У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000512 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 02.12.2009 Жовтневим районним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 6 місяців; 01.07.2014 звільнений умовно-достроково з невідбутою частиною покарання строком на 1 рік 9 місяців 20 днів;

- 07.02.2017 Жовтневим районним судом Миколаївської області за ч.1 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. 05.10.2017 звільнений відповідно до п. «г» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

-обвинуваченого за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

За участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року ОСОБА_5 засуджений за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 13 років.

Ухвалено у строк покарання ОСОБА_5 зарахувати строк тримання під вартою з дня фактичного затримання з 12.05.2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений просить вирок змінити, перекваліфікувати його дії на ст. 118 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність, оскільки неправильно кваліфікував його дії за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

На думку апелянта, його дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК України. Зазначив, що він, будучи інвалідом, пересувається на візку. Стверджував, що 12.05.2020 отримав пенсію, мав при собі гроші та придбав спиртні напої та закуску. До нього підійшов ОСОБА_8 , попросив його пригостити. Потім ОСОБА_8 доторкнувся до його колишньої співмешканки ОСОБА_9 та став на неї сваритися, а він в свою чергу заступився за ОСОБА_9 . Потім ОСОБА_8 відійшов, а коли повернувся, якимось предметом наніс йому удар в область голови. Від удару його разом з інвалідним візком відкинуло у кущі та візок відлетів на декілька метрів. Оскільки до нього, як інваліда, неодноразово застосовувалося насильство, він побоювався за своє життя, а тому був вимушений захищатися самостійно. Він звернувся до ОСОБА_8 з вимогою віддати йому банківську карточку, але потерпілий повторно наніс йому удар в голову. За такого, він змушений був дістати ніж, який знаходився у нього у шкарпетці на нозі, і наніс удар ножем в ліву частину шиї ОСОБА_8 , який сидів на лавочці разом з його колишньою співмешканкою.

Стверджує, що є інвалідом першої групи, і у нього не було можливості захиститися іншим способом. Під час подій у нього зникли гроші та картка.

На думку апелянта, судом при призначенні покарання не враховано його стан здоров`я, та призначено занадто суворе покарання.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

12 травня 2020 року, приблизно о 16 год. ОСОБА_5 приїхав на інвалідному візку у центр с. Мішково-Погорілове Вітовського району Миколаївської області, де зустрів колишню цивільну співмешканку та потерпілого ОСОБА_8 , яким запропонував вжити спиртні напої, на що останні погодились.

Потерпілий придбав спиртні напої та вони утрьох пішли до парку, розташованого по АДРЕСА_1 , де на лавочці зліва від входу стали розпивати спиртні напої.

Під час вживання алкогольних напоїв, приблизно о 19.30, більш точний час в ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не вдалось за можливе, між ОСОБА_5 та потерпілим на підґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виникла сварка, підставою якої стали ревнощі ОСОБА_5 відносно колишньої співмешканки.

В ході подальшої сварки, приблизно о 19.30, більш точний час в ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не вдалось за можливе, у ОСОБА_5 виник умисел на позбавлення життя потерпілого. З метою реалізації свого злочинного умислу, через образу на ґрунті ревнощів, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх намірів та бажаючи їх настання у виді смерті потерпілого, який в цей час сидів на лавці навпроти нього, під`їхав на інвалідному візку ближче до потерпілого та, знаходячись навпроти нього, дістав правою рукою ніж, який зберігав у шкарпетці, одягнутій на правій нозі. Утримуючи ніж, ОСОБА_5 умисно наніс ним удар потерпілому в область шиї з лівої сторони. Внаслідок удару потерпілому було спричинено одноразове колото-різане поранення шиї зліва з пошкодженням магістральної судини шиї, а саме повного пересічення лівої загальної сонної артерії та яремної вени, що супроводжувалось масивною зовнішньою кровотечею, яка призвела до гострої крововтрати з подальшим розвитком гемологічного шоку, внаслідок чого настала смерть потерпілого.

ОСОБА_5 визнаний винним в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій особі, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, та його дії кваліфіковані судом першої інстанції за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені доказами, на які міститься посилання у вироку.

В суді обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні умисного вбивства не визнав. Підтвердив факт нанесення ним удару ножем в ліву частину шиї потерпілого, проте стверджував, що такі дії вчинив внаслідок самооборони, захищаючись від протиправних дій потерпілого.

