_6 формально зазначив про визнання провини, не пояснивши причин зміни позиції, а потім знову показав, що мабуть не викрадав наведене майно, не пояснивши достовірних причин для зміни своєї позиції.
В судовому засіданні 03 серпня 2022 року при повторному допиті він спочатку підтвердив свої показання в частині невизнання провини, пояснивши, що є наркозалежною особою, про тиск зі сторони правоохоронців, а потім, після спроб суду з`ясувати причини неодноразової зміни показань обвинуваченим, в тому числі з урахуванням здійснення захисту впродовж всього часу (як на досудовому розслідуванні так і в суді) одним і тим же захисником, з метою оцінки ефективності забезпечення права на захист особи, ОСОБА_6 знову формально зазначив про те, що визнає себе винуватим, але не дав суду показань щодо обставин вчинення ним інкримінованих дій.
Таким чином, показанн обвинуваченого, з огляду на їх мінливість, непереконливість та формальний характер стосовно визнання себе винуватим, суд не може покладати в основу вироку та тим більше вважати доказом винуватості особи.
Оцінюючи інші докази на предмет їх достовірності, належності, допустимості, а також в контексті доведення чи спростування провини обвинуваченого, суд виходить з наступних міркувань.
Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 дав суду показанн лише щодо обставин зникнення з його магазину пари кросівок, про що йому стало відомо зі слів продавця ОСОБА_7 (участь якої для допиту під час судового розгляду стороною обвинувачення, всупереч вимогам ст. 23, ч. 2 ст. 327 КПК України, не була забезпечена), а також, що пізніше викрадене майно було йому повернуто. Безпосереднім очевидцем викрадення цього майна він не був, як і не була свідком цього ОСОБА_7 .
Наданий суду протокол огляду місця події від 26 червня 2018 року (т. 1 а.с. 102), під час якого зафіксована лише обстановка в місці вчинення наведеного діяння, жодним чином не підтверджує вчинення згаданого злочину саме ОСОБА_6 .
Досліджений протокол огляду місця події від 03 липня 2018 року (т. 1 а.с. 109), суд, у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 87, ст. 89 КПК України, визнає недопустимим доказом, оскільки вказана слідча дія фактично була проведена за участю підозрюваного ОСОБА_6 (що вбачається зі змісту протоколу та фото, хоча в самому протоколі відсутнє застереження цього), без підтвердження дотримання його права на захист, так само як і відсутнє підтвердження роз`яснення його прав, передбачених ст.ст. 18, 20, 42 КПК України, з фактичним відібранням, всупереч згаданих норм, від нього показань.
До того ж, зі змісту наведеного протоколу, суті та результатів вказаної слідчої дії вбачається, що орган досудового розслідування, шляхом порушення права на захист підозрюваного, в згаданий спосіб фактично провів з ним слідчий експеримент, при якому взагалі не дотримано вимог ст. 240 КПК України.
Зазначені висновки суду стосовно недопустимості цього доказу цілком узгоджуються з наданими суду показаннями понятих, які приймали участь в ній ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , згідно яких, за вказівкою працівників поліції обвинувачений приніс звідкись з кущів кросівки, про походження яких в тому місці їм не було відомо.
Показиання наведених свідків та недопустимість протоколу огляду місця події від 03 липня 2018 року, дозволяють сприймати достовірними показання обвинуваченого в частині проведення слідчих дій при досудовому розслідуванні за його участю саме за вказівкою правоохоронців.
При цьому, переконливими є твердження сторони захисту в цьому контексті щодо уразливого стану ОСОБА_6 , внаслідок його наркотичної залежності, стану його здоров`я, зумовленого цим, та повсякчасного перебування на замісних терапіях, підтвердження чому міститься в матеріалах справи, внаслідок чого відбувались в тому числі і зриви судових засідань (т. 1 а.с. 154).
Вказані твердження узгоджуються з висновком судово-психіатричної експертизи № 368 від 23 липня 2018 року (т. 1 а.с. 139), згідно якого, ОСОБА_6 хоча і є осудною особою, проте виявляє ознаки розладу особистості та поведінки, внаслідок органічного ураження мозку (токсичного генезу - внаслідок вживання наркотичних речовин) з легким зниженням пам`яті, астенічним синдромом, яким страждав в тому числі як на час описаних в обвинуваченні подій, так і на час проведення з ним слідчих дій.
В зв`язку з наведеними обставинами, а також врахувавши хворобливий стан обвинуваченого, суд не може вважати і достовірним та достатнім доказом провини обвинуваченого і проведений за його участю слідчий експеримент (т. 1 а.с. 187) з відеозаписом, оскільки по-перше, фактично під час цього слідчого експерименту зафіксовані лише показання на місці події обвинуваченого, від яких останній відмовився в судовому засіданні та в яких не повідомляється якоїсь суттєвої інформації, перевіривши та отримавши яку можливо було б з впевненістю стверджувати про вчинення наведеного діяння саме обвинуваченим.
По-друге, слідчий експеримент розпочинається вже безпосередньо біля місця вчинення злочину в приміщенні універмагу, що не дозволяє спростувати позицію сторони захисту стосовно вчинення згаданих дій за вказівкою правоохоронців (незрозуміло та не було перевірено стороною обвинувачення чи дійсно взагалі обвинувачений міг показати місце вчинення злочину).
Проведення цієї слідчої дії в присутності захисника та відсутність будь-яких заперечень з його сторони при цьому за наслідками проведення слідчого експерименту, жодним чином не спростовує зазначених висновків суду та може свідчити лише про сумнівну ефективність здійснення захисту особи (ефективність захисту передбачає, на думку суду, обговорення та узгодження захисником з підозрюваним позиції та лінії захисту, яка на досудовому розслідування була побудована з точки зору визнання провини в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а під час судового розгляду була змінена обвинуваченим за участю одного і того самого захисника, що свідчить або про умисне введення в оману захисника обвинуваченим, або про узгодженість таких дій з ним з самого початку, або про неефективність здійснення захисту захисником, що в будь-якому з наведених випадків на дозволяє довіряти результатам проведення відповідної слідчої дії за участю згаданих осіб та вважати такий доказ достовірним та переконливим).
Інші докази в справі, подані стороною обвинувачення не містять інформації стосовно вчинення наведеного злочину саме обвинуваченим.
Так, протокол прийняття заяви (т. 1 а.с. 99) свідчить лише про факт зникнення певного майна потерпілого, а рапорт працівника поліції (т. 1 а.с. 100) є суб`єктивним баченням правоохоронця стосовно отриманої інформації про обставини події, але який не є доказом в розумінні ст.ст. 84, 93 КПК України провини обвинуваченого.
Матеріали щодо визначення вартості та приналежності майна (т. 1 а.с. 116-118) доводять лише вартість викраденого у потерпілого майна та його приналежність, але так само не доводять його викрадення саме обвинуваченим.
Протокол огляду предметів (т. 1 а.с. 119), суд у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 87, ст. 89 КПК України визнає недопустимим доказом, оскільки з його змісту та суті вбачається, що в спосіб огляду предметів слідчий фактично провів іншу слідчу дію пред`явлення речей для впізнання (ст. 229 КПК України), при цьому з порушенням її суттєвих умов, застережених в ч. 2 ст. 229 КПК України (без пред`явлення речей в числі інших в кількості не менше трьох).
До протоколу пред`явлення для впізнання осіб за фотознімками суд відноситься критично, вважає його недостовірним та сумнівним та не вважає доказом провини обвинуваченого, оскільки його зміст суперечить іншим доказам в справі (т. 1 а.с. 124), висновок про що суд робить з наступного.
Потерпілий ОСОБА_4 показав суду, що працівник його магазину ОСОБА_7 в згаданий час зателефонувала йому з питанням, чи не заходив він до магазину в її відсутність, оскільки вона виявила зникнення кросівок (тобто вона не була безпосереднім очевидцем викрадення цього майна).
В подальшому, згідно протоколу впізнання, свідок ОСОБА_7 по фото в ОСОБА_6 нібито впізнала ту особу, яка і вчинила крадіжку пари кросівок, висновок про що вона зробила з переглянутих записів з камер спостереження магазину, які також були надані суду як доказ провини обвинуваченого.
Проте, з дослідженого судом відеозапису з камер спостереження магазину та протоколу його огляду (т. 1 а.с. 130-136) встановлено, що на записі зафіксована в універмазі «Київ» особа, яка схожа на обвинуваченого ОСОБА_6 , яка ходить по магазину (що є вірогідним поясненням таких дій для будь-якої особи), а саме приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з якого викрадені кросівки, камерами не охоплюється, тобто жодного підтвердження вчинення крадіжки з наведеного магазину саме ОСОБА_6 згаданий запис не містить.
Прокурором же не було наведено жодного вірогідного пояснення змісту протоколу впізнання, в якому застережено, що ОСОБА_7 впізнає в обвинуваченому саме викрадача майна, з чого суд робить висновок про те, що згадане твердження є або припущенням свідка або припущенням сторони обвинувачення без спростування поза розумним сумнівом законної мети перебування обвинуваченого в магазині (присутність свідка ОСОБА_7 , всупереч вимогам ст. 23, ч. 2 ст. 327 КПК України, для допиту в суді забезпечено не було, в тому числі після вжиття вичерпних заходів для цього та встановлення в порядку ст. 114 КПК України строку прокурору для подання доказів).
Таким чином, оскільки інших доказів стороною обвинувачення подано не було, як і не було на них посилання, тому, оцінивши надані докази в їх сукупності, врахувавши, що достатніми, беззаперечними, належними та допустимими доказами не доведено причетності саме ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, врахувавши відповідно до ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України необхідність тлумачення всіх сумнівів на користь обвинуваченого, суд приходить висновку про те, що прокурором не доведено вчинення саме обвинуваченим ОСОБА_6 цього злочину, тому за приписами п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України він підлягає виправданню.

Цивільний позов по справі не заявлений, питання щодо долі речових доказів слід вирішити згідно вимог заходу, а підтвердження наявності в справі процесуальних витрат суду не було надано.
На підставі ч. 3 ст. 185 КК України, керуючись ст.ст. 368, 373-375 КПК України, суд
У Х В А Л И В :
ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 185 КК України та виправдати його.

Речові докази: диски залишити в матеріалах провадження, кросівки залишити в користуванні володільця.
На вирок може бути подана апеляція до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 30 днів з моменту його проголошення, особою, що не була присутня під час його проголошення з дня отримання копії судового рішення, а особою, яка перебуває під вартою з моменту вручення вироку цій особі. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яка негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1