Справа № 204/8916/21
Провадження № 1-в/204/1357/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність до чинного законодавства в частині призначеного покарання та звільнення з ув`язнення,
за участю прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

16 листопада 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність до чинного законодавства в частині призначеного покарання та звільнення з ув`язнення.
В обґрунтування свого клопотання засуджений ОСОБА_3 зазначив, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року його було визнано винним за п.п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, .п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 1 ст. 145 КК України в редакції 1960 року та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року було залишено без змін. Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін. Необхідність приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність до чинного законодавства України полягає у наступному: Конституційний Суд України рішенням № 6-р(ІІ)/2021 року від 16 вересня 2021 року встановив, що «з огляду на встановлення Європейським судом з прав людини факту порушення Україною ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року на підставі того, що покарання у виді довічного позбавлення волі є покаранням без перспективи звільнення та з урахуванням того, що ч. 2 ст. 28 Конституції України є тотожною ст. 3 Конвенції, Конституційний суд України вважає, що встановлене Кримінальними кодексом покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення, є несумісним із вимогами Конституції України. Водночас довічне позбавлення волі особи без подальшої можливості її звільнення означає урівняння природного життя людини, а отже заперечує не тільки межі покарання, а й саму сутність людської гідності, ставить під сумнів її абсолютний характер та становить порушення позитивного обов`язку держави захищати гідність людини, а отже не відповідає ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України. Таким чином, на підставі вищевикладеного, та враховуючи положення п. «в» п.п 4 ч. 1 ст. 89 закону України «Про Конституційний Суд України» відповідно до якого, рішення суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено, є достовірно встановлений рішенням Конституційного суду України, факт того, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі, є незаконним і неконституційним, таким, яке суперечить положенням ч. 1 ст. 3, 23, ч. 2 ст. 28, ч. 3 ст. 63 Конституції України. А відтак вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року в частині призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі, яке рішенням Конституційного Суду України визнано неконституційним, підлягає негайному приведенню у відповідність до чинного законодавства України шляхом заміни неконституційного покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який, згідно з положеннями ч. 2 ст. 63 КК України, не може перевищувати 15 років позбавлення волі. Відтак вважає, що суд застосувавши норми Конституції України, як норми правової дії (ч. 3 ст. 8), керуючись принципом верховенства права (ч. 1 ст. 8) у зв`язку з встановленою рішенням Конституційного Суду України неконституційностю покарання у виді довічного позбавлення волі в Україні, має замінити йому неконституційне покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Враховуючи обставини, які є достовірно встановленим фактом, що станом на час подання даного клопотання строк фактично відбутого ним покарання в місцях позбавлення волі складає 23 роки: звільнити його з ув`язнення, обмежившись вже фактично відбутим ним строком позбавлення волі. Просив привести вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність до чинного законодавства України в частині призначеного йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, а враховуючи, що станом на даний час він фактично відбув вже 23 роки позбавлення волі, звільнити його з ув`язнення, обмежившись вже фактично відбутим ним строком позбавлення волі.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 суду пояснив, що необхідність приведення вироку у відповідність до чинного законодавства обґрунтована тим, що в своєму рішенні Конституційний Суд України щодо встановленого факту порушення Україною ст. 3 Конвенції та встановленим Кримінальним кодексом України покарання у виді довічного позбавлення волі визнав таким, що не відповідає Конституції України. Покарання особи без надання їй можливості звільнення визначено, як урівняння довічного позбавлення волі до закінчення життя людини, без урахування сутності людської гідності та мети покарання. Є достовірно встановлений факт того, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі є неконституційним. Просив шляхом скасування, замінити йому неконституційне покарання на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, який не може перевищувати 15 років, обмежившись при цьому раніше ним відбутими 23 роками позбавлення волі. Привести вирок у відповідність до чинного законодавства України та звільнити його з ув`язнення.
Захисник засудженого ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, просила задовольнити його клопотання.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні клопотання засудженого, оскільки засуджений посилається на рішення Конституційного Суду України, однак на даний час в Україні не визначений механізм звільнення засуджених.
Заслухавши думку учасників судового розгляду, вивчивши матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року засуджений ОСОБА_3 був засуджений за вчинення злочинів, передбачених п.п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 2 ст. 17, .п. «б», «г», «з» ст. 93, ч. 1 ст. 145 КК України на підставі ст. 42 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, призначене остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.
Ухвалою Верховного Суду України від 16 січня 2001 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року було залишено без змін.
Вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року набрав законної сили 16 січня 2001 року.
Постановою Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року було приведено вирок Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність з Кримінальним кодексом України (в редакції 2001 року), виключено ч. 1 ст. 145 КК України. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 лютого 2011 року постанову Староміського районного суду міста Вінниці від 22 жовтня 2010 року залишено без змін.
Конституцією України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
У відповідності зі ст. 64 КК України довічне позбавлення волі є безстроковим основним видом покарання, яке встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
Згідно ст. 4 КВК України, підставою виконання і відбування покарання є вирок суду, який набрав законної сили, інші рішення суду, а також закон України про амністію та акт помилування.
Згідно Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року, у справі № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19 зазначено наступне: «69. У Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 зазначено, що окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину. 70. Таким чином, застосування державою найтяжчого виду покарання - довічного позбавлення волі - обумовлюється принципом соціальної доцільності, а також принципом співмірності відповідальності вчиненому злочину. 71. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово зазначав, що саме по собі покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатись нелюдським покаранням чи покаранням, що принижує гідність особи. 77. Таким чином, Велика Палата доходить таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
Що стосується клопотання засудженого ОСОБА_3 в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі, порушуючого Конституцію України та статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на певний строк позбавлення волі для виконання рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/2021, суд зазначає наступне.
Засуджений ОСОБА_3 , як на підставу для заміни довічного позбавлення волі на строкове, посилається на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року за № 6-р(ІІ)/2021 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_6 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 КК України, ОСОБА_7 , ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 КК України та за конституційною скаргою ОСОБА_9 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 КК України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) (Далі Рішення КСУ № 6-р(ІІ)/2021).
Так, дійсно Конституційний Суд України рішенням № 6-р(ІІ)/2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
В пункті 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційний Суд України вказав таке: «З метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України, а також з огляду на міжнародні зобов`язання, що їх взяла на себе Україна шляхом набуття членства в Раді Європи, обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення».
Однак, станом на дату розгляду справи вказане рішення Конституційно Суду України перебуває на розгляді Верховної Ради України, та зміни до ст. 81 та ст. 82 КПК України на момент розгляду клопотання засудженого не внесені.
Окрім цього, суд зазначає, що відповідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст.ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання - довічне позбавлення волі.
Суд зазначає, що покарання у виді довічного позбавлення волі не визнавалось незаконним та неконституційним а ні Європейським судом з прав людини, а ні Конституцією України.
Питання звільнення від покарання врегульовано Розділом ХІІ Кримінального кодексу України.
Так, у відповідності до ст. 81 КК України особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі; 3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. У разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.
Згідно ст. 82 КК України у разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за кримінальний проступок або нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, а також за необережний тяжкий злочин; 2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний нетяжкий злочин або кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона була засуджена до позбавлення волі; 3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила нове умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу. Якщо особа, відбуваючи більш м`яке покарання, вчинить нове кримінальне правопорушення, суд до покарання за знову вчинене кримінальне правопорушення приєднує невідбуту частину більш м`якого покарання за правилами, передбаченими у статтях 71 і 72 цього Кодексу.
Статтею 85 КК України передбачено, що на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
У відповідності до вимог ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років. Особи, засуджені за вчинення корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, можуть бути звільнені від відбування покарання в порядку помилування після фактичного відбуття ними строків, встановлених частиною третьою статті 81 цього Кодексу.
Згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до цього покарання. Йдеться, зокрема, про виникнення у засудженого до довічного позбавлення волі права на подання клопотання про помилування «після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання (частина сьома статті 151 КВК України).
Таким чином, законодавець встановив мінімально можливий термін покарання у виді позбавлення волі, за умови заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк 25 років. При цьому зазначений строк є спеціальним по відношенню до ст. 63 КК України, згідно якої позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років, за виключенням випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
Слід зауважити, що виконання вимог КК України в частині заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк віднесена до виключної компетенції Президента України.
В свою чергу, ст. 87 КК України не визнана неконституційною.
Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що судом під час виконання вироків розглядаються інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.
Таким чином, суд діючи в межах Конституції України, Кримінально процесуального кодексу України, Кримінального кодексу України, приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 .
На підставі викладеного, керуючись п. 14 ч. 1 ст. 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 листопада 2000 року у відповідність до чинного законодавства в частині призначеного покарання та звільнення з ув`язнення - відмовити.
На ухвалу може бути подана апеляція протягом семи днів з дня її оголошення в Дніпровський апеляційний суд через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя ОСОБА_1