УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2022 року
м. Київ

справа № 509/916/19
провадження № 51-5997 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року за обвинуваченням
ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, жителя АДРЕСА_1 , який в силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі КК) є таким, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 119 КК.
встановив:
За вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 119 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі статті 75 КК він звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 3 роки з покладанням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1, пунктом 2 частини З статті 76 КПК.
Цивільний позов прокурора задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави кошти у розмірі 17813,18 грн в рамках відшкодування вартості лікування потерпілої.
Цивільний позов потерпілого задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 , на його користь заподіяну матеріальну шкоду в сумі 53964,34 грн та 250 000 грн заподіяної моральної шкоди.
Згідно з вироком, 07 березня 2018 року, біля 9 год, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, ОСОБА_5 , знаходячись за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , збираючись поїхати з дому, будучи власником, згідно міжнародних санітарних паспортів, трьох собак породи середньоазіатська вівчарка, в порушення статті 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», Правил тримання собак, котів і хижих тварин у населених пунктах Української PCP, затверджених Наказом Міністерства житлово-комунального господарства УРСР від 17 червня 1980 року, не пересвідчився у надійності закриття вольєру, розташованого посеред земельної ділянки, та хвіртки, не забезпечив ізольованість території домоволодіння, що виключає вільне переміщення собак за межами подвір`я (огорожа території ділянки мала пошкодження, що дозволяли тваринам покинути територію двору), чим не забезпечив безпеку оточуючих людей від заподіяння шкоди собаками, проявивши злочинну недбалість.
Внаслідок злочинної недбалості ОСОБА_5 , який не передбачав можливості настання смерті іншої особи від вчиненого ним діяння, хоча повинен був і міг її передбачити, вищезазначені собаки, що належать на праві власності ОСОБА_5 , та згідно пункту 25 додатку № 1 до Наказу Міністерства охорони навколишнього природного середовища від 02 червня 2009 року № 264 «Про затвердження методичних рекомендацій і розроблення правил утримання домашніх тварин у населених пунктах», відносяться до переліку порід собак, визнаних як потенційно небезпечні, - вийшли за територію домоволодіння АДРЕСА_1 .
Перебуваючи на вулиці, за межами вольєру та території домоволодіння, без господаря, без повідків і намордників, близько 17 год, біля домоволодіння АДРЕСА_1 , три собаки породи середньоазіатська вівчарка на прізвиська « ОСОБА_6 », « ОСОБА_7 » та « ОСОБА_8 », власником яких є ОСОБА_5 , здійснили напад на ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , в результаті чого остання отримала тілесні ушкодження у вигляді поєднаної відкритої травми лівої та правої верхніх кінцівок, правої нижньої кінцівки у вигляді множинних обширних укушено-рваних ран правих верхньої та нижньої кінцівок, множинних поверхневих укушених ран верхніх кінцівок, вивиху правої плечової кісті, відкритого перелому-вивиху правої променевої кістки. Перебіг травматичного процесу супроводжувався розвитком шоку та гострої крововтрати, далі - приєднанням інфекції з розвитком сепсису, ДВЗ синдрому, що привело до смерті внаслідок поліорганної недостатності.
Смерть ОСОБА_9 , яка сталася 02 квітня 2018 року, знаходиться у прямому причинному зв`язку з отриманими нею травмами від 07 березня 2018 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року вирок місцевого суду змінено, доповнено його резолютивну частину рішенням про стягнення із засудженого ОСОБА_5 на користь потерпілого процесуальних витрат на правову допомогу, які поніс потерпілий, у сумі 10 000 грн. В решті вирок суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий вказує на незаконність та необґрунтованість ухвали апеляційного суду через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своїх вимог зазначає, що апеляційний суд не перевірив доводів апеляційної скарги, не надав на них відповіді, обмежившись лише формальним переліком доводів апеляційної скарги, та, відмовляючи в її задоволені, належним чином своє рішення не мотивував, чим допустив порушення статтей 412, 414, 419 КПК, що в свою чергу призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність (статтей 65, 66, 75 КК), невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, неправильного вирішення цивільного прозову (в порушення статтей 1166, 1167 ЦК), неправильного вирішення долі речових доказів у виді собак (ст. 100 КПК).
Вважає, що суд апеляційної інстанції не надав будь-якої оцінки доводам апеляційної скарги про те, що обвинувачений не відшкодував навіть прямої матеріальної шкоди в сумі 53 394,34 грн, не відшкодував моральну шкоду, приховує свій майновий стан, що унеможливлює примусове стягнення з нього будь-яких коштів, не зберіг передані йому на зберігання речові докази. Зазначає, що у суду не було підстав для застосування ст. 75 КК. Вказує також на те, що судами неправильно вирішено питання про подальшу долю речових доказів. Не погоджується з розміром моральної шкоди визначеної судом.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі потерпілого, та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно зі статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до частини 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Таким чином, закон вимагає від апеляційного суду проаналізувати доводи апеляційної скарги та дати на них вмотивовані відповіді.