Пояснив, що 12.05.2020 разом з потерпілим вживав спиртні напої, потім між ними виник конфлікт, оскільки потерпілий сварився з його колишньою співмешканкою ОСОБА_9 , а він ( ОСОБА_5 ) заступився за неї. Стверджував, що потерпілий наніс йому якимось предметом удар в область голови справа, та від удару його разом з інвалідним візком відкинуло у кущі та візок відлетів метрів на три від нього. Він піднявся, сів у візок, дістав ніж, який був у нього у шкарпетці на нозі, під`їхав до потерпілого, який сидів на лавочці разом із ОСОБА_9 , і наніс удар ножем в ліву частині шиї потерпілого, який прийшовся у ліву ключицю. Пояснив, що удар заподіяв ножем довжиною приблизно 15 см, який належав йому, та який він носив у шкарпетці на нозі. Також стверджував, що наявні у нього банківську картку та отриману пенсію в сумі 4500 грн у нього викрав потерпілий.

Отже, обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував, що спричинив потерпілому удар ножем, внаслідок чого настала смерть потерпілого. Однак його доводи щодо здійснення самозахисту та вчинення злочину при перевищенні меж необхідної оборони, позбавлені підстав, з огляду на таке.

Судом першої інстанції допитана свідок ОСОБА_9 , яка пояснила, що 12.05.2020 зустріла обвинуваченого та потерпілого. ОСОБА_5 на її питання відповів, що пенсію він не отримав, оскільки у нього немає картки. Потерпілий придбав горілку та продукти харчування і вони пішли до парку. Під час вживання спиртних напоїв вона та потерпілий сиділи на лавочці, а обвинувачений - у візку навпроти них. Коли потерпілий її обійняв, обвинувачений обурився цим, та наказав їй відійти. Вона встала з лавки та відійшла, а потерпілий запевнив її, що обвинувачений йому нічого не зробить, бо він на візку. Обвинувачений дістав ніж із шкарпетки на нозі та зі словами: «Я тебе зараз вб`ю», різким викидом руки з ножем наніс удар у сонну артерію в шию потерпілого. Потерпілий впав на землю, на шиї у нього була рана, звідки текла кров. Вона викликала карету швидкої допомоги.

Пояснення свідка ОСОБА_9 в суді про обставини злочину, зокрема, щодо механізму заподіяння тілесного ушкодження потерпілому, співпадають з даними відеозапису слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_9 , під час якого вона у присутності понятих на місці події вказала, що після вживання спиртних напоїв потерпілий обняв її, а обвинувачений через ревнощі під`їхав ближче до потерпілого, витягнув зі шкарпетки на нозі ніж та встромив потерпілому в шию зліва.

В суді свідок ОСОБА_9 також пояснила, що обвинуваченого ніхто не бив, з візка він не падав.

Пояснення зазначеного свідка в цій частині також узгоджуються з даними протоколу освідування обвинуваченого та висновку судово-медичної експертизи № 554 від 28.05.2020, згідно яким у ОСОБА_5 виявлена рана на тильній поверхні лівої кісті у проекції останньої фаланги другого пальця, що могло статися, в тому числі і з необережності самого обвинуваченого. Будь-яких пошкоджень в області голови не виявлено.

Також під час проведення слідчого експерименту обвинувачений про нанесення йому удару, від якого він упав або внаслідок якого отримав тілесні ушкодження, не заявляв.

Отже, доводи апелянта про те, що потерпілий спричинив йому тілесні ушкодження, внаслідок чого він вимушений був захищатися, не відповідають дійсності, та спростовані в суді.

Пояснення обвинуваченого про самозахист спростовані показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що ОСОБА_5 зі словами: «Я тебе зараз вб`ю», різким викидом руки з ножем наніс удар у сонну артерію в шию потерпілого. З показань свідка вбачається, що потерпілий будь-яких неправомірних дій до обвинуваченого не застосовував.

Крім того, показання обвинуваченого, що в нього були викрадені грошові кошти та карта, що також було підставою для самозахисту, спростовані показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що у потерпілого не було банківської картки та грошей.

Показання свідка ОСОБА_9 є логічним, послідовними, узгоджуються з іншими доказами, а тому відсутні будь-які підстави не довіряти цим показанням, про що зазначив апелянт під час апеляційного розгляду.

Хоча в суді, та в поданій апеляційній скарзі обвинувачений стверджував, що потерпілий викрав у нього гроші та банківську карточку, то і ці доводи є голослівними, оскільки спростовані показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що алкогольні напої та продукти харчування придбав саме потерпілий, оскільки у ОСОБА_5 не було грошей та банківської картки також не було.

Окрім того, в суді обвинувачений не зміг пояснити, яка саме сума грошей була у нього в цей день, зазначаючи спочатку про суму приблизно 1000 грн, потім ці показання змінив та пояснив, що зняв з картки пенсію за три місяці та мав при собі 4500 грн.

Між тим, показання обвинуваченого про наявність у нього грошей, які нібито були викрадені потерпілим, не узгоджуються з даними протоколу огляду місця події, з яких слідує, що у кишенях одягу потерпілого виявлені грошові кошти у загальній сумі 23 грн, а згідно виписки з банківського рахунку слідує, що ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1000 грн або 4500 грн з картки не знімав, та протягом останнього тижня до події взагалі гроші не знімав (т.1, а.с. 78-92, т.2 а.с.72-74).

Під час судового розгляду судом першої інстанції досліджені докази, зміст яких детально викладений у вироку, які у своїй сукупності доводять вину ОСОБА_5 у вчиненні умисного вбивства потерпілого ОСОБА_8 .

Зокрема, пояснення свідка ОСОБА_9 щодо механізму, характеру та локалізації заподіяного потерпілого тілесного ушкодження підтверджені даними судово-медичної експертизи, за висновками якої смерть потерпілого ОСОБА_8 настала внаслідок однократного колото-різаного поранення шиї зліва з пошкодженням магістральних судин шиї, а саме: повного пересічення лівої загальної сонної артерії та яремної вени, що супроводжувалося масивною зовнішньою кровотечею, яка призвела до гострої крововтрати з подальшим розвитком геморагічного шоку. Дане тілесне ушкодження є колото-різаним та утворилося від однократної дії колюче-ріжучого предмету типу клинка ножа, що має вістря, лезо та обух.
За ступенем тяжкості рана на боковій поверхні шиї зліва з рановим каналом та пошкодженням магістральних судин, що супроводжувалось масивною зовнішньою кровотечею з подальшим розвитком геморагічного шоку мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень та мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті.

Локалізація рани та направлення ранового каналу свідчить про те, що під час спричинення тілесного ушкодження потерпілий та ОСОБА_5 знаходились обличчям один до одного. Пошкоджень, що свідчили б про боротьбу та самооборону, не виявлено ( т.1 а.с. 97-103).

Відповідно висновку судово-медичної експертизи речових доказів, на клаптику шкіри від трупа ОСОБА_8 виявлено одне ушкодження - колото-різане, що утворилось від однократної дії плаского колюче-ріжучого предмета типу клинка ножа, що має вістря, лезо та обух. Це ушкодження утворено від дії клинка ножа, виявленого з місця події.

Згідно висновку судової молекулярно-генетичної експертизи, на правому та лівому кросівках, належних ОСОБА_5 , виявлено клітини з ядрами з домішкою крові, які є змішаними, містять генетичні ознаки двох осіб- потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_5 ( т.2 а.с. 18-26).

Проаналізувавши показання обвинуваченого та свідка ОСОБА_9 , яка була безпосереднім очевидцем злочину, дослідивши письмові докази та надавши оцінку усім доказам в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що потерпілий не провокував ОСОБА_5 на вчинення злочину, та про відсутність підстав вважати, що обвинувачений застосував ніж вимушено, з метою самозахисту.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство. Підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого з п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України на ст. 118 КК України, про що просить апелянт, немає.

Що стосується призначеного покарання, то відсутні підстави вважати його занадто суворим, як вважає апелянт. Обвинуваченому ОСОБА_5 призначено покарання відповідно до вимог ст. 65-67 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував, що він вчинив особливо тяжкий злочин, раніше судимий, в тому числі і за злочини проти життя та здоров`я особи, не працює. Також достатньо враховані дані щодо особи ОСОБА_5 , який є інвалідом 1 групи, перебуває на диспансерному обліку в наркологічному кабінеті та на обліку у лікаря-психіатра.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_5 на момент інкримінованого правопорушення страждав та на теперішній час страждає на психічне захворювання розлад особистості та поведінки внаслідок поєднаного органічного ураження головного мозку із зниженням інтелектуально-мнестичних функцій до ступеню легкої когнітивної дисфункції, ускладненої розладом психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Гостра інтоксикація, неускладнена. За своїм психічним станом на період інкримінованого правопорушення та на теперішній час ОСОБА_5 міг та може усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Обставини, які пом`якшують покарання, судом першої інстанції визнано наявність інвалідності. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд обгрунтовано визнав вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, рецидив злочину.

Суд першої інстанції призначив ОСОБА_5 покарання відповідно до санкції п.13 ч. 2 ст. 115 КК України, у виді позбавлення волі та на строк, який не є максимальним. На думку суду, призначене покарання є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на наведене, відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 424, 425, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 березня 2021 року у відношенні ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3