Номер провадження № 1-в/756/222/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року місто Київ

Оболонський районний су міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 5 Оболонського районного суду міста Києва подання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення від призначеного судом покарання:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелений Гай, Білозерського району Херсонської області, громадянина України, який мешкає за адресою АДРЕСА_1 ,

УСТАНОВИВ:

10.08.2021 до Оболонського районного суду міста Києва надійшло подання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3 від призначеного судом покарання.

В обґрунтування подання зазначено, що ОСОБА_3 був засуджений вироком Оболонського районного суду м. Києва від 04.06.2014 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, зі звільненням від відбуття покарання з випробувальним строком на 2 роки на підставі ст. 75 КК України. При цьому на ОСОБА_3 , згідно з п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, було покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Після ознайомлення з порядком та умовами відбування покарання з випробуванням ОСОБА_3 покладені на нього судом обов`язки періодично порушував, за що останньому було винесено письмові попередження. За місцем проживання характеризується посередньо. За час відбування покарання з випробуванням ОСОБА_3 характеризувався позитивно, а іспитовий строк закінчився 03.06.2016.

У судове засідання засуджений ОСОБА_3 , прокурор та представник персоналу органу пробації не з`явилися, про день, час та місце розгляду подання повідомлялись належним чином, але надали заяви про розгляд подання в їх відсутність, у зв`язку з чим, відповідно до ст. 539 КПК України, суд уважає можливим розглянути подання відділу пробації за відсутності осіб, які не з`явились.

Дослідивши подання та додані до нього письмові документи (особову справу № 76/2015 щодо ОСОБА_3 ), суд уважає, що подання підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що відносно ОСОБА_3 відсутній вирок суду, який би підтверджував, що він скоїв нове кримінальне правопорушення під час іспитового строку, обов`язки, покладені судом виконував, порушень, які б носили систематичний характер, не допускав, за місцем проживання характеризується посередньо, а іспитовий строк закінчився 03.06.2016. Отже, з огляду на те, що підстави для скасування випробувального строку та направлення ОСОБА_3 для відбуття призначеного покарання в виді позбавлення волі судом не встановлені, ОСОБА_3 слід звільнити від призначеного йому покарання.

Суд звісно урахував, що надані матеріали свідчать, що у відношенні ОСОБА_3 в 2015 році спрямовано обвинувальний акт за пред`явленим обвинуваченням за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до Оболонського районного суду міста Києва. Однак станом на час розгляду подання відомостей про притягнення ОСОБА_3 , тобто від-повідно до ст. 17 КПК України, до кримінальної відповідальності за цим фактом відсутні, а отже і підстави для відмови у задоволенні подання органу пробації.

Приймаючи таке рішення суд виходив з того, що зі змісту ч. 3 ст. 75 та ч. 1 ст. 78 Кримінального кодексу України, через використання словосполучень «не вчинить нового злочину» та «виконає покладені на нього обов`язки», випливає, що однією з обов`язкових передумов для звільнення засудженого від відбування покарання, згідно з цими статтями кримінального закону, є невчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину. При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком су-ду особа відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК та ч. 1 ст. 17 Криміналь-ного процесуального кодексу України (КПК) вважається невинуватою.

Наведений аналіз вказаних норми закріплюють один із основоположних принципів кримінального судочинства презумпцію невинуватості, відповідно до якого ніхто не може бути визнаний винуватим у вчиненні злочину, а також підданий кримінальному покаранню, інакше як за вироком суду й у порядку, визначеному законом. Будь-яке втручання у права людини має ґрунтуватися на положеннях закону, а отже, відповідати принципу законності, який передбачає абсолютний правовий захист та є засадничим компонентом правової систе-ми.

Принцип презумпції невинуватості закріплений також у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч. 1 ст. 9 Кон-ституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжна-родні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в закон-ному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі мож-ливості для захисту. Згідно з п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Конвенція).

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкрива-ється у рішеннях Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), що містять правові позиції що-до суті положень зазначеного міжнародно-правового акту, а також змісту та обсягу гаранто-ваних ним прав. Так у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» ЄСПЛ зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

Наведена вимога принципового характеру стосується суддів, які здійснюють судове провадження щодо особи як у межах одного кримінального провадження, так і в межах різ-них проваджень щодо неї. Іншими словами, відмова суду в задоволенні подання представни-ка уповноваженого органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового зло-чину, затримання чи обрання міