Справа №357/3322/18. Провадження №11-кп/824/2008/2021. Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України. Суддя-доповідач у апеляційній інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
Іменем України

29 листопада 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2021 року,

за участю сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_8
за участю сторони захисту адвоката ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

у с т а н о в и л а:

Цим вироком, ухваленим у кримінальному провадженні №0000730 від 26.09.2017 року щодо обвинуваченого:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який народився в м. Біла Церква, із середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні двох дітей, пенсіонера з інвалідністю 2 групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого: 23.01.2019 Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу в розмірі 850 грн., штраф сплачено 23.01.2019,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Ухвалено строк відбування покарання у виді позбавлення волі відраховувати з моменту фактичного затримання на виконання вироку.

Ухвалено запобіжний захід обвинуваченому до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Цивільний позов ОСОБА_9 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 55 574 (п`ятдесят п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) грн. матеріальної шкоди та 170 000 (сто сімдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в сумі 4 669 (чотири тисячі шістсот шістдесят дев`ять) грн.

Також вирішені питання про долю речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом

першої інстанції обставини

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.

25 вересня 2017 року, близько 19 години 20 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos TF 69Y ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху по вулиці Заярській в напрямку проспекту Князя Володимира, поблизу перехрестя з вулицею 2-га Заярська, в м. Біла Церква Київської області, в порушення вимог п. 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002, відповідно до якого «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі» не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, та в порушення вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з яким «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» після виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_10 , який спочатку пішки, тримаючи з правого боку велосипед «ARDIS», а потім рухаючись на велосипеді, перетинав проїзну частину справа наліво відносно напрямку руху транспортного засобу, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним транспортного засобу, внаслідок чого здійснив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_10 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 414 від 21.10.2017 встановлено, що смерть ОСОБА_10 настала від перелому кісток склепіння та основи черепа з дифузною травмою головного мозку, на що вказують: перелом кісток склепіння та основи черепа; крововиливи в м`які покриви голови, у шлуночкову систему головного мозку та у тканину головного мозку, рідкий стан крові. Знайдені при судово-медичній експертизі трупа ушкодження заподіяні тупими предметами, могли виникнути в час та обставин вказаних у постанові, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, по критерію як небезпечні для життя та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Грубе порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б) та 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті ОСОБА_10 .

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись з цим рішенням суду першої інстанції, адвокат ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу в якій просить: вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2021 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджений до 3 (трьох) років позбавлення волі змінити пом`якшити, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги та не оспорюючи доведеність вини, правової кваліфікації і фактичних обставин інкримінованого злочин, вважає, що при ухваленні оскаржуваного вироку, зокрема при вирішенні питання про порядок відбування покарання, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що є підставою для його зміни у цій частині.

Зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України суд не обґрунтував неможливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Крім того, стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б підтверджували, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не зможе забезпечити його виправлення та попередження нових злочинів.

Наголошує на тому, що згідно з висновком досудової доповіді органу пробації, обвинувачений характеризується як особа з низьким ризиком вчинення кримінального правопорушення та низьким ризиком небезпеки для суспільства, а тому виправлення останнього можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк та не становить небезпеку для суспільства.

Звертає увагу, що суд не врахував всіх обставин, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та шкодував про свою поведінку. Також поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, що характеризується необережною формою вини, раніше не судимий, пенсіонер з інвалідністю 2 групи, має на утриманні малолітню дитину, постійне місце реєстрації та проживання.

Позиції учасників судового провадження

04.10.2021 року від потерпілої ОСОБА_9 надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без її участі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які просили задовольнити апеляційну скаргу; пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Мотиви Суду

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.

У вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їх достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній його частині виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, з достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення кримінального правопорушення, його наслідки.

На переконання колегії суддів, дії обвинуваченого ОСОБА_7 з урахуванням обсягу пред`явленого обвинувачення суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, що в апеляційній скарзі захисником не оскаржується та колегією суддів апеляційної інстанції не перевіряється.

Суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_7 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке у відповідності до ст. 12 КК України відносить до категорії тяжких злочинів, наслідки, що настали у вигляді смерті потерпілого, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, є пенсіонером за інвалідністю 2 групи, розлучений, має на утриманні малолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , характер вчиненого кримінального правопорушення, те, що під час вчинення злочину обвинувачений не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.

Визнання вини та перебування на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини, визнано місцевим судом як обставини, які згідно з ст. 66 КК України пом`якшують покарання.

Обставин, що у відповідності до ст. 67 КК України обтяжують покарання судом не встановлено.

Із огляду на зазначене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що достатньою мірою для виправлення та попередження скоєння ОСОБА_7 нових кримінальних правопорушень є покарання, в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки, оскільки саме таке покарання відповідає тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та буде достатнім для виправлення обвинуваченого.

З приводу характеризуючих даних, на які посилається в апеляційній скарзі захисник, то слід зазначити, що вони були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо того, що суд не врахував всіх обставин, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та шкодував про свою поведінку, слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті». Відповідно до зазначених положень, при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Як вбачається з постанови Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 18 вересня 2019 року справа № 166/1065/18 (провадження № 51-3392 км19) розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися у визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Той факт, що ОСОБА_7 визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого. Адже щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінальних протиправних діянь, ще й щирий жаль із цього приводу та осуд своєї поведінки.

Крім того, слід зазначити, що вчинене кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту.

За приписами ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, колегія суддів вважає, що застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України із встановленням іспитового строку, як того просить у апеляційній скарзі адвокат, не буде достатнім і необхідним для виправлення останнього.

Інші доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не є визначними для зміни вироку суду.

Місцевий суд у ході розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 ретельно перевірив та дослідив матеріали провадження, а також належним чином обґрунтував рішення з наведенням докладних мотивів. Отже, вирок суду відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , який діє у захист прав та інтересів обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С У Д Д І:

ОСОБА_11 ОСОБА_12 ОСОБА_13 р о л ь