Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/683/2021 Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 755/9368/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія справи: ч. 2 ст. 286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Березнегувате Миколаївської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 23 червня 2009 року Березнегуватським районним судом Миколаївської області за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України на 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна, постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 30 травня 2012 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 11 місяців 3 дні обмеження волі;
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Павлодар Республіки Казахстан, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
- 31 липня 2008 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі, постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01 листопада 2011 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 5 місяців 8 днів;
- 16 травня 2018 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 313, ч. 1 ст. 263, ст. 70 КК України на 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

по обвинуваченню кожного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
прокурорів ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
представника потерпілих ОСОБА_14 ,
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2020 року ОСОБА_7 і ОСОБА_9 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та кожному із них за цим законом призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 та ч. 4 ст. 72 КК України, до призначеного ОСОБА_9 покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року і призначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років 6 (шість) місяців з конфіскацією всього належного йому майна, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Судом вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 16 червня 2017 року приблизно о 03 годині 40 хвилин ОСОБА_7 керував технічно справним вантажним автомобілем тягачем Scania 124, д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом Chereau CD-385GA, д.н.з. НОМЕР_2 , перебуваючи під впливом наркотичних речовин всупереч вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, та, рухаючись в крайній правій смузі по проїзній частині мосту імені Патона зі сторони Столичного шосе в напрямку проспекту Соборності в місті Києві, в порушення п. п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.7 «б» Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що зміна напрямку руху та маневр розвороту буде безпечним і не створить перешкод іншим учасникам руху, почав змінювати напрямок руху та виконувати маневр розвороту, що заборонено здійснювати на мосту, тим самим створив небезпеку для руху автомобілю Porsche Cayenne, д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_9 , який рухався позаду в попутному напрямку в середній смузі, внаслідок чого на середині мосту імені Патона, поблизу електроопори міського освітлення № 55, відбулося зіткнення цих транспортних засобів.

В цей же час ОСОБА_9 всупереч п. 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, не маючи при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, керуючи технічно справним автомобілем Porsche Cayenne, д.н.з. НОМЕР_3 , по проїзній частині мосту імені Патона зі сторони Столичного шосе в напрямку проспекту Соборності в місті Києві, в порушення п. п. 1.5, 2.3 «б», 12.1, 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, рухався зі швидкістю 150 км/год., яка значно перевищувала максимально допустиму на даній ділянці дороги (60 км/год.), тим самим створюючи небезпеку для руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, при виникненні небезпеки для руху в момент початку здійснення розвороту вантажного автомобіля тягача Scania 124, д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом Chereau CD-385GA, д.н.з. НОМЕР_2 , який він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки керованого ним автомобіля, внаслідок чого на середині мосту імені Патона, поблизу електроопори міського освітлення № 55, здійснив з ним зіткнення.

В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Porsche Cayenne ОСОБА_15 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці.

Порушення водіями ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вищенаведених вимог Правил дорожнього руху України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 , не оспорюючи висновки суду про доведеність винуватості підзахисного у порушенні вимог п. п. 1.5, 2.3 «б», 10.1, 10.7 «б» Правил дорожнього руху України, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, просить вирок змінити, а саме виключити як обставину, що обтяжує покарання обвинуваченого, керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, пом`якшити призначене покарання до 5 років позбавлення волі та не застосовувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та з покладенням передбачених ст. 76 КК України обов`язків.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги захисник зазначає про те, що стороною обвинувачення не доведено інкриміноване ОСОБА_7 порушення вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, а саме керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, оскільки наданий висновок КМНКЛ «Соціотерапія» складений з порушенням Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом від 09 листопада 2015 року № 1452/735, а саме: датований 02 серпня 2017 року, тобто майже через 2 місяці після отримання зразків обвинуваченого для тестування; у ньому відсутній підпис самого ОСОБА_7 , що позбавило його можливості звернутися за повторним обстеженням на предмет перебування у стані наркотичного сп`яніння, приймаючи до уваги й те, що статус підозрюваного та відповідні процесуальні права, в тому числі на ознайомлення з матеріалами справи і цим висновком, він отримав лише 04 червня 2018 року. При цьому, стверджуючи: що наркотичні засоби виводяться з організму людини 7 днів; що заборона керувати транспортними засобами у стані наркотичного сп`яніння передбачає заборону вживати відповідні речовини безпосередньо перед тим як сісти за кермо або під час керування; що у згаданому вище висновку лікаря відсутній опис інших ознак сп`яніння, апелянт вказує, що стороною обвинувачення не доведено того, що ОСОБА_7 вжив наркотичні засоби саме перед тим як керувати автомобілем.

Також захисник вважає, що суд достовірно не встановив безпосереднього причинного зв`язку між перебуванням ОСОБА_7 у стані наркотичного сп`яніння, тобто порушенням ним вимог п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, та виникненням дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками. Разом з тим, посилаючись на ч. 4 ст. 67 КК України, вказує, що при призначенні ОСОБА_7 покарання дана обставина не могла бути повторно врахована судом як обтяжуюча та підлягає виключенню.

Стосовно призначеного судом ОСОБА_7 покарання апелянт зазначає про те, що воно не відповідає даним про його особу. Зокрема, звертає увагу на те, що суд, правильно врахувавши наявність на утриманні ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей як обставину, що пом`якшує покарання, з незрозумілих причин залишив поза увагою інші пом`якшуючі обставини, а саме те, що обвинувачений: не перебуває на обліку у лікаря нарколога; має хронічні захворювання; одружений; має на утриманні малолітню дитину; офіційно працевлаштований; приймав участь в АТО, був поранений, має нагороди. Зважаючи на такі дані про особу обвинуваченого, з урахуванням обставини, що пом`якшує покарання, захисник вважає достатнім та справедливим для нього покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_9 ОСОБА_8 просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження.

Аргументуючи такі вимоги апеляційної скарги захисник зазначає про те, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на доказах, які є недопустимими, а саме на:

- відеозаписі з камери № 11, розташованої на мосту імені Патона в місті Києві, що мітиться на диску. Вважає, що даний відеозапис є недопустимим, оскільки: не з`ясовано та суду не було надано документів про його процесуальне походження; він не відкривався стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК України; є копією, а не оригіналом, що перешкоджає встановити технологічні властивості відеограми;

- висновку комплексної автотехнічної, фототехнічної та транспортно-трасологічної експертизи та експертизи відеозапису № 15908/17-52/15909/17-35/1854/1855/18-52 від 30 січня 2018 року. Цей висновок є недопустимим тому, що виконаний на підставі згаданого вище недопустимого відеозапису. Також вважає висновок неповним та необ`єктивним внаслідок того, що експерти використовували надані слідчим вихідні дані, відповідно до яких дорожньо-транспортна пригода відбулася без гальмування і автомобіль Porsche рухався зі швидкістю найменше 150 км/год. Однак такі вихідні дані суперечать: показанням ОСОБА_9 в суді, згідно з якими автомобіль Porsche під його керуванням рухався зі швидкістю 60 км/год. і він застосував гальмування за 19 метрів до місця зіткнення; схемі дорожньо-транспортної пригоди, на якій відображені сліди гальмування автомобіля Porsche. При цьому звертає увагу на те, що ці сліди гальмування були враховані експертами при визначенні місця зіткнення автомобілів, проте не були враховані при з`ясуванні відстані, на якій орієнтовно знаходився автомобіль Porsche від місця зіткнення в момент виникнення небезпеки для його руху, при оцінці з технічної точки зору причинного зв`язку між діями учасників дорожньо-транспортної пригоди та її виникненням.

Посилаючись на те, що ОСОБА_9 : не був допитаний під час досудового розслідування; під час призначення та проведення згаданої експертизи не мав статусу підозрюваного та відповідних процесуальних прав, в тому числі можливості заявити відвід експертам, поставити перед ними власні запитання, надати пояснення стосовно обставин та механізму пригоди і власні вихідні дані, апелянт вказує, що в суді першої інстанції стороною захисту заявлялося клопотання про призначення автотехнічної експертизи з урахуванням нових даних, які раніше експертам не надавалися, а саме слідів гальмування та показань обвинуваченого в суді. Проте, суд в задоволенні такого клопотання відмовив, чим допустив неповноту судового розгляду.

Також, на переконання захисника, неповнота судового розгляду виразилася в тому, що суд: не задовольнив клопотання про призначення експертизи технічного стану автомобіля Porsche для перевірки показань ОСОБА_9 про те, що на момент пригоди спідометр в автомобілі не працював, при цьому суд обмежився дослідженням висновку № 12-1/1236 від 11 липня 2017 року щодо технічного стану автомобіля, в ході якого спідометр не перевірявся; суд не оглянув жоден з автомобілів, за участі яких відбулась пригода, тим самим порушив принцип безпосереднього вивчення доказів.

Окрім наведеного, звертає увагу на те, що ОСОБА_9 фактично не було пред`явлено обвинувачення, оскільки обвинувальний акт йому був вручений слідчим, а не прокурором, як того вимагає кримінальний процесуальний закон.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримку доводів і вимог поданої з їх сторони апеляційної скарги; захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали вимоги своєї апеляційної скарги, але не підтримали та фактично відмовилися від наведених у ній доводів стосовно не відкриття обвинуваченому в порядку ст. 290 КПК України диску з відеозаписом пригоди та з приводу вручення йому обвинувального акта слідчим, а також просили застосувати положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року при зарахуванні строку попереднього ув`язнення до покарання; прокурора ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та їх представника ОСОБА_14 , які заперечували проти задоволення обох апеляційних скарг захисту, вважали вирок суду першої інстанції законним і обґрунтованим та просили залишити його без змін, частково дослідивши матеріали кримінального провадження, допитавши експерта ОСОБА_16 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

За правилами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 суд першої інстанції наведених вище вимог закону дотримався. Висновки суду про доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, ґрунтуються на повному і об`єктивному з`ясуванні обставин кримінального провадження та підтверджуються дослідженими і перевіреними в судовому засіданні доказами, яким у вироку дана належна і правильна оцінка за визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України критеріями.

Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції ні обвинувачений ОСОБА_7 , ні обвинувачений ОСОБА_9 не заперечували того, що 16 червня 2017 року приблизно о 03 годині 40 хвилин на середині мосту імені Патона в місті Києві відбулось зіткнення транспортних засобів під їх керуванням: вантажного автомобіля тягача Scania 124, д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом Chereau CD-385GA, д.н.з. НОМЕР_2 , та автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. НОМЕР_3 , відповідно, що призвело до смерті пасажира останнього транспортного засобу ОСОБА_15 .

При цьому, обвинувачений ОСОБА_7 у своїх показаннях підтвердив те, що, рухаючись на невеликій швидкості у крайній правій смузі руху на мосту, скориставшись тим, що рух автомобілів був повільний і їх було мало, почав здійснювати маневр розвороту вантажного автомобіля у протилежному напрямку. Перед цим він пропустив усі автомобілі, які бачив, впевнився, що не вчиняє перешкод у русі і що це буде безпечно. Коли він під час маневру розвороту доїхав до реверсної смуги, причеп вантажника ще їхав у середніх смугах. В цей момент в нього в`їхав автомобіль Porsche Cayenne під керуванням ОСОБА_9 , але він, ОСОБА_7 не зупинився і, тягнучи за собою цей транспортний засіб, закінчив розворот. Зазначив, що він слідкував за дорогою, в тому числі за допомогою дзеркал бокового та заднього виду, і при виконанні розвороту даного автомобіля Porsche Cayenne не бачив, виходячи з чого стверджував, що той рухався на дуже великій швидкості. Не заперечуючи того, що допустив порушення вимог п. 10.7 Правил дорожнього руху України, вважав, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_9 . Також ОСОБА_7 не погодився із тим, що в момент пригоди перебував у стані наркотичного сп`яніння, зауваживши, що на медичному огляді одразу після події лікар повідомив, що він перебуває в нормальному стані, для більш точного дослідження у нього взяли аналізи, про результати яких, а саме встановлення стану наркотичного сп`яніння, він дізнався лише за сплином 9 місяців.

Обвинувачений ОСОБА_9 в суді показав, що рухався на автомобілі Porsche Cayenne, в якому на передньому пасажирському сидінні знаходився потерпілий ОСОБА_15 та позаду останнього ОСОБА_17 , зі швидкістю не більше 60 км/год. Коли він заїхав на міст Патона, то рухався в середній смузі руху зі швидкістю 40-50 км/год. на відстані 60 метрів від автомобіля Газель. На мосту рухалися і інші автомобілі. В цей час він побачив, що попереду у крайній праві смузі повільно рухався вантажний автомобіль Scania з напівпричепом. На відстані менше 1-ї опори моста, приблизно 20 метрів, він побачив на фурі сигнал лівого повороту або стопу. Далі фура почала несподівано повертати. Наполягав на тому, що він вживав заходи для гальмування автомобіля, хоча не пам`ятав, які саме, але відбулося зіткнення. Не виключав того, що в автомобілі заблокувалися колеса. ОСОБА_9 стверджував, що правил дорожнього руху він не порушував та є постраждалим у даній дорожньо-транспортній пригоді.

На противагу таким показанням обвинувачених та на їх спростування суд, ретельно перевіривши, проаналізувавши та давши належну оцінку, у вироку послався, зокрема, на: показання свідка ОСОБА_17 , за змістом яких водій ОСОБА_9 , з яким вона разом знаходилась в автомобілі, їхав зі швидкістю 150-160 км/год. і перед зіткненням з вантажником не вживав заходів для гальмування; дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16 червня 2017 року зі схемою та фототаблицею до нього; висновок судово-медичної експертизи № 1423/2 від 29 червня 2017 року про виявлені у ОСОБА_15 в результаті автомобільної травми тілесні ушкодження, що призвели до його смерті; висновок судової автотехнічної експертизи № 12-1/1236 від 11 липня 2017 року про технічну справність автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. НОМЕР_3 , яким керував ОСОБА_9 ; висновок судової автотехнічної експертизи № 12-1/1235 від 07 липня 2017 року про технічну справність автомобіля тягача Scania124, д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом Chereau CD-385GA, д.н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_7 ; протокол перегляду інформації на CD-диску з відеозаписом цієї дорожньо-транспортної пригоди від 17 червня 2017 року; дані перегляду вказано диску з відеозаписом в судовому засіданні; висновок комплексної автотехнічної, фототехнічної експертизи та транспортно-трасологічної експертизи та експертизи відеозвукозапису № 15908/17-52/15909/17-35/1854/1855/18-52 від 30 січня 2018 року, відповідно до якого, серед іншого, у даній дорожній обстановці з технічної точки зору в діях водія ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам п. 12.4 Правил дорожнього руху України, яка знаходилась в причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди, водію ОСОБА_7 слід було діяти згідно з вимогами п. 10.7 «б» Правил дорожнього руху України, невідповідність дій ОСОБА_7 даним вимогам могла бути у причинному зв`язку з виникненням пригоди; показання експертів ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_16 , які проводили згадану комплексу експертизу, підтримали викладені у ній висновки та надали щодо них роз`яснення; висновок КМНКЛ «Соціотерапія» щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 004530 від 02 серпня 2017 року, що складений на підставі акту медичного обстеження ОСОБА_7 16 червня 2017 року; постанову Новозаводського районного суду м. Чернігова від 29 травня 2017 року, якою ОСОБА_20 ( ОСОБА_9 ) визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та на нього накладено штраф і позбавлено права керування транспортними засобами строком на 1 рік, повний та детальний зміст яких наведений в судовому рішенні.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що комплексна автотехнічна, фототехнічна та транспортно-трасологічна експертиза та експертиза відеозвукозапису (висновок № 15908/17-52/15909/17-35/1854/1855/18-52 від 30 січня 2018 року) проведена неповно і не об`єктивно, оскільки не були враховані відображені на схемі дорожньо-транспортної пригоди сліди гальмування, а також показання ОСОБА_9 про швидкість руху його автомобіля Porsche Cayenne 60 км/год. та стосовно гальмування за 19 метрів до зіткнення з вантажним автомобілем ОСОБА_7 , не відповідають дійсності і є неприйнятними за таких підстав.

Як слідує з дослідницької частини згаданого висновку, експерти проаналізували всі вихідні дані та матеріали, що були представлені їм на дослідження, в тому числі й ті, які містилися на схемі дорожньо-транспортної пригоди від 16 червня 2017 року, серед інших: «слід покришки гальмування» (слід № 1) розташований в межах крайньої правої смуги довжиною 6 метрів, «слід гальмування» (слід № 2) в межах другої смуги руху довжиною 2 метри, обидва в напрямку до лівого берега (проспекту Соборності) починаються приблизно на одній відстані відносно лінії сталого орієнтиру (електроопори М 55) 27,9 та 27 метрів, відповідно; «сліди бокового юзу» (сліди № № 4, 5, 6) криволінійної форми, що розпочинаються в межах другої смуги руху на відстані 34,1 метри від електроопори (т. 1 а.п. 229зв.-230, 174).

Врахувавши в сукупності зафіксовану на схемі пригоди слідову інформацію та речову обстановку, обставини скоєння пригоди (рух автомобіля Porsche в напрямку лівого берега, переміщенні автомобіля Scania з напівпричепом Chereau в процесі виконання маневру розвороту) і відомості, що були зафіксовані на наданому на дослідження відеозаписі, експерти дійшли висновку про те, що місце зіткнення означених транспортних засобів знаходилось на ділянці відображення слідів гальмування (слідів № № 1, 2) та, відповідно, перед початком відображення слідів бокового юзу (слідів № № 4, 5, 6) (т. 1 а.п. 230зв., 236зв.).

Схема дорожньо-транспортної пригоди від 16 червня 2017 року, правильність складення якої захисником ОСОБА_8 не оспорюється, не містить будь-яких інших слідів гальмування, окрім тих, про які зазначено вище (найдовшого довжиною 6 метрів, на ділянці яких відбулося зіткнення за висновком експертів) (т. 1 а.п. 174). Тобто слідів гальмування, які б розпочиналися раніше за напрямком руху автомобіля ОСОБА_9 , тим більше вказували на початок гальмування за 19 метрів до місця зіткнення, як він про це показував вже в суді, під час огляду місця дорожньо-транспортної пригоди виявлено не було. Наведене узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_17 в суді про те, що водій ОСОБА_9 , рухаючись зі швидкістю 150-160 км/год., не вжив жодних заходів для гальмування, щоб уникнути зіткнення з фурою, яку особисто вона, свідок, побачила, на відстані 70 метрів, коли та вже стояла поперек дороги.

Водночас, з висновку комплексної експертизи вбачається, що для з`ясування поставлених питань експерти виходити із двох умов розвитку подій, а саме, що до зіткнення автомобіль Porsche рухався зі швидкістю 150 км/год. та 60 км/год.

В результаті здійснених розрахунків, з урахуванням, всупереч твердженням захисника, нормативної величини сповільнення при застосуванні екстреного гальмування транспортного засобу у даних дорожніх умовах, експерти дійшли висновку про те, що за умови руху автомобіля Porsche із максимально дозволеною швидкістю (60 км/год.) його зупиночний шлях був би значно меншим тієї відстані, на якій він орієнтовно знаходився від місця зіткнення в момент виникнення небезпеки для його руху (початок маневру повороту автомобілем Scania), що визначена аналізом наданого відеозапису дорожньо-транспортної пригоди. Тобто, за умови руху автомобіля Porsche зі швидкістю 60 км/год., водій з моменту виникнення небезпеки для його руху мав технічну можливість уникнути зіткнення з напівпричепом автомобіля Scania шляхом застосування екстреного гальмування (т. 1 а.п. 232зв.-235зв.).

Також, розрахувавши, в тому числі, час, за який автомобіль Porsche міг би подолати відстань, на якій він орієнтовно знаходився від місця зіткнення з момент виникнення небезпеки для руху, за умови швидкості його руху 60 км/год., прийнявши до уваги, що зіткнення відбулося в задню частину напівпричепу автомобіля Scania, а автомобіль Porsche рухався в другій смузі руху, експерти вказали про те, що у такому випадку автомобіль Scania з напівпричепом міг залишити смугу руху автомобіля Porsche і не змушував би водія даного транспортного засобу застосовувати додаткові заходи на зміну режиму руху (т. 1 а.п. 236).

Таким чином, версія обвинуваченого ОСОБА_9 , сформульована в суді на свій захист, про те, що перед дорожньо-транспортною пригодою швидкість руху його автомобіля Porsche не перевищувала 60 км/год., фактично була предметом перевірки в ході проведення комплексної експертизи, однак свого підтвердження з технічної точки зору не знайшла.

Крім того, з метою перевірки доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 стосовно висновку комплексної експертизи, колегією суддів здійснено допит експерта ОСОБА_21 , що входив до складу комісії при проведенні означеної експертизи та має клас судового експерта за спеціальностями «Дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди», «Транспортно-трасологічні дослідження».

В апеляційному суді експерт ОСОБА_21 , підтвердивши висновки експертизи, серед іншого пояснив, що сліди № № 1, 2, найдовший з яких 6 метрів, позначені на схемі пригоди як сліди гальмування, на ділянці яких відбулося зіткнення, могли утворитися, коли передня частина автомобіля Porsche дещо занурилася під напівпричеп автомобіля Scania. При умові руху автомобіля Porsche зі швидкістю 150 км/год. наявність слідів гальмування довжиною 6 метрів жодним чином не впливає на результати оцінки дій водія відносно вимог п. 12.4 Правил дорожнього руху України та знаходження цих порушень у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, оскільки при гальмуванні на такій швидкості автомобіль подолав би цю відстань за долі секунди і суттєвого зменшення швидкості не було б. За умови руху автомобіля Porsche зі швидкістю 60 км/год. у нього була об`єктивна можливість зупинитися, незалежно від того був гальмівний шлях чи ні. Розраховуючи зупиночний шлях даного автомобіля при русі зі швидкістю 60 км/год., вони враховували всі дані, в тому числі гальмування, про що зазначено у висновку. Виходячи із проведених розрахунків, вказав, що за умови руху автомобіля Porsche зі швидкістю 60 км/год. та початку його гальмування за 19 метрів до місця зіткнення, швидкість даного транспортного засобу в момент зіткнення була б мінімальною, що суперечить характеру пошкоджень автомобілів, в тому числі Porsche, які дійшли до середини даху, та їх подальшим переміщенням.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав вважати, що комплексна експертиза проведена неповно, не об`єктивно або без урахування суттєвих даних кримінального провадження, які б впливали на її результати.

Посилання захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі на те, що відеозапис дорожньо-транспортної пригоди, який міститься на диску і постановою слідчого від 17 червня 2017 року був долучений до справи як речовий доказ (т. 3 а.п. 20), є копією, а не оригіналом, що свідчить про недопустимість цього доказу, а відтак і висновку комплексної експертизи, яка проведена з його використанням, є безпідставними.

Згідно з ч. 2 ст. 98 КПК України, документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 99 КПК України, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).

Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.

За приписами ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» від 22 травня 2003 року № 851-IV, у разі надсилання електронного документа кільком адресатам або його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Як зауважив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у своїй постанові від 22 жовтня 2020 року (справа № 677/2040/16-к) з посиланням на наведені вище вимоги закону, матеріальний носій це лише спосіб збереження інформації, який має значення тільки коли електронний документ виступає речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той же електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Всі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Долучений постановою слідчого від 17 червня 2017 року в якості речового доказу диск з відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди, яка була зафіксована відеокамерою, встановленою на електроопорі на мосту імені Патона (т. 3 а.п. 18, 20), був виготовлений у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні та є самостійним джерелом доказу.

Таким чином, записаний на оптичний диск носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що сторона захисту не була позбавлена можливості заявити перед судом першої інстанції клопотання про призначення відповідних експертиз на предмет перевірки автентичності відеозапису, однак таким правом не скористалася. Більше того, як слідує з журналів та звукозаписів судових засідань від 25 січня і 18 листопада 2019 року, ні обвинувачений ОСОБА_9 , ні його захисник ОСОБА_8 під час дослідження судом даного відеозапису будь-яких заперечень проти його допустимості чи достовірності не виказували, не піддавали сумніву його процесуальне походження, як і допустимість висновку комплексної експертизи внаслідок використання цього відеозапису (т. 2 а.п. 59-60, т. 3 а.п. 21-26). Виходячи з цього колегія суддів вважає, що такі доводи апеляційної скарги захисника зводяться виключно до незгоди з висновком комплексної експертизи, який суперечить обраній позиції захисту ОСОБА_9 .

Реєстром матеріалів досудового розслідування підтверджується надання 15 червня 2018 року до них доступу підозрюваному ОСОБА_9 та його захиснику (т. 1 а.п. 19). В суді апеляційної інстанції захист підтвердив виконання стороною обвинувачення вимог ст. 290 КПК України. Водночас, не заперечуючи того, що ОСОБА_9 була представлена можливість ознайомитися з усіма матеріалами, захист зауважив, що питання про відтворення саме відеозапису він перед слідчим не ставив, та відмовився від доводів апеляційної скарги про те, що цей диск обвинуваченому не відкривався.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав визнавати недопустимим доказом долучений до справи диск з відеозаписом дорожньо-транспортної пригоди та висновок комплексної експертизи з причини її проведення з урахуванням цього відеозапису. Таким чином, наведені докази правильно використані судом при прийнятті рішення у кримінальному провадженні.

Зважаючи на те, що при виконанні комплексної експертизи були враховані в сукупності всі представлені дані та матеріали, в тому числі зафіксовані схемою дорожньо-транспортної пригоди сліди гальмування, дослідження та розрахунки здійснені експертами і за умови, що автомобіль Porsche рухався зі швидкістю 60 км/год., як про це ОСОБА_9 показав в суді, приймаючи при цьому до уваги надані кваліфікованими експертами роз`яснення з приводу даного висновку та проведених розрахунків, з огляду на те, що у своєму клопотанні від 11 лютого 2020 року захисник ОСОБА_8 не вказував нових даних, які б не були предметом аналізу у вже проведеній експертизі та водночас могли суттєво вплинути на її результати (т. 3 а.п. 89-91), колегія суддів не вбачає неповноти судового розгляду у розумінні ст. 410 КПК України внаслідок відмови суду в задоволенні такого клопотання апелянта.

Також, на переконання колегії суддів, не свідчить про неповноту судового розгляду, в ході якого залишилися б недослідженими та не з`ясованими істотні для прийняття рішення обставини справи, відхилення судом клопотання захисника ОСОБА_8 від 11 лютого 2020 року про призначення експертизи технічного стану автомобіля Porsche з метою перевірки працездатності спідометру (т. 3 а.п. 92).

За змістом висновку експерта № 12-1/1236 від 11 листопада 2017 року, провести ходові випробування автомобіля Porsche Cayenne, д.н.з. НОМЕР_3 , не представляться можливим внаслідок отриманих ним пошкоджень (т. 1 а.п. 204-214). Як показав сам обвинувачений ОСОБА_9 в суді, на час дорожньо-транспортної пригоди спідометр в його автомобілі Porsche був зламаний.

Між тим, такі показання ОСОБА_9 не спростовують того, що перед зіткненням він рухався із значним перевищенням швидкості, враховуючи в сукупності: характер отриманих автомобілем Porscheпошкоджень (повна деформація передньої частини: капоту, бампера, обох крил, передніх фар, лобового скла, даху спереду, обох передніх дверей) відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 16 червня 2017 року та долучених до нього фотознімків (т. 1 а.п. 169-173, 175-190); показань в суді свідка ОСОБА_17 про те, що перед пригодою ОСОБА_9 їхав зі швидкістю 150-160 км/год., автомобіль під час руху хитало і за вікном дуже швидко змінювалася місцевість, вона має 12-річний водійський стаж, тому може орієнтуватися в швидкості руху транспортного засобу і за візуальними ознаками, на її прохання зменшити швидкість обвинувачений не зважав, перед зіткненням з вантажником не гальмував; висновком згаданої вище комплексної експертизи, яким фактично визнано неспроможними з технічної точки зору версію ОСОБА_9 про рух його автомобіля зі швидкістю 60 км/год. перед зіткненням.

Правдивість показань свідка ОСОБА_17 в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_8 не оспорюється і в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 показав про відсутність у свідка підстав його обмовляти. Тому колегія суддів також не вбачає причин ставити під сумнів показання ОСОБА_17 , яка була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та приведена судом до присяги.

Захисником ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі не наведено жодного обґрунтування з приводу того, що не здійснення судом безпосереднього огляду автомобілів учасників дорожньо-транспортної пригоди, яким-небудь чином вплинуло на повноту та об`єктивність з`ясування обстави справи. Більше того, як слідує з матеріалів кримінального провадження захист про це не заявляв у судовому засіданні.

Будь-яких інших переконливих доводів в обґрунтування недоведеності обвинувачення ОСОБА_9 апелянтом не наведено.

Приймаючи до уваги викладене, за результатами перевірки доводів апелянта ОСОБА_8 , більшість з яких були предметом оцінки в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла переконання про те, що суд на підставі об`єктивного, повного та неупередженого з`ясування обставин кримінального провадження дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, а саме вимог п. п. 12.4, 12.3, 12.1, 2.3 «б», 1.5, 2.1 «а» Правил дорожнього руху України, що призвело до виникнення дорожньо-транспортної пригоди, яка спричинила смерть потерпілого ОСОБА_15 , та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у порушенні вимог п. п. 10.7 «б», 10.1, 1.5, 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, про те, що ці порушення перебували у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками, а також кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, захисником ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюються.

За результатами перевірки вироку суду стосовно ОСОБА_7 в межах доводів апеляційної скарги його захисника ОСОБА_6 , за правилами ч. 1 ст. 404 КПК України, зокрема стосовно недоведеності порушення ним п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння, колегія суддів дійшла такого висновку.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду неодноразово наголошував на тому, що спільний наказ МВС та МОЗ України від 09 листопада № 1452/735 «Про затвердження Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» не регулює питання доказування у кримінальному провадженні, тому не виключає можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду (постанови: від 15 березня 2018 року у справі № 372/2291/16-к; від 21 листопада 2019 року у справі № 564/590/17).

Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду про те, що ОСОБА_7 під час дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані наркотичного сп`яніння ґрунтуються на висновку лікаря КМНКЛ «Соціотерапія» від 02 серпня 2017 року щодо результатів його медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу на швидкість реакції (т. 1 а.п. 192). Даний висновок складений на підставі акта медичного огляду ОСОБА_7 № 004530, проведеного 16 червня 2017 року о 07 годині 30 хвилин, тобто після дорожньо-транспортної пригоди. Результатами медичного огляду встановлено, що ОСОБА_7 перебував у стані наркотичного сп`яніння (канабіноїди, амфетамін).

В суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував того факту, що після дорожньо-транспортної пригоди він разом з працівниками поліції їздив на медичне дослідження, що його медичний огляд був проведений лікарем та додатково у нього були взяті аналізи.

Відповідно до п. п. 7, 15, 16 згаданої Інструкції: проведення лабораторних досліджень на визначення наркотичного засобу або психотропної речовини обов`язкове; за результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який вноситься до акта медичного огляду; висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, видається на підставі акта медичного огляду.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду про відсутність підстав для визнання висновку щодо результатів медичного огляду ОСОБА_7 недопустимим доказом з тих причин, що він датований 02 серпня 2017 року, оскільки даний висновок складений на підставі акта медичного огляду, що був проведений лікарем одразу після дорожньо-транспортної пригоди та результатів отриманих під час огляду лабораторних досліджень, проведення яких у даному випадку було обов`язковим.

Посилання захисника під час апеляційного розгляду в обґрунтування недоведеності стану наркотичного сп`яніння на те, що після огляду працівники поліції дозволили ОСОБА_7 сісти за кермо транспортного засобу, спростовуються наявною у справі розпискою від 16 червня 2017 року про отримання ОСОБА_22 від слідчого автомобіля Scania, д.н.з. НОМЕР_1 , з напівпричепом Chereau, д.н.з. НОМЕР_2 , після дорожньо-транспортної пригоди (т. 1 а.п. 193).

Твердження апелянта про те, що заборона керування транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння означає заборону вживати наркотичні речовини безпосередньо перед тим як сісти за кермо або вже під час керування, ґрунтуються виключно на суб`єктивному тлумаченні захисником вимог правил дорожнього руху та не відповідають дійсності.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що під час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 керував автомобілем під впливом наркотичних засобів, тобто порушив вимоги п. 2.9 «а» Правил дорожнього руху України, що підтверджується сукупністю наведених вище доказів у справі, на спростування яких захисником переконливих аргументів не наведено.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 стосовно призначеного судом першої інстанції ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вимог закону, при призначенні ОСОБА_7 покарання суд врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення; дані про його особу, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно, є учасником антитерористичної операції, має нагороди, був поранений, його стан здоров`я.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 , суд правильно визнав та врахував наявність на його утриманні неповнолітніх дітей.

Водночас, з урахуванням наведених вище мотивів, суд вірно визнав вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані наркотичного сп`яніння обставиною, що обтяжує його покарання.

Зваживши в сукупності означені обставини, що впливають на захід примусу суд дійшов висновку про те, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і призначив йому за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Також, з огляду на допущені обвинуваченим порушення правил безпеки дорожнього руху, керування транспортним засобом під впливом наркотичних речовин, наслідки вчиненої дорожньо-транспортної пригоди, суд призначив ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що керування ОСОБА_7 транспортним засобом у стані наркотичного сп`яніння не підлягало врахуванню як обставина, що обтяжує його покарання, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 67 КК України є неприйнятними.

