Справа №592/9812/21 Головуючий у суді у 1 інстанції -
Номер провадження 11-сс/816/116/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія - арешт майна
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.08.2021 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001729 від 05.08.2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, яке було тимчасово вилучено 04.08.2021 року під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної події, а саме на автомобіль «ЗАЗ-Daewoo Т13110», сірого кольору, р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 02.12.2020 зареєстрований на ОСОБА_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 і фактично на момент ДТП перебував у користуванні останнього та цією ухвалою визначено зберігати вказаний автомобіль на території Сумського РУП ГУНП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 16 «А».

Однак, не погодившись з таким рішенням слідчого судді представник власника майна адвокат ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу в якій просив ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.08.2021 року, скасувати та відмовити слідчому в задоволенні його клопотання про арешт тимчасово вилученого майна від 05.08.2021 року.

Щодо строків апеляційного оскарження рішення слідчого судді, то їх апелянт пропущеними не вважав, оскільки в судовому засіданні ОСОБА_7 присутній не був, копію судового рішення ним адвокатом ОСОБА_5 , як представником ОСОБА_7 , отримано в суді лише 31.08.2021 року, п`ятий, останній день на оскарження припав на вихідний день неділю, а тому, останнім днем на подачу скарги слід вважати наступний, за ним робочий день, тобто 06.09.2021 року.

Щодо вимог самої скарги, то апелянт звертав увагу, що 04.08.2021 року, під час огляду місця ДТП, слідчим вилучено автомобіль ЗАЗ-Daewoo Т13110», сірого кольору, р.н. НОМЕР_3 , а наступного дня 05.08.2021 року, слідчий мав звертися до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на цей автомобіль, оскільки він мав статус тимчасово вилученого майна. 06.08.2021 року слідчий суддя виніс ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнив та наклав арешт на автомобіль, однак з номерним знаком не НОМЕР_3 (який вилучався в ОСОБА_7 ), а НОМЕР_1 , (про який слідчий зазначав в клопотанні).

На переконання адвоката, є очевидним те, що слідчим в клопотанні допущена описка, однак суд першої інстанції мав відмовити в задоволенні цього клопотання, або ж роз`яснити слідчому щодо внесення уточнення до клопотання.

До початку апеляційного розгляду, всі учасники апеляційного провадження власник майна ОСОБА_7 , його представник адвокат ОСОБА_5 та прокурор, які є належним чином повідомленими про дату і час розгляду клопотання, подали до апеляційного суду клопотання про розгляд вказаної апеляційної скарги без їх участі.

Враховуючи, що явка учасників , в даному випадку , на розгляд апеляційної скарги не є обов`язковою, оскільки питання про погіршення не ставиться, тому колегія суддів вважає за можливе за таких обставин провести апеляційний розгляд без участі сторін, та без фіксування судового засідання технічними засобами, що узгоджується з вимогами ч.4 ст.405 КПК України.

Тому, вивчивши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

З матеріалів судового провадження вбачається, що в СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області проводиться досудове слідство по кримінальному провадженні за № 0001729 від 05.08.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України.

При цьому, 04.08.2021 року під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної події, було вилучено автомобіль «ЗАЗ-Daewoo Т13110», сірого кольору, р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 02.12.2020 зареєстрований на ОСОБА_7 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 і фактично на момент ДТП перебував у користуванні останнього.

05.08.2021 року слідчий СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказаний автомобіль, яке ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.08.2021 року, задоволено.

Такого висновку слідчий суддя дійшов врахувавши, що вилучений автомобіль є речовим доказом по даному кримінальному провадженню та існують достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям зазначеним у статті 98 КПК України. Тому вказане у клопотанні майно підлягає арешту з метою забезпечення його збереження, як речового доказу та не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.

З вказаним колегія суддів погоджується.

Так, відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом є речовими доказами по справі. Якщо документи містять зазначені вище ознаки, вони теж є речовими доказами.

Згідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, ч.2ст.170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3)конфіскації майнаяк видупокарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається увипадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Як вбачається з матеріалів, задовольнивши клопотання слідчий суддя дійшов висновку, що слідчий довів достатність підстав вважати, що вилучене майно є речовим доказом, має доказове значення для забезпечення кримінального провадження та відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Як вбачається з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

В ч. 5 ст. 170 КПК України зазначено, що у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до вимог ст. ст. 214, 223 КПК України після внесення повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування, виконують слідчі (розшукові) дії спрямовані на отримання (збирання) доказів.

Окрім того, арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження.

Згідно зі ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, окрім іншого, правову підставу для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні у разі арешту майна з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

При розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею дотримані вимоги ч. ч. 2, 4 ст. 173 КПК України та ст. 172 КПК України, зміст ухвали слідчого судді в цілому відповідає вимогам ч. 5 ст. 173 КПК України.

Мотиви прийнятого рішення слідчим суддею викладені в мотивувальній частині ухвали, з чим погоджується і апеляційний суд.

Задовольнивши клопотання слідчого з посиланням на зміст ст.170 КПК України слідчий суддя врахував, що в ньому йдеться про арешт майна, передбачений ч. 2 ст. 170 КПК України, який здійснюється для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні.

Відповідно до порядку, передбаченого ст.174КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v.Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

З матеріалів справи вбачається, що з клопотанням про накладення арешту на майно, слідчий до суду звернувся вчасно, без порушення передбаченого на те строку, сам власник майна ОСОБА_7 , проти накладення арешту на його автомобіль не заперечував, про що написав письмову заяву (а.с. 8), а єдиною підставою для скасування такого арешту, представник власника майна, вже в апеляційній скарзі, зазначив неправильний номерний знак авто не НОМЕР_3 , а НОМЕР_1 , при цьому не вказуючи інших, суттєвих підстав для відмови слідчому у накладенні цього арешту.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді обґрунтованою та належним чином мотивованою і підстав для її скасування, за доводами апеляційної скарги не вбачає, а допущену слідчим та слідчим суддею помилку, вважає не більше як опискою, яка може бути виправлена в установленому на те кримінальним процесуальним законом порядку.

Керуючись ч.2 ст. 376 ст.ст. 170, 173, 404, 405, 412, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.08.2021 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, яке 04.08.2021 року тимчасово вилучено під час проведення огляду місця дорожньо-транспортної події, а саме на автомобіль «ЗАЗ - Daewoo Т13110», сірого кольору, р.н. НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 02.12.2020 зареєстрований на ОСОБА_7 , та якою визначено зберігати вказаний автомобіль на території Сумського РУП ГУНП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Чернігівська, 16 «А», залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_5 , на цю ухвалу, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3