В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2022 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0004886 від 09.08.2019 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 , -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, перебуваючи в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, із застосуванням фізичного насилля, яке полягало у поваленні потерпілої на підлогу та нанесення одного удару правою ногою в обличчя (лоб), шляхом ривка, відкрито викрав з руки ОСОБА_5 , належний останній мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 7" вартістю 3820 грн 40 коп, після чого покинув місце події, чим завдав потерпілій майнової шкоди у вищевказаному розмірі.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 186 КК України, як своїми умисними діями, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаними із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров"я потерпілого, вчиненими повторно.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав повністю, щиро покаявся, кваліфікацію правопорушення не оспорював та підтвердив факт, що дійсно він 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, перебуваючи в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 викрав мобільний телефон у потерпілої, який в подальщому здав в ломбард, а отримані грошові кошти витратив на власні потреби, однак вказати всі обставини даної події не може, бо вже не пам"ятає. Просить суд суворо його не карати, надати можливість виправитись, оскільки він хворіє тяжкими хворобами.

Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні підтвердила факт, що ОСОБА_3 , 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, перебуваючи в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 , повалив її на підлогу та наніс один удар правою ногою в обличчя (лоб) і шляхом ривка, відкрито викрав в неї мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 7" вартістю 3820 грн 40 коп, після чого втік. Матеріальна шкода їй не відшкодована, а тому просить суд призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі.

Крім показів потерпілої, обвинуваченого, вина останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, підтверджується наданими в судовому засіданні прокурором та перевіреними на предмет допустимості та належності письмовими доказами, а саме: протоколом прийняття заяви, протоколами впізнання, висновком експертизи та іншими доказами.

Так, згідно форми вивода АРМ 102, 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 невідома особа вчинила викрадення мобільного телефону марки "Xiaomi Redmi 7" в ОСОБА_5 ( а.к.п 10);

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.08.2019, потерпіла ОСОБА_5 вказала, що 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 невідома особа вчинила викрадення мобільного телефону марки "Xiaomi Redmi 7" ( а.к.п 11);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 21.08.2019 по фотознімкам, згідно якого потерпіла ОСОБА_5 впізнала ОСОБА_3 як особу, яка відкрито викрала 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 мобільний телефон марки "Xiaomi Redmi 7" ( а.к.п. 23-25);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 22.08.2019 по фотознімкам, згідно якого свідок ОСОБА_7 впізнала ОСОБА_3 як особу, яка 09.08.2019 звернулась до неї з приводу здачі в ломбард мобільного телефону марки "Xiaomi Redmi 7" ( а.к.п. 31-33);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 22.08.2019 по фотознімкам, згідно якого свідок ОСОБА_8 впізнав ОСОБА_3 як особу, яка 09.08.2019 звернулась до нього з приводу здачі в ломбард мобільного телефону марки "Xiaomi Redmi 7" ( а.к.п. 38-40);

Протоколом пред`явлення особи для впізнання від 23.08.2019, згідно якого потерпіла ОСОБА_5 впізнала ОСОБА_3 як особу, яка відкрито викрала 09.08.2019, біля 00 год 20 хв, в під"їзді № 4, будинку АДРЕСА_2 мобільний телефон марки " Xiaomi Redmi 7" ( а.к.п. 41-45);

Висновком експерта № 3.2-801/19 від 03.09.2019, згідно якого вартість мобільного телефону марки "Xiaomi Redmi 7" на момент вчинення кримінального правопорушення - 09.08.2019 могла становити 3820 грн 40 коп ( а.к.п.53-56).

Цивільний позов по справі не заявлявся.

Витрати на залучення експерта становлять 314 грн 02 коп.

ОСОБА_3 продовжена міра запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 13.03.2022.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких кримінальних правопорушеннь.

Пом`якшуючими обставинам суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.

Обтяжуючих обставин судом не встановлено.

Щодо особи обвинуваченого то суд приймає до уваги, що він немає постійного місця проживання, офіційно не працевлаштований, раніше неодноразово судимий, страждає тяжким захворюванням, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується з позитивної сторони.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, дослідивши в судовому засіданні надані прокурором докази, з точки зору належності, допустимості, та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом, суд прийшов до переконання, що діяння у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та винуватість якого підтверджено належними та допустимими доказами.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі статтями 50,65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання.

ОСОБА_3 раніше неодноразово судимий за злочини проти життя та здоров"я людини та проти власності до покарання у виді позбавлення волі та з відстрочкою виконання вироку.

Таким чином, характеризуючи особу обвинуваченого, суд приходить до переконання, про його схильність до вчинення злочинів проти власності, а визнання винуватості і щире каяття є лише способом уникнення від кримінальної відповідальності.

Враховуючи попередні судимості, міри покарання, які обирав суд для обвинуваченого, в тому числі звільняв від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої право слухняної поведінки у суспільстві, оскільки він знову вчинив злочини проти власності.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого правопорушення, обставини вчинення правопорушення, особу винного та обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, пом"якшуючі обставини, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства в межах санкції інкримінуємої статті Кримінального Кодексу України у виді позбавлення волі, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За таких підстав, суд приходить до переконання, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположених свобод» 1950 року.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368,371,373,374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки.

До набрання вироком законної сили продовжити ОСОБА_3 запобіжний захід у виді тримання під вартою по 09.04.2022.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з 12.01.2022 з моменту затримання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зарахуваши вказаний строк у строк відбуття покарання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 314 грн 02 коп.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя: