УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 січня 2022 року

м. Київ
справа № 753/17581/20
провадження № 51-89ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від

7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 4 березня 2021 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 191 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з повною індивідуальною матеріальною відповідальністю на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо стягнення судових витрат і долю речових доказів.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 жовтня 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим за те, що він, будучи призначеним на посаду машиніста тепловоза локомотивної бригади локомотивного депо станції «Дарниця» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця», 5 березня 2017 року в період часу з 20:00 до 23:30, перебуваючи на станції «Дарниця», діючи умисно, з метою привласнення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб, здійснив закінчений замах на заволодіння майном локомотивного депо станції «Дарниця» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» AT «Українська залізниця», а саме 130 літрами дизельного палива на загальну суму 2883,4 грн. Скористатися привласненим дизельним паливом ОСОБА_4 не зміг з причин, що не залежали від його волі, оскільки його було виявлено під час вчинення злочину при незаконному відборі дизельного палива з баку тепловоза.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду

і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вважає, що дії ОСОБА_4 безпідставно кваліфіковано за ч. 3 ст. 191 КК, а посилання місцевого суду на таку кваліфікуючу ознаку, як «вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб» є помилковим, а суд апеляційної інстанції на вказану обставину уваги не звернув та не навів мотивів на спростування доводів прокурора, щодо неправильної кваліфікації дій засудженого.

Зазначає, що посилання суду на ч. 3 ст. 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), не може бути підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення у зв`язку з тим, що в апеляційній скарзі ним не оскаржувались фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення.
Перевіривши доводи касаційної скарги та судові рішення, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні замаху на привласнення ввіреного йому майна, у касаційній скарзі прокурора не піддаються сумніву.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Як убачається з матеріалів провадження, доводи касаційної скарги прокурора, є аналогічним доводам, які були висловлені в апеляційній скарзі.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора, щодо необґрунтованості засудження ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 191 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого.

Доводи прокурора про те, що вчинення інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, за такою кваліфікуючою ознакою, як за попередньою змовою групою осіб, неможливе за умови його вчинення невстановленими досудовим розслідуванням особами, є безпідставними.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 28 КК злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.
Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать, що ОСОБА_4 з метою реалізації злочинного умислу у невстановлений час та місці вступив в злочинну змову з невстановленими досудовим розслідуванням особами зі складу локомотивних бригад маневрового тепловозу № 2171, які відповідно до розподілених ролей повинні були створювати не обліковані залишки дизельного палива, шляхом економії під час керування вказаним тепловозом.

Також реалізуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_5 вступив в злочинну змову з невстановленими досудовим розслідуванням особами зі складу диспетчерської служби станції «Дарниця», які відповідно до розподілених ролей повинні були надати дозвіл на переміщення вказаного локомотиву на залізничну колію № 382, розташовану на території Дарницького філіалу магазину-складу ПФ «Анжіо».
Крім того, за попередньою домовленістю охоронці вказаного магазину-складу повинні були допомагати ОСОБА_6 тепловозом № 2171 заїжджати на вищезазначену територію де в подальшому реалізувати викрадене паливо. У відповідності до розподілених ролей ОСОБА_5 повинен був зливати дизельне паливо з баків цього тепловозу.
Отже, для реалізації свого умислу 5 березня 2017 року, ОСОБА_5 за попередньою змовою з іншими особами, перебуваючи на станції «Дарниця» прийняв від попередньої локомотивної бригади у своє віддання тепловоз з усіма матеріальними цінностями, а відповідно до журналу технічного стану тепловоза, невстановленими досудовим розслідуванням особами було зекономлено паливо у загальній кількості 1170 літрів.
У той самий день близько 23:00 невстановленими досудовим розслідуванням працівниками диспетчерської служби направлено маневровий тепловоз на під`їзну колію території Дарницького філіалу магазину-складу ПФ «Анжіо», де

ОСОБА_5 у порушення Інструкції локомотивної бригади № ЦТ-0106, здійснив відкриття паливних баків тепловозу та підключив саморобний мобільний комплекс (гумові шланги, паливний насос та акумуляторні батареї), призначений для підключення до паливних систем локомотивів, за допомогою якого здійснив незаконний відбір дизельного палива з баку тепловозу у заздалегідь заготовані пластикові каністри у кількості 6 штук загальним об`ємом 130 літрів.
Вказані обставини підтверджуються показаннями самого засудженого. Інші учасники судового провадження не оспорювали обставин, які стосуються пред`явленого обвинувачення та правильно розуміли зміст цих обставин, наслідки, які також були роз`яснені учасникам судового провадження, а тому суд першої інстанції на підставі

ч. 3 ст. 349 КПК, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом засудженого та дослідженням письмових матеріалів, що характеризують його особу, проти чого не заперечували учасники судового провадження.
Враховуючи положення ст. 394 КПК, судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 цього Кодексу.
З огляду на вищевказане, посилання прокурора у касаційній скарзі, на те, що застосування під час судового розгляду в суді першої інстанції ч. 3 ст. 349 КПК, не може бути підставою для залишення його апеляційної скарги без задоволення, є недоречними, оскільки апеляційний суд розглянув дане кримінальне провадження за його апеляційною скаргою по суті.
Отже, місцевий суд правильно встановив, що дії засудженого та інших не встановлених досудовим розслідуванням осіб були послідовними, узгодженими та спільними, охоплювалися єдиним умислом, оскільки вони відповідно до розподілених ролей повинні були здійснювати певні дії, направлені на привласнення майна, належного локомотивному депо станції «Дарниця» Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» AT «Українська залізниця. Суди поза розумним сумнівом встановили наявність єдиної спільної мети та узгодженість дій засудженого та цих осіб, що свідчать про їх попередню домовленість без якої не можливо було би вчинити засудженому інкримінований йому злочин.
Таким чином, дії ОСОБА_7 кваліфіковано правильно за ч. 3 ст. 191 КК, як привласнення ввіреного йому майна, вчиненого за попередньою змовою групою осіб. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК.
Покарання засудженому призначено відповідно до вимог статей 50, 65 КК, воно є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
При перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином перевірив доводи, які були зазначені в апеляційній скарзі прокурора, та ухвалив рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_4 , судом апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги прокурора з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції на ухвалу Київського апеляційного суду від 7 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3