Провадження №1-кс/366/7/22
Справа № 366/3463/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2022 року смт. Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області Ткаченко Ю.В., при секретарі Євтушенко В.Д., за участі прокурора Левченка Р.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Левченка Р.М. про арешт тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженню № 0001680 від 29.12.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Левченка Р.М. звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, а саме на: автомобіль марки «КІА» моделі «СІІД», номер кузова НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , Д. Н. З. НОМЕР_3 , який знаходиться на майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів в с. Гостомель, вул. Свято-Покровська, 215; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , яке знаходиться в матеріалах кримінального провадження.

В обгрунтування клопотання, прокурор посилається на те, що 29.12.2021 року, приблизно о 02 годині ночі, ОСОБА_1 , 2001 року народження, жителька с. Жміївка, керуючи автомобілем марки «КІА» моделі «СІІД», в стані алкогольного сп`янінняна, по вул. Малинська в с. Термахівка, нпід час повороту ліворуч відносно свого руху, не впоралась з керуванням, та здійснив з`їзд у кювет з подальшим зіткненням зі стовбуром дерева.

Внаслідок ДТП. Водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження у виді ЗЧМТ, СГМ. Пасажир переднього сидіння ОСОБА_2 , 1998 року народження від госпіталізації відмовився. Задній пасажир ОСОБА_3 , 1994 року народження отримав тілесні ушкодження ЗЧМТ, СГМ, перелом ребер зліва, забій лівої легені; пасажир ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у виді ЗЧМТ, СГМ, закритий осколковий перелом лівої ключиці зі зміщенням відломків.

Після проведення огляду місця події від 29.12.2021 року, автомобіль марки «КІА» моделі «СІІД», відповідно до вимог ст. 265-2 КУпАП, тимчасово затримано та доставлено до майданчику тимчасового зберігання транспортних засобів, що с. Гостомель, вул. Свято-Покровська, 215, Київської області, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , вилучено до СВ Вишгородського РУП, а посвідчення водія на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_5 , передано під розписку на відповідальне зберігання ОСОБА_5 .

Того ж дня, 20.12.2020 року, слідчим винесено постанову про визнання транспортного засобу, свідоцтва про реєстрацію, та посвідчення водія речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

У судове засіданні, прокурор групи прокурорів Левченко Р.М. клопотання підтримав та просив задовільнити.

Законний власник автомобіля марки «КІА» моделі «СЕЕД» - ОСОБА_6 у судовому засідання заперечував проти задоволення клопотання. Заперечуючи, ОСОБА_6 зазначив наступне. 29.12.2021 року він приїхав у с. Жміївка до родичів своєї дружини на власному автомобілі КІА. Ввечері 29.12.2021 року він ліг спати, а о 01 годині ночі його розбудив ОСОБА_7 та повідомив що з двору зникла машина. Вони кинулись на пошуки, і о 02 годині ночі, знайшли автомобіль, з пошкодженнями, характерними для ДТП. Потім з місця де знаходився автомобіль він викликав працівників поліції та швидку. По приїзду, працівники поліції, повідомили, що автомобіль в обов`язковому порядку буде вилучений на штраф майданчик. Потім він у супроводі поліцейських поїхав до райвідділу поліції, а в цей час його автомобіль у його відсутності незаконно був евакуйований. Просить суд відмовити в задоволенні клопотання, у зв`язку з тим, що за зберігання автомобіля на штраф майданчику, доведеться викласти чи малі кошти, хоча сам автомобіль в такому стані, що не підлягає до відновлення. Крім того, працівники поліції вилучили у нього свідоцтво про реєстрацію, страхових поліс та відео реєстратор. Взамін, залишили йому ксерокопію свідоцтва про реєстрацію та полісу страхування, жодних протоколів про вилучення транспортного засобу працівники поліції йому не вручали. А загалом, про місце знаходження свого автомобіля він дізнався, вперше, від головуючого у справі.

Слідчий суддя, ознайомившись з клопотанням та доданим до нього документи, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, вислухавши думку власника майна, позицію прокурора, вважає, що клопотання прокурора не обгрунтоване та таке, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 165 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони:

1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди;

2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення;

3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом;

4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

За ст. 168 КПК України, тимчасово вилучити майно може кожен, хто законно затримав особу в порядку, передбаченому статтями 207, 208, 298-2 цього Кодексу. Кожна особа, яка здійснила законне затримання, зобов`язана одночасно із доставленням затриманої особи до слідчого, прокурора, іншої уповноваженої службової особи передати їй тимчасово вилучене майно. Факт передання тимчасово вилученого майна засвідчується протоколом.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

За ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, згідно з положенням ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Поряд з цим, відповідно до ст. 98 КПК України таким критеріям відповідає майно, яке визнане у встановленому законом порядку речовим доказом.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільними інтересами та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципу верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справах «Антріш проти Франції» (Hentrich v. France)» від 22 вересня 1994 року, серія А № 296-А, пункт 42, та «Кушоглу проти Болгарії» 10 травня 2007 року, заява № 48191/99, підпункти 4962). Будь-яке втручання державного органу у права осіб повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, пункти 69, 73, серія A № 52).

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції регламентує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.

Пунктом 1 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» встановлено, що судді, з-поміж іншого, зобов`язані при здійсненні правосуддя справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.

Згідно зі статтею 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, окрім всього, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літтоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрог проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).

