Ухвала

Іменем України
2 листопада 2021 року

м. Київ
провадження № 51-5115 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання за ст. 287 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок без змін.
За вироком суду ОСОБА_5 визнаний винуватим у тому, що він 23 червня 2018 року близько 11 години на виїзді з м. Києва в напрямку м. Бориспіль, передав своєму неповнолітньому сину ОСОБА_6 , який не мав права керування транспортними засобами, керування автомобілем «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 . В подальшому здійснив буксирування автомобілем «Volkswagen T4 VPHA5», реєстраційний номер НОМЕР_2 , на гнучкому зчепленні автомобіля «Renault Master», реєстраційний номер НОМЕР_1 , за кермом якого перебував ОСОБА_6 , чим порушив вимоги п. 2.9 «ґ» Правил дорожнього руху України (далі ПДР).
Проїхавши відстань з м. Києва через м. Бориспіль в напрямку до свого місця проживання, близько 14:20 год. ОСОБА_5 під час буксирування на гнучкому зчепленні керованим ним автомобілем «Volkswagen T4 VPHA5», автомобіля «Renault Master», яким керував його неповнолітній син ОСОБА_6 , рухався по автодорозі «Бориспіль-Дніпро» в напрямку м. Дніпро.
Проїжджаючи по 37км+650м даної автодороги на території Переяслав-Хмельницького району Київської області, ОСОБА_6 , в порушення вимоги п. п. 2.1 «а», 2.3. «б» ПДР не був уважний, не слідкував за дорожньою обстановкою, відволікся від керування транспортним засобом, у зв`язку із чим на плавному заокругленні дороги вправо перетнув суцільну лінію розмітки, яка розділяє протилежні смуги руху та допустив виїзд на зустрічну смугу руху, чим порушив вимоги розділу 34 «Дорожня розмітка «Горизонтальна розмітка 1.1.» ПДР та допустив зіткнення із зустрічним транспортним засобом - автобусом «Рута 20», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Renault Master» ОСОБА_6 та пасажирка автобуса «Рута20» ОСОБА_8 загинули; інша пасажирка автобуса «Рута20» ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, а водій цього автобуса ОСОБА_7 та інші його пасажири: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Грубе порушення водієм ОСОБА_5 вимог п. 2.9 «ґ» ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання наслідків.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити постановлені відносно ОСОБА_5 судові рішення в частині призначеного покарання внаслідок його невідповідності тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Свою вимогу обґрунтовує тим, що суд, призначаючи покарання, не визнав щире каяття обставиною, що його пом`якшує. Крім того, зазначає, що суди не врахували всіх інших пом`якшуючих обставин, що призвело до призначення надто суворого покарання.
З урахуванням обставин справи, ступеню тяжкості вчиненого злочину, позиції потерпілої, особистості підзахисного, беручи до уваги незадовільний стан його здоров`я, склад сім`ї, які знаходяться на його утриманні, позитивні характеристики, сумлінне ставлення до праці, просить призначити ОСОБА_5 покарання у мінімальних межах санкції ст. 287 КК України.
Мотиви Суду
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оскаржує висновків суду в частині доведеності винуватості та кваліфікацію дій ОСОБА_5 . Натомість, вказує на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість.
На думку колегії суддів ці доводи є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Так, ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст. 287 КК України, який, відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.
Із аналізу судового рішення вбачається, що обираючи засудженому міру примусу, суд послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, які пом`якшують покарання (активне сприяння розкриттю злочину та часткове добровільне відшкодування завданого збитку потерпілим), відсутність обставин, що обтяжують покарання, враховано дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, проте він сам наразив на небезпеку свого сина та невизначену групу осіб - учасників дорожнього руху, адже знав про навики керування ОСОБА_6 транспортними засобами, який не мав права керування такими, однак неодноразово доручав йому керувати автомобілями, і саме на його прохання 23 червня 2018 року син самостійно здолав значну відстань від с. Гельмязів Черкаської області до м. Києва на автомобілі, а потім сів за кермо буксированого транспортного засобу та відправився в зворотному напрямку; думку потерпілої ОСОБА_14 , яка в результаті ДТП втратила свою дочку, та наполягала на суворій мірі покарання для ОСОБА_5 , а тому суд дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання засудженого неможливе без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим призначив покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Доводи захисника ОСОБА_4 про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_5 внаслідок суворості, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, були перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи апеляційну скаргу на вирок місцевого суду, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, та відповідно до вимог ч. 2 ст. 419 КПК України, залишаючи її без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Зокрема, апеляційний суд, з урахуванням обставин, які були встановлені судом першої інстанції, думки потерпілих, даних про особу ОСОБА_5 , наслідків, які настали від його злочинних дій, в результаті яких загинуло двоє неповнолітніх осіб, в тому числі і його син, шестеро осіб отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, а також те, що під час апеляційного розгляду ОСОБА_5 продовжував відшкодовувати потерпілим спричинену шкоду, погодився з висновком суду першої інстанції щодо обрання засудженому найсуворішого виду покарання, однак не в максимальних межах санкції ст. 287 КК України, а саме у виді 3 років позбавлення волі, відповідає особі ОСОБА_5 та вчиненому ним. Колегія суддів також зазначила, що застосування інституту звільнення від відбування покарання у даному випадку, з урахуванням злочинних наслідків, не сприятиме досягненню мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, а тому підстави для звільнення його від відбування покарання з випробуванням, згідно ст. 75 КК України, відсутні.
Твердження захисника про неврахування судами щирого каяття засудженого як обставину, що пом`якшує покарання, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність. Більше того, факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.
Однак, щире каяття, яке було зазначено в обвинувальному акті, і яке не підтримав прокурор в ході судового розгляду, місцевий суд не визнав обставиною, що пом`якшує покарання, оскільки під час розгляду кримінального провадження судом не здобуто доказів того, що ОСОБА_5 щиро розкаявся.
Колегія суддів касаційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, адже зазначення щирого каяття органом досудового розслідування в обвинувальному акті не є безумовною підставою для її визнання судом, так як застосування положень ст.66 КК України є правом суду за умови їх доведеності під час судового розгляду.
Отже, призначене ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.
Касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 29 липня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_15