Справа № 447/1716/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1014/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Устя Стрийського району, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , на вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року у кримінальному провадженні про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

його захисників адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

законного представника

неповнолітньої потерпілої ОСОБА_14 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 5 років.
Запобіжних захід у виді домашнього арешту в нічний час до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з часу його фактичного затримання.
Вирішено питання з процесуальними витратами, накладеним арештом на майно та речовими доказами.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 , 05.05.2021 близько 02 години 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «ЗАЗ-1103 Славута», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись ним польовою дорогою поблизу с. Устя Стрийського району Львівської області, в напрямку с. Рудники Стрийського району Львівської області, порушив вимоги Р.1 п.п.1.2, 1.5, 1.10 (в частині значення термінів «небезпека для руху»); Р.2 п.п.2.3 б), д); 2.9 а); Р. 11.1; Р. 12 п 12.1; Р.13 п.13.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, тим що він, керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру виїхав на смугу зустрічного руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу до автомобіля «Фольксваген Пасат» реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зупинився в межах своєї смуги і знаходився в нерухомому стані, та якого він мав об`єктивну можливість вчасно виявити, не вжив своєчасних заходів до зупинки керованого ним транспортного засобу, або його об`їзду із дотриманням безпечного інтервалу, здійснив зіткнення із вказаним автомобілем «Фольксваген Пасат».
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, пасажири автомобіля марки «Фольксваген Пасат», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала навколоорбітальну гематому справа, перелом виличної кістки та верхньої щелепи справа, струс головного мозку, синець на передній поверхні правої гомілки, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Неповнолітній пасажир автомобіля марки «Фольксваген Пасат» реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала дифузійний забій головного мозку важкого ступеня, субарахноїдальний крововилив, що ускладнився розвитком епілептичного синдрому. Вказані ушкодження в сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення.
Таким чином, ОСОБА_7 вчинив порушення Правил безпеки дорожнього руху, будучи особою, яка керувала транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілій ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесне ушкодження та потерпілій ОСОБА_13 тяжке тілесне ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286-1 КК України.
Не погоджуючись із зазначеним вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить призначити у справі додаткову судово-медичну експертизу в Київському науково-дослідному інституті судових експертиз, вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року скасувати та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник обвинуваченого покликається на те, що оскаржуваний вирок є занадто суворим.

Зокрема, покликаючись на наявність таких обставин, які на думку апелянта, пом`якшують покарання, а саме визнання вини в повному обсязі, щиросердечне розкаяння, сприяння слідству, відсутність претензій у потерпілих, відшкодування обвинуваченим витрат потерпілим, а також те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, за наявності в сторони захисту сумнівів у визначенні стану потерпілих після ДТП в частині визначення ступеню тяжкості ушкоджень у них, суд мав можливість і підстави призначити додаткову судово-медичну експертизу, відповідно перекваліфікації статті Кримінального кодексу України та призначення менш суворого покарання.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисники ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відмовились від апеляційної вимоги в частині призначення у справі додаткової судово-медичної експертизи, в іншій частині подану апеляційну скаргу підтримали та просили призначити обвинуваченому покарання з застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України.

Потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також їх законний представник ОСОБА_14 підтримали апеляційну скаргу сторони захисту та просили не позбавляти ОСОБА_7 волі, оскільки він примирився з ними та відшкодував заподіяну шкоду.

Прокурори ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заперечили проти задоволення апеляційних вимог.

Заслухавши доповідача, позицію учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданої апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286-1 КК України правильні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, та ніким з учасників провадження не оспорюються, від апеляційної вимоги щодо призначення додаткової судово-медичної експертизи сторона захисту відмовилась, а тому апеляційний суд переглядає судове рішення виключно з підстав відповідності призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.
Доводи апеляційних скарги про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 на підставі ст. 69 КК України більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, колегія суддів вважає прийнятними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Значна роль покарання у боротьбі зі злочинністю не повинна сприйматися як підстава для того, щоб зробити жорстокішим покарання. У багатьох випадках жорстокість покарання переконує винного в його несправедливості, робить самого засудженого більш жорстоким, породжує в його свідомості почуття образи, неповаги до суспільства, держави, її законів. Тому значення покарання в боротьбі зі злочинністю визначається не його жорстокістю, а неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю його застосування за кожний вчинений злочин. Роль і значення покарання багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації. У кожному конкретному випадку суд повинен призначити покарання з дотриманням вимог і положень ст. 65 КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Воно має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність. Мета покарання - це те, чого прагне досягти держава, застосовуючи його щодо особи, яка вчинила злочин. Закон чітко визначає такі цілі покарання, як: кара як відплата засудженому за вчинений злочин; виправлення засудженого; запобігання вчиненню нових злочинів самим засудженим; запобігання вчиненню нових злочинів з боку інших осіб.
Так, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання встановлено і враховано, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до тяжкого злочину, вчиненого з необережності та дані про особу обвинуваченого.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки та визнанні вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З наведеним погоджується і колегія суддів.
Згідно з вимогами ст. 69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
Застосування ст. 69 КК України можливе за наявності у кримінальному провадженні виняткових обставин, які дають підстави розраховувати на досягнення мети покарання. При цьому, наявні обставини, що пом`якшують покарання, мають істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого. Ці обставини надають специфічних особливостей, які свідчать, що вчинене діяння виходить за межі типових злочинів такого виду і ступінь його тяжкості порівняно з ними значно менший.
В суді обвинувачений ОСОБА_7 усвідомив суспільну небезпечність своїх дій, визнав свою вину та щиро розкаявся у вчиненому.
Колегія суддів зазначає, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Враховуючи наведені вище обставини, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, його молодий вік, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, після початку повномасштабної війни на території України займається волонтерською діяльністю, що стверджується довідкою Молодіжної громадської організації «Гарци», у суді апеляційної інстанції заявив про намір вступити на службу до лав Збройних Сил України, факт примирення з потерпілими, відшкодування їм спричиненої шкоди, прохання потерпілих призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавленням волі, відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає зазначені обставини такими, що істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого злочину обвинуваченим, тому у даному конкретному випадку призначення останньому основного покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки є занадто суворим.
Тому колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування до Мельника вимог ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України, що буде справедливим і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
При призначенні обвинуваченому виду та розміру основного покарання суд апеляційної інстанції, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, фактичні обставини справи, спосіб вчинення злочину, наслідки, які настали внаслідок кримінально-протиправних дій обвинуваченого, думки потерпілих, які просили змінити вирок суду та призначити обвинуваченому покарання, не пов`язане з позбавленням волі, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, займається волонтерською діяльністю, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також те, що потерпілі жодних претензій до обвинуваченого не мають, цивільний позов до суду не подавали, дійшов висновку, що зазначені обставини у своїй сукупності вказують на формування в обвинуваченого позитивних установок та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та дають підстави для застосування статті 69 КК України з призначенням більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 2 ст. 286-1 КК України.
Таким чином, призначення обвинуваченому основного покарання у даному кримінальному провадженні у виді громадських робіт на строк 200 годин відповідатиме вимогам ст. 50 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, не становитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року, справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 жовтня 2008 року).
Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про зміну вироку в частині призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України в порядку ст.ст. 409, 414 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його судовому розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б мали наслідком безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Миколаївського районного суду Львівської області від 23 вересня 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286-1 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

Пом`якшити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286-1 КК України, із застосуванням вимог ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого основного покарання, не зазначеного в ч. 2 ст. 286-1 КК України, - у виді громадських робіт на строк 200 годин.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4