Обставини, що обтяжують покарання, - це вичерпно перелічені в законі (ч. 1 ст. 67 КК України) та встановлені судом різного роду чинники об`єктивного або суб`єктивного характеру, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, однак підвищують ступінь суспільної небезпечності винної особи і (або) вчиненого нею кримінального правопорушення та у зв`язку з цим є підставою для призначення більш сурового покарання.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, при призначенні покарання обставиною, що його обтяжує, визнається вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.

Згідно з ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Разом з тим, склад злочину, передбачений ст. 286 КК України, утворює не будь-яке недотримання особою, котра керує транспортним засобом, вимог Правил дорожнього руху України, а лише таке, що безпосередньо призвело до зазначених у цій статті наслідків.

В даній справі у безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками перебували порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. п. 10.7, 10.1, 1.5, 2.3 «б» Правил дорожнього руху України, що стороною захисту не заперечується. Отже, вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, може розглядатися як обставина, що обтяжує його покарання відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, незважаючи на вказівку на такий його стан та, відповідно, на порушення вимог п. 2.9 «а» цих Правил у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, яке являє собою ширше поняття і не є тотожним кваліфікуючим ознакам злочину.

Таким чином, суд правильно визнав обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , вчинення злочину у стані наркотичного сп`яніння.

Всі інші дані про особу ОСОБА_7 , про які зазначає захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, а саме: не перебування на обліку у лікаря нарколога; стан здоров`я; сімейний стан; наявність місця роботи; участь в антитерористичній операції, наявність поранень та нагород, були враховані судом при призначенні покарання як такі, що характеризують його особу. Будь-яких підстав визнавати ці обставини такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , як про це стверджує апелянт, колегія суддів не вбачає. Не наведено таких і захисником в апеляційній скарзі.

Отже, при призначенні ОСОБА_7 покарання як основного, так і додаткового, були враховані в сукупності всі встановлені та доведені обставини, які на нього впливають.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги: характер, зміст і обсяг допущених ОСОБА_7 порушень правил безпеки дорожнього руху, зокрема те, що він, керуючи вантажним автомобілем з напівпричепом у стані, викликаному вживанням наркотичних засобів, в простій дорожній обстановці свідомо грубо порушив правила дорожнього руху, здійснюючи на мосту розворот керованого ним великогабаритного транспорту, створивши серйозну небезпеку та загрозу для інших учасників дорожнього руху; що такі протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких невідворотних наслідків у вигляді смерті людини, колегія суддів переконана, що визначений судом для ОСОБА_7 розмір покарання у виді позбавлення волі, яке йому слід відбувати реально, та призначене додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в повній мірі відповідає ступеню тяжкості, суспільної небезпечності та наслідкам вчиненого кримінального правопорушення і даним про особу обвинуваченого, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з наведеного, будь-яких підстав для зменшення ОСОБА_7 розміру основного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України і виключення додаткового покарання, як про це міститься прохання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , не встановлено.

Призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_23 за ч. 2 ст. 286 КК України також відповідає вимогам ст. ст. 50, 65, ч. 4 ст. 70, ч. 4 ст. 72 КК України і захисником ОСОБА_8 в апеляційній скарзі не оспорюється.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Порушень норм матеріального або процесуального права, які б тягнули за собою зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Прохання захисника ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду про застосування щодо ОСОБА_9 положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно з ч. ч. 1, 4 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часу, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбували покарання, але мають судимість.

Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

У даній справі кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, вчинене ОСОБА_9 16 червня 2017 року. На цей час положення ч. 5 ст. 72 КК України діяли в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року, які передбачали, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в якому до особи було застосоване попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

В рамках цього кримінального провадження на підставі ухвали суду від 04 квітня 2019 року обвинувачений ОСОБА_9 з 20 травня 2019 року був тимчасово переведений (етапований) з ДУ «Райківська виправна колонія (№73)» Житомирської області, де він відбував покарання за попереднім вироком, до ДУ «Київський слідчий ізолятор» для участі в судовому розгляді (т. 2 а.п. 116-117, 191). Таким чином, строк перебування ОСОБА_9 в установі попереднього ув`язнення у даній справі з 20 травня 2019 року до дня набрання оскаржуваним вироком законної сили підлягає зарахуванню в строк відбування покарання за правилами, визначеними у ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року).

Крім того, в строк відбуття ОСОБА_9 покарання за вироком у цій справі підлягає зарахуванню частково відбуте ним покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року, а саме з 29 вересня 2017 року до 28 лютого 2019 року включно із розрахунку, визначеного ухвалою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, та з 29 лютого 2019 року до 19 травня 2019 року (т. 3 а.п. 174-182, 183-195).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_9 без змін.

Зарахувати ОСОБА_9 в строк відбування покарання:

- частково відбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 16 травня 2018 року у період з 29 вересня 2017 року до 28 лютого 2019 року включно із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі, та період з 28 лютого 2019 року до 19 травня 2019 року включно;

- попереднє ув`язнення у цьому кримінальному провадженні з 20 травня 2019 року до 23 грудня 2021 року включно із розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дні позбавлення волі на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4