Київський апеляційний суд
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

6 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000019 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Переяслав-Хмельницький Київської області,

громадянина України, що зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 ,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 , не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2022 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 01.07.2022 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України і йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком частково задоволено цивільні позови потерпілих і стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 24 451 грн 55 коп майнової шкоди, 280 800 грн моральної шкоди, 14 000 грн судових витрат та на користь ОСОБА_10 16 998 грн 30 коп майнової шкоди, 140 400 грн моральної шкоди, 14 000 грн судових витрат.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Також прокурор просить виключити з вироку обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття.

Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його діяння, вважає, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, і що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, положення ст.75 КК України, внаслідок чого неправильно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

На переконання прокурора, суд належним чином не мотивував рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням та не призначив додаткове покарання, оскільки не врахував, що кримінальне правопорушення той вчинив, керуючи автомобілем у населеному пункті в стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого дві особи отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, що вказує на байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, а також не взяв до уваги позицію потерпілих, які наполягали на призначенні найсуворішого покарання. І той факт, що ОСОБА_7 не судимий, одружений, має постійне місце реєстрації та проживання, а також його посткримінальна поведінка, зокрема, часткове відшкодування шкоди не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

Посилається на нібито правовий висновок у постанові Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 509/4910/17, в якій зазначено, що саме по собі визнання засудженим своєї провини не вказує, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку, у той час як щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

У той же час відповідно до показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 обвинувачений не допомагав потерпілим, а сперечався з ними та намагався уникнути відповідальності, заперечуючи свою причетність до кримінального правопорушення. Обвинувачений не надав докази на підтвердження того, що він намагався допомогти потерпілим оговтатися від пережитого, полегшити душевний біль. А тому визнання ОСОБА_7 вини не свідчить про щире каяття, а лише підтверджує бажання уникнути справедливого покарання.

Відтак, звільнення від відбування покарання не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху (далі ПДР) та запобігання вчиненню нових злочинів іншими водіями. І сам факт призначення необхідного й достатнього покарання певною мірою забезпечує почуття справедливості у потерпілого і суспільства. Додатково прокурор акцентує увагу на практиці Верховного Суду, який неодноразово вказував, що вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, водієм, який керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, зазвичай виключає застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням (постанова від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19).

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 вказує на необґрунтованість доводів прокурора. Так, санкція ч.1 ст.286 КК України в редакції, яка діяла станом на день вчинення кримінального правопорушення, передбачала додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами як альтернативне. Зважаючи на обов`язок відшкодувати завдану потерпілим майнову та моральну шкоду, ОСОБА_7 належить прикласти максимум зусиль до пошуку роботи, а тому призначене судом покарання без застосування додаткового покарання надасть можливість використовувати свої професійні навички. Обвинувачений має професію водія, яка є його єдиною можливістю працювати, забезпечувати свою родину та неповнолітню дитину.

Що стосується обставин, які пом`якшують покарання, то процесуальний керівник в обвинувальному акті вказав їх кілька визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданих матеріальних збитків. Потерпілі ОСОБА_10 і ОСОБА_9 в суді визнали, що обвинувачений відшкодував їм майнову шкоду в сумі 40 000 гривень. Також ОСОБА_7 повністю визнав цивільний позов в частині майнової шкоди та відшкодував її одразу після ухвалення вироку, що свідчить про його ставлення до скоєного та прагнення усунути негативні наслідки для потерпілих. Під час досудового розслідування та судового розгляду його підзахисний не відмовлявся давати показання, в суді висловив свою позицію про недоцільність дослідження всіх доказів, і дослідження доказів у повному обсязі відбувалося виключно на підставі позиції потерпілих.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи обвинуваченого та захисника, які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що її належить задовольнити частково, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило ОСОБА_9 іОСОБА_10 тілесні ушкодження середньої тяжкості, за наступних обставин.