З огляду на зміст ухвали суду апеляційної інстанції у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 ці вимоги закону були судом виконані.
Як убачається з доданої копії ухвали апеляційного суду, не погоджуючись із вироком суду першої інстанції, потерпілий подав апеляційну скаргу, в який просив оскаржений вирок суду скасувати в частині призначення покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 119 КК, та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, речові докази, а саме три собаки - знищити шляхом передачі спеціалізованим організаціям для подальшого умертвіння, цивільний позов задовольнити повністю, в том числі в частині стягнення витрат на правову допомогу.
Переглядаючи вирок в межах доводів апеляційної скарги потерпілого та перевіряючи висновок суду про призначене ОСОБА_5 покарання, апеляційний суд не встановив будь-яких порушень норм матеріального права, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути кримінальне провадження. Що стосується дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, то апеляційний суд вірно зазначив, що у вироку суд першої інстанції не вирішив питання про процесуальні витрати, а саме витрати на правову допомогу, які поніс потерпілий ОСОБА_4 в рамках вказаного кримінального провадження, а тому змінив вирок Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 червня 2020 року, доповнивши резолютивну частину вироку положенням про стягнення з ОСОБА_5 процесуальних виграт на правову допомогу, які поніс потерпілий у сумі 10 000 грн.
Колегією суддів апеляційної інстанції зазначено, що призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує суспільну небезпеку і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкість скоєного, те, що ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому, часткове добровільне відшкодування обвинуваченим потерпілому заподіяної матеріальної шкоди в сумі 230 000 грн, позитивно характеризується, одружений, працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, висновок органу пробації, відповідно до якого виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства.
З урахуванням всіх обставин справи, особи обвинуваченого, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення і перевиховання ОСОБА_5 можливе без ізоляції від суспільства, з застосуванням до нього дії статті 75 КК та з покладенням певних обов`язків, які передбачені статтею 76 КК.
Згідно частини 2 статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог статті 65 КК при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Згідно статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у вигляді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше ніж 5 років, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробування.
Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що як і під час судового розгляду у суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду обвинувачений про вчинене шкодував, що свідчить про те, що ОСОБА_5 усвідомив в повному обсязі всю протиправність своєї поведінки. Також вказав, що з матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_5 позитивно характеризується, щиро розкаявся у вчиненому, з березня 2018 року по лютий 2019 року вжив заходів щодо частково відшкодування шкоди потерпілому, у сумі 230 000 грн, що підтверджує сам потерпілий в своїй апеляційній скарзі та поясненнями наданими в судовому засіданні, разом з тим внаслідок своєї злочинної недбалості вчинив необережне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
При цьому, апеляційний суд враховував також позицію потерпілого викладену в апеляційній скарзі, який наполягав на призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 реальної міри покарання, однак звернув увагу на те, що думка потерпілого, не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.
Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_5 можливо здійснити в умовах без ізоляції від суспільства, призначивши йому покарання в межах санкції частини 1 статті 119 КК у виді позбавлення волі, з застосуванням положень статті 75 КК, з застосуванням положень статті 76 КК.
Мотивуючи своє рішення про безпідставність доводів апеляційної скарги потерпілого щодо неправильного вирішення судом першої інстанції цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди, суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно правової позиції, викладеної у постанові пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 1 000 000 грн, на користь потерпілого ОСОБА_4 , колегія суддів апеляційного суду, виходячи із принципів виваженості, розумності й справедливості, з врахуванням характеру заподіяних моральних и душевних страждань потерпілому, котрий в результаті протиправних дій ОСОБА_5 втратив дружину з якою він прожив сімейним життям майже 50 років, майнового стану обвинуваченого ОСОБА_5 , вважала завеликими, а тому погодилась з висновками суду першої інстанції щодо їх розміру 250 000 грн.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції.
Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілого щодо неправильного вирішення питання щодо долі речових доказів, а саме трьох собак, апеляційний суд визнав їх необґрунтованими, оскільки судом відповідно до вимог КПК вирішено питання щодо долі речових доказів у вказаному кримінальному провадженні.
Колегія суддів зазначає, що доля речових доказів вирішена судом першої інстанції у відповідності до пункту 1 частини 9 статті 100 КПК. Подальша доля конфіскованих речових доказів знаходиться поза межами правового регулювання КПК, регулюється підзаконними нормативними актами та вирішується у порядку виконання судових рішень.
Порушені в касаційній скарзі потерпілого питання, що стосуються виконання рішення суду, відповідно до норм КПК не є предметом розгляду касаційним судом, а тому не беруться до уваги колегією суддів.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі потерпілого, які є аналогічними доводам у касаційній скарзі, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає приписам статті 419 КПК.
Крім того, твердження, наведені потерпілим у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених в ухвалі апеляційного суду, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Суду дійти переконання, що рішення апеляційної інстанції було постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які можуть поставити під сумнів її законність.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого необхідно відмовити.
На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3