Справа №949/1251/22
Провадження №1-кс/949/177/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2022 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , дізнавача ОСОБА_3 , власника майна ОСОБА_4 , розглянувши клопотання старшого дізнавача СД Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування №0000151, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 вересня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Старший дізнавач СД Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , за погодженням прокурора Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про накладення арешту з позбавленням права відчуження, розпорядження та користування на тимчасово вилучене майно, а саме: 1380 мішків із деревним вугіллям та 6 піролізних печей для випалювання деревного вугілля, які на момент вилучення перебували у володінні гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання дізнавач посилається на те, що 27 вересня 2022 року до ВП №1 Сарненського РВП надійшло повідомлення капітана поліції УКР Ревюка про те, що поблизу с. Ясинець Сарненського району Рівненської області функціонують бочки (піролізні печі) для випалювання деревного вугілля та забруднюють середовище на землях сільськогосподарського призначення.

Вказує на те, що того ж дня, в ході огляду місця події на земельній ділянці із кадастровим номером :03:006:0077, що розташована на території Сарненського району поблизу с. Ясинець було виявлено 1380 мішків із деревним вугіллям та 6 піролізних печей для випалювання деревного вугілля, які були вилучені та залишені на відповідальне зберігання у власника ОСОБА_4 .

У клопотанні дізнавач ставить питання про накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів, оскільки вилучені піролізні печі є засобом вчинення кримінального правопорушення, а мішки із деревним вугіллям є речами, які зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення.

У судовому засіданні старший дізнавач ОСОБА_3 клопотання про арешт майна підтримав у повному обсязі, зіславшись на обставини, викладені в даному клопотанні та зазначив, що застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт вищевказаного вилученого майна, слугуватиме встановленню істини у кримінальному провадженні, а тому просив його задоволити.
Власник вилученого майна ОСОБА_4 у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні клопотання дізнавачу зв`язку з його безпідставністю. Пояснив, що є фізичною особою-підприємцем та займається законною підприємницькою діяльністю по виготовленню деревного вугілля з наявними дозвільними документами. Свою дільність здійснює на земельній ділянці із кадастровим номером :03:006:0077, що розташована поблизу с. Ясинець Сарненського району та цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства. На вказаний факт ОСОБА_4 зазначив, що він намагався змінити цільове призначення даної земельної ділянки, однак його намагання виявились марними, оскільки відсутня процедура зміни цільового призначення земельної ділянки, яке б у повному обсязі відповідало б тому виду підприємницької діяльності, якою він займається.
Водночас зауважив, що організація процесу по виготовленню ним деревного вугілля відповідає середньому науково-технічному рівню з точки зору діючих нормативів утворення забруднюючих речовин, які відводяться в атмосферне повітря при експлуатації обладнання для його виготовлення, про що було надано висновок у звіті по інвентаризації викидів забруднюючих речовин та в подальшому отримано ним дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами.
Заразом, ОСОБА_4 надано для огляду у судовому засіданні документи, у яких обґрунтовуються обсяги викидів, для отримання дозволу на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами та сам дозвіл на викиди забруднюючих речовин в атмосферне повітря стаціонарними джерелами з долученням відповідних копій до матеріалів клопотання.
Крім того, ОСОБА_4 просив врахувати той факт, що по вказаному факту вже проводилося досудове розслідування, однак у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, постановою начальника СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 від 29 квітня 2021 року кримінальне провадження було закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Слідчий суддя, вислухавши доводи дізнавача, пояснення власника майна, дослідивши надані до клопотання матеріали, якими дізнавач та прокурор обґрунтовують його доводи, а також матеріалів, що надані власником майна, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що сектором дізнання відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 вересня 2022 року за №0000151, за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 вбачається, що 27 вересня 2022 року до Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення о/у СКП Ревюка про те, що поблизу с. Ясинець Сарненського району було виявлено піролізні печі для випалювання деревного вугілля, які є діючими.

Згідно протоколу огляду місця події від 27 вересня 2022 року, місцем огляду являється земельна ділянка, що розташована поблизу с. Ясинець Сарненського району, кадастровий номер :03:006:0077, огороджена по периметру дерев`яним парканом. На вказаній земельній ділянці виявлено вантажний автомобіль DAF XF, р.н. НОМЕР_1 , який має тентований кузов, з причепленим тентованим причепом, р.н. НОМЕР_2 , 13 піддонів, на яких розміщені мішки з деревним вугіллям у кількості 596 штук та печі піролізні для випалювання деревного вугілля, які являють собою металеві бочки з виготовленою в них конструкцією, пристосованою для випалювання вугілля. Загалом по території земельної ділянки розташовано 6 піролізних печей. Дві з даних печей були завантажені дровами, а одна деревним вугіллям. Навпроти цих печей розміщені стоси з мішками, в яких знаходиться деревне вугілля. В даних стосах розміщено 784 мішки з деревним вугіллям. Біля однієї з печей розміщена деревина у вигляді колод по 2 м, яка хаотично розкидана, загальним об`ємом біля 4 м3. До того ж, у кузові вантажного автомобіля виявлено мішки з деревним вугіллям в кількості 250 штук.
По закінченню огляду, вказані 6 піролізних печей для випалювання деревного вугілля та 1380 мішків з деревним вугіллям були вилучені.
Статтею 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження, до яких відноситься арешт майна, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно вимог ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 84 КПК України, речові докази є одним із процесуальних джерел доказів.

Так, постановою старшого дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 27 вересня 2022 року 1380 мішків з деревним вугіллям та 6 піролізних печей для випалювання деревного вугілля приєднано до матеріалів кримінального провадження №0000151 в якості речового доказу та залишено на відповідальному зберіганні у власника ОСОБА_4 .
Отже, зі змісту клопотання дізнавача про арешт майна вбачається, що необхідність такого арешту була обумовлена саме визнанням вищезазначеного майна речовими доказами, оскільки є всі підстави вважати, що вилучені в ході огляду місця події піролізні печі є засобом вчинення кримінального правопорушення, а мішки із деревним вугіллям є речами, які зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а тому для досягнення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування, а також збереження речових доказів, доцільним буде арештувати вилучене майно.
Водночас, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, на підставі наданих ініціатором клопотання матеріалів, повинен з`ясувати обставини, визначені ч. 2 ст. 173 КПК України, зокрема, правову підставу для арешту майна та можливість використання як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).
Однак, у судовому засіданні дізнавачем так і не обґрунтовано відповідність майна, на яке він просить накласти арешт, критеріям статті 98 КПК України, а саме не конкретизовано належність майна до даного провадження, тобто, чи були вилучені піролізні печі дійсно засобом вчинення вказаного кримінального правопорушення, а деревне вугілля тими речами, які зберегли на собі сліди кримінального правопорушення, передбаченого ст. 254 КК України, оскільки саме по собі випалювання деревного вугілля не може вважатися протиправним без доведення протилежного та не може жодним чином містити доказової інформації про злочинні дії, які підпадають під кваліфікацію саме ст. 254 КК України.
Разом з тим, винесення постанови про визнання вилученого майна речовими доказами, не може слугувати достатньою підставою для накладення арешту, оскільки вказана постанова слідчого не мотивована та не звільняє дізнавача або прокурора від обов`язку доведення підстави та мети накладення арешту.
Слід зауважити, що майно може бути визнано речовим доказом при наявності ознак конкретного кримінального правопорушення, а при їх відсутності це майно, яке належить його власникам.
Аналізуючи постанову старшого дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 27 вересня 2022 року про визнання речовим доказом, є достатні підстави ствердити, що така є формальною, оскільки містить лише опис обставин, які послугували внесенню відомостей до ЄРДР без будь-якого обґрунтування, а вказане у ній майно не має відношення до предмету доказування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, з приводу якого внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та здійснюється досудове розслідування.
Крім того, додана до клопотання вказана постанова є непідписаною, що, у свою чергу, ставить під сумнів її законність.
У даному випадку, дізнавач, вносячи відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 254 КК України, не переконався в тому, чи дійсно вилучене майно, а саме піролізні печі та деревне вугілля є предметом даного кримінального правопорушення, яке передбачає кримінальну відповідальність за безгосподарське використання земель.

Так, основним безпосереднім об`єктом такого кримінального правопорушення є встановлений порядок раціонального використання, захисту і відтворення земель як складної природної екосистеми, тісно пов`язаної з іншими елементами довкілля надрами, водами, рослинним і тваринним світом тощо. Його додатковим обов`язковим об`єктом визнається життя і здоров`я особи, порядок охорони тваринного і рослинного світу, громадську безпеку.

Предметом злочину виступають землі будь-якого цільового призначення.

Однак, даних про те, що зазначені у клопотанні деревне вугілля, піролізні печі є предметом безгосподарського використання землі, дізнавачем не надано.

Слід зважати на той факт, що обов`язковими ознаками об`єктивної сторони злочину є: 1) діяння - безгосподарське використання земель; 2) наслідки - тривале зниження або втрата їх родючості, виведення земель із сільськогосподарського обороту, змивання гумусного шару, порушення структури ґрунту; 3) причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Отже, як вбачається з протоколу огляду місця події від 27 вересня 2022 року, вказане майно, а саме: 1380 мішків з деревним вугіллям та 6 піролізних печей було вилучено на земельній ділянці із кадастровим номером :03:006:0077 з цільовим призначенням 01.03, тобто для ведення особистого селянського господарства, яка огороджена дерев`яним парканом.

До того ж, протокол огляду містить скоріше опис події виготовлення деревного вугілля, а не безгосподарське використання земель.

Отже, з відомостей, які містяться у протоколі огляду місця події, неможливо встановити факт нераціонального використання землі.

При цьому, будь-якого обґрунтування, в чому полягало безгосподарське використання вказаної земельної ділянки, які наслідки це спричинило та чи наявний причинний зв`язок між ними дізнавачем не наведено та не долучено доказів на підтвердження зазначеного.

До того ж, суб`єкт такого злочину є спеціальний. Це особа, на яку нормативними актами або з огляду на виконання службових чи професійних функцій покладено обов`язок дотримуватись правил щодо дбайливого і раціонального використання земель (зокрема, керівники та інші працівники сільськогосподарських підприємств, а також інших суб`єктів господарювання, діяльність яких пов`язана з використанням земель, агрономи, фермери, власники земельних ділянок). За статтею 254 КК України не можуть нести відповідальність особи, які самовільно зайняли земельну ділянку, оскільки на особу, котра не має прав на земельну ділянку, не може бути покладено обов`язок дотримуватись правил щодо дбайливого та раціонального використання землі.
Отже, як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, доданого до клопотання, власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:006:0077 та цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства є ОСОБА_7 , при тому, що на даній земельній ділянці здійснює свою діяльність, як фізична особа-підприємець ОСОБА_4 .
Як підсумок, такі обставини, які послугували для внесення відомостей до ЄРДР, не свідчать про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України.
Тому, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.
Отже, зазначаючи обставини, якими слідчий обґрунтовує свої доводи, останній не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно, не наводить достатньо доказів, що таке відповідає критеріям речових доказів, визначених у ст. 98 КПК України, розумність і співмірність обмеження права власності фізичних осіб, не вказує чи мають відношення до даного кримінального провадження вилучене майно та особа, яка володіє таким майном, чим доводиться неправомірність дій даної особи та обґрунтування необхідності такого арешту, оскільки таке ґрунтується лише на припущенні ймовірного безгосподарського використання земель.

При цьому, обов`язок подачі таких даних та доведення необхідності арешту покладається на дізнавача, який у відповідності до ст. 40-1 КПК України наділений повноваженнями слідчого та який звернувся з клопотанням про арешт майна.

Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів , що вказують на вчинення злочину, правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди, завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Вважаю, що у судовому засіданні не встановлено підстав для арешту майна, так як дане клопотання є передчасним, оскільки на момент його розгляду законність використання вилученого майна не спростована дізнавачем, не встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні певною особою кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, бо до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені лише дані про виробництво деревного вугілля, що само по собі не містить інформації про наявність кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, бо відсутні вказання на необхідні ознаки такого складу злочину, що у відповідності із ст. 173 КПК України, обумовлює відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки не доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Разом з тим, в ході розгляду клопотання встановлено, що в провадженні СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області вже перебували матеріали кримінального провадження, внесені до ЄРДР за №0000518 від 11 серпня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України, а саме за фактом незаконного функціонування виробництва деревного вугілля поблизу с. Ясинець, фігурантом якого був ОСОБА_4 .

Однак, як вбачається з доданої ОСОБА_4 постанови начальника СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження від 29 квітня 2021 року, вказане кримінальне провадження №0000518, внесене до ЄРДР 11 серпня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Вказана постанова начальника СД не скасована, а тому із зазначеного слідує, що по даному факту вже прийняте рішення, яке підтверджує відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Суд враховує, що згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі Іатрідіс проти Греції). Вимога щодо законності, у розумінні Конвенції, вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі Антріш проти Франції та Кушоглу проти Болгарії.
Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод.
Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.
Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи.
Вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.
На теперішній час слідчим не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного у клопотанні майна.
Відтак, доводи слідчого щодо необхідності накладення арешту з метою збереження речових доказів, що, безумовно, може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, є необґрунтовані, так як відповідність вилученого майна критеріям речового доказу не встановлена, що, відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України є підставою для відмови у задоволенні клопотання.
Частиною 3 ст. 173 КПК України визначено, що відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього вилученого майна.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 167, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання старшого дізнавача СД Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Дубровицького відділу Сарненської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна по матеріалах досудового розслідування №0000151, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27 вересня 2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 254 КК України - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошено о 14-30 год. 30 вересня 2022 року.

Слідчий суддя: підпис

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду

Слідчий суддя Дубровицького
районного суду ОСОБА_1