Так, слідчим суддею, під час розгляду клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, було досліджено процесуальні документи (докази), якими прокурор обгрунтовує своє клопотання, а саме:

-Витяг з ЄРДР № 0001680 від 29.12.2021 року (дата реєстрації провадження 08:51:40), усна заява, правова кваліфікація ч. 1 ст. 286-1 КК України;

-Рапорт, відповідно до якого 29.12.2021 року о 02 год. 47 хв. надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що 29.12.2021 року о 02:46 в с. Термахівка, відбулось ДТП, двоє потерпілих, заявник ОСОБА_6 ;

-Протокол огляду місця ДТП від 29.12.2021 року з фото картками, відповідно до якого місце проведення огляду на Т-подібному перехресті вул. Малинської та вул. Колгоспної в с. Термахівка. Відповідно до п. 26 протоколу огляду місця ДТП, ТЗ КИА СИИД - вилучено до майданчика в с. Гостомель; свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_4 , відео реєстратор HD 1080P, сірого кольору, подушку з керма з плямами бурого кольору та подушку з панелі на пасажирському передньому сидінні з плямами бурого кольору вилучено до СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області;

-Довідку про госпіталізацію потерпілого ОСОБА_8 ;

-Постанову про визнання речовими доказами та приєднання речових доказів до матеріалів досудового розслідування від 29.12.2021 року, відповідно до якої, автомобіль «КІА» моделі «СІІД», номер кузова НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , Д. Н. З. НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_4 , визнано речовими доказами, та визначено місце їх зберігання, автомобіля на території майданчику тимчасового зберігання ТЗ за адресою: АДРЕСА_1 ;

-Копію свідоцтва про реєстрацію ТЗ;

-Копію полісу обов`язкового страхування;

-Протокол допиту свідка ОСОБА_2 (без підпису уповноваженої особи);

-Пояснення ОСОБА_1 ;

-Копію акту медичного огляду № 54;

-Копію паспорту на ім`я ОСОБА_1 ;

-Копію довідки про реєстрацію місця проживання особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України (завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження).

За ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 3 ст. 173 КПК України, відмова у задоволенні або часткове задоволення клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі відповідно всього або частини тимчасово вилученого майна.

Аналізуючи матеріали поданого клопотання в рамках кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання, у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, як арешт транспортного засобу.

Крім того, у клопотанні слідчого відсутні посилання на співрозмірність та розумність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також не враховано негативні наслідки для власника майна.

Крім того, статтею 286-1 КК України, встановлено кримінальну відповідальність за вчинення кримінального злочину у вигляді керування транспортними засобами в нетверезому стані, що спричинило потерпілому середньої тяжкості, тяжке тілесне ушкодження ,смерть.

Об`єктом злочину (на що посягає правопорушення) є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту. Основним безпосереднім об`єктом злочину є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту у стані алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння, а його додатковим обов`язковим об`єктом - життя і здоров`я особи.

Предметом злочину (за допомогою чого вчиняється правопорушення) можуть бути всі види автомобілів.

Об`єктивна сторона полягає у керуванні транспортними засобами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів;

відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку медичного освідування на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

вживання водієм транспортного засобу після дорожньо-транспортної пригоди за його участю алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником);

вживання водієм транспортного засобу після того, як транспортний засіб був зупинений на вимогу поліцейського, до проведення уповноваженою особою медичного освідування з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

вживання водієм транспортного засобу алкоголю, наркотиків, а також лікарських препаратів, виготовлених на їх основі (крім тих, що входять до офіційно затвердженого складу аптечки або призначені медичним працівником) до прийняття рішення про звільнення від проведення медичного освідування;

порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил, у стані алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння:

настанні суспільне небезпечних наслідків заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху

причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту у стані алкогольного наркотичного чи іншого сп`яніння та спричиненими наслідками.

Для кваліфікації даного злочину форма вини не має значення. Відповідальність настає незалежно від того, чи умисно особа вживала алкоголь, наркотики, чи препарати, які знижують увагу та швидкість реакції, а потім керувала транспортним засобом, чи з необережності не врахувала, що вживані речовини ще лишилися у крові.

Суб`єктивна сторона злочину визначається ставленням винного до наслідків і в цілому характеризується необережною виною.

А тому, накладення арешту на автомобіль марки «КІА» моделі «СІІД», номер кузова НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , Д. Н. З. НОМЕР_3 , може свідчити про порушення вимог статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції із захисту прав людини, що є неприпустимим та непропорційним.

За ч. 3 ст. 169 КПК України, слідчий, прокурор після отримання судового рішення про відмову в задоволенні або про часткове задоволення клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, повинні негайно вжити заходів щодо виконання судового рішення та направлення повідомлення про його виконання слідчому судді.

За таких обставин, керуючись вимогами ст. ст. 131, 167, 170-172, 369, 309 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ

В задоволенні клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Левченка Р.М. про накладення арешту на тимчасово вилучене майно, за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001680 від 29.12.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286-1 КК України відмовити.

Автомобіль марки «КІА» моделі «СІІД», номер кузова НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , Д. Н. З. НОМЕР_3 та свідоцтво про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 - негайно повернути законному власнику ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ухвали покласти на процесуального прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури Левченка Р.М.

Ухвалу про відмову в задоволенні клопотання про арешт тимчасово вилученого майна передати для виконання уповноваженому на те органу.

Копію ухвали вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Ю.В. Ткаченко