Справа № 346/2844/21
Провадження № 11-кп/4808/351/22
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в кримінальному провадженні № 0001030 за обвинуваченням їх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИЛА:

Обвинувачений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на особисте зобов`язання або домашній арешт.

Обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що на розгляді суду першої інстанції перебуває кримінальне провадження про обвинувачення його у вчиненні злочину, якого він не скоював. Вважає, що судом першої інстанції неповно та необ`єктивно досліджені обставини, що враховуються при продовженні строку тримання під вартою. Стверджує, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Наголошує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню. Звертає увагу, що висновки суду є хибними.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2022 рокупродовжено щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 11 серпня 2022 року включно.

Суд першої інстанції мотивував прийняте рішення тим, що спливає строк, на який було продовжено запобіжний захід обвинуваченим, а судове провадження не закінчилось, існують ризики, зазначені у п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України, й інший, більш м`який запобіжний захід, аніж тримання під вартою, не забезпечить запобігання вказаним вище ризикам та виконанню обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 процесуальних обов`язків.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що в задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що предметом апеляційного оскарження є саме рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 13 червня 2022 року, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку судовим рішенням, які вже набули законної сили та виконані у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідає цим вимогам, оскільки суд першої інстанції правильно задовольнив клопотання, таке рішення прийнято за наявності необхідних для цього підстав, з наведенням відповідних мотивів.

Частиною 1 ст. 29 Конституції України визначено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

За змістом ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про : наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З наданих суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у кримінальному провадженні № 0001030 обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, а саме нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та погрозою застосування такого насильства (розбій), поєднаного з проникненням у житло, організованою групою.

За вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, встановлено відповідальність у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна, таке згідно з ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.
Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26 липня 2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

В межах даного провадження на стадії апеляційного розгляду перевіряються виключно наявність обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти ризикам на які посилається сторона обвинувачення, зокрема передбаченим п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України та забезпечити виконання обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні, можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою і, що інший (менш суворий) запобіжний захід, не може запобігти цим ризикам.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що існують достатні підстави вважати, що заявлені стороною обвинувачення ризики такі як переховування від суду, незаконний вплив на свідків/потерпілих та вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшилися та продовжують існувати, виходячи із категорії злочину, в якому обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що є особливо тяжким злочином та має підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність яких потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів; тяжкості покарання, що може загрожувати останнім у разі доведеності обвинувачення.

Судом першої інстанції належним чином перевірено наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, що з достатньою вірогідністю надають можливість прогнозувати поведінку особи з точки зору виконання нею в майбутньому процесуальних обов`язків, оскільки закон не вимагає абсолютно достовірного доказування вказаних обставин.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Обставин, які є перешкодою для продовження застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не встановлено.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, для забезпечення виконання обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покладених на них процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, не вирішуючи питання доказовості вини обвинувачених, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність продовження щодо ОСОБА_6 ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

З матеріалів провадження вбачається, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обирався ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 2021 року, й неодноразово продовжувався як слідчими суддями, так й судом першої інстанції, ухвали яких переглядалися судом апеляційної інстанції, при цьому, судді не знайшли підстав для застосування іншого, більш м`якого, запобіжного заходу обвинуваченим, зокрема й домашнього арешту, про що ставиться питання в апеляційній скарзі.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів, виходила також з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що ризик в свою чергу не є визначеною подією, а по суті представляє ймовірність отримання несприятливих для судового провадження подій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК України.

У відповідності з ст. 199 КПК України в суді першої інстанції та під час апеляційного розгляду знайшли своє підтвердження доводи прокурора про те, що ризики згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України з часу застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу не зменшилися та продовжують існувати до теперішнього часу, що в свою чергу виправдовує подальше тримання обвинувачених під вартою.

Твердження обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відсутність в матеріалах справи доказів про їх причетності до злочину, в якому їх обвинувачують, про порушення судом першої інстанції процедури судового розгляду під час дослідження доказів по справі не є предметом розгляду, такі доводи можуть бути перевірені апеляційним судом лише під час апеляційного розгляду остаточного судового рішення, прийнятого в даному кримінальному провадженні по суті обвинувачення.

Апелянтами не наведено вагомих підстав вважати, що обставини, які вказували на наявність заявлених прокурором ризиків, запобігання спробам яких є метою та підставами застосування запобіжних заходів, змінилися, та відповідно, вони зменшились, а також, що після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу виникли нові обставини.

Судовий розгляд триває, встановлюються обставини, які мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Також, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів належним чином оцінив в сукупності всі обставини згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України, в тому числі характеризуючі особу обвинувачених, дані про сімейний та майновий стан, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Суд апеляційної інстанції бере до уваги, що при прийнятті рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати статті 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положення, встановлені у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує доводи сторони захисту про порушення розумних строків тримання під вартою, а також об`єктивно необхідний час для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень з врахуванням як складності кримінального провадження, так і поведінки учасників кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції в повній мірі врахував положення ст. ст. 177, 178, 183, 194, 199 КПК України, оцінив в сукупності всі обставини, наведені сторонами кримінального провадження, та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Керуючись вимогами ст. ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13 червня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в кримінальному провадженні № 0001030 за обвинуваченням їх у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4