11 січня 2020 року близько 17 години 30 хвилин ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем Peugeot 508 д/н НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Богдана Хмельницького неподалік будівлі № 129 АТ КБ ПриватБанк в м. Переяславі Київської області в напрямку вул. Покровської, всупереч вимогам п.п.1.5, 2.9 а ПДР перебував у стані алкогольного сп`яніння, проявив злочинну недбалість та вчинив дії, що загрожують життю та здоров`ю громадян.
Також під час руху ОСОБА_7 порушив вимоги п.п.2.3 б, 10.1, 18.1 ПДР, що виразилось у тому, що він був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагуючи на її зміну, відволікся від керування транспортним засобом, при зміні напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не зменшив швидкість руху транспортного засобу аж до повної його зупинки, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Внаслідок цього ОСОБА_7 допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які переходили проїзну частину вул. Богдана Хмельницького по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді саден у тім`яній ділянці голови, в ділянці лівого ліктьового суглоба, субарахноїдального крововиливу з формуванням епідуральної гематоми в лобних відділах справа, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості. ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді саден та крововиливів у проекції лівого та правого колінних суглобів, крововиливу в проекції носа, перелому латерального виростка лівої великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, перелому лонної і сідничної кісток справа, перелому сідничної кістки зліва і переднього краю лівої вертлюжної западини без зміщення уламків, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються сукупністю наявних у ньому доказів і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, є вірною.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для зміни чи скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, думку потерпілих, обставину, яка пом`якшує покарання, щире каяття та обставину, яка його обтяжує, вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив ОСОБА_7 основне покарання у виді обмеження волі, яке є найсуворішим з передбачених санкцією ч.1 ст.286 КК України в редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008, чинній на день вчинення кримінального правопорушення, на максимальний строк.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, одружений, утримує малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання характеризується позитивно. Як вбачається з досудової доповіді, ризики вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства є середніми, що зумовлено тим, що він не судимий, на час складання доповіді офіційно не працював, у конфліктних ситуаціях намагається контролювати свої емоції та гнів, у скоєному щиро кається та усвідомлює негативність наслідків своїх дій, алкогольними напоями не зловживає. На час апеляційного розгляду обвинувачений офіційно працевлаштувався, працює головним механіком у ПП Авто Пас Лайн і позитивно характеризується за місцем роботи.

Твердження прокурора, що суд неправильно врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, ототожнивши це з визнанням вини, є надуманими.

Як під час досудового розслідування, так і в суді першої інстанції ОСОБА_7 визнавав вину у вчиненні кримінального правопорушення і засуджував свою поведінку. В ході досудового розслідування обвинувачений одразу відшкодував потерпілим майнову шкоду в сумі 40 000 гривень, надавав транспорт для переміщення до закладів охорони здоров`я, що потерпілі не заперечували. Після ухвалення вироку ОСОБА_7 у повному обсязі відшкодував ОСОБА_9 і ОСОБА_10 майнову шкоду у визначеному судом першої інстанції розмірі за наслідками розгляду цивільних позовів, про що представник потерпілих повідомив суд апеляційної інстанції у заяві. Такі дії обвинуваченого свідчать про намагання виправити негативні наслідки своєї протиправної поведінки. До того ж, щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, зазначено стороною обвинувачення в обвинувальному акті.

Постанови Верховного Суду від 25.09.2019 у справі № 509/4910/17, від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19, на які посилається прокурор, не містять висновків про застосування норми права, стосуються інших осіб в інших кримінальних провадженнях і не можуть бути враховані, оскільки це суперечитиме принципу індивідуалізації покарання. Стаття 75 КК України в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018, чинній на час вчинення кримінального правопорушення, не передбачала застережень стосовно неможливості її застосування у випадку засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, сп`яніння.

Разом з тим, доводи прокурора про те, що суд першої інстанції необґрунтовано не призначив засудженому додаткове покарання, заслуговують на увагу.

Злочин, який вчинив ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння внаслідок недотримання елементарних вимог ПДР у нескладній дорожній обстановці, посягає як на суспільні відносини в сфері безпеки дорожнього руху, так і на здоров`я людини. Наведені у вироку мотиви, які суд навів на користь рішення про відсутність підстав для призначення додаткового покарання, а саме, обов`язок відшкодувати завдану потерпілим шкоду та можливість використовувати свої професійні навички з подвійною уважністю, обережністю та обачливістю під час іспитового строку, є непереконливими. ОСОБА_7 працює у ПП Авто Пас Лайн і головним механіком, і водієм, а тому позбавлення права керувати транспортними засобами не завадить йому виконувати свої основні посадові обов`язки, пов`язані з випуском на лінію, перевіркою технічного стану транспортних засобів та усунення несправностей.

У той же час, призначення додаткового покарання, як слушно вказує прокурор, вже з огляду за те, що він сів за кермо, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, буде необхідним й достатнім для досягнення мети покарання, яка полягає не тільки в карі, а й виправленні засуджених та запобіганні вчиненню нових кримінальних правопорушень як ними, так і іншими особами.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції про можливість не призначати ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до вимог ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Тому відповідно до вимог ст.ст.414, 420 КПК України невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, а саме, призначення додаткового покарання, і задоволення в цій частині апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити частково.

Вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 1 липня 2022 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді обмеження волі на строк 3 /три/ роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 /два/ роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 2 /два/ роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 такі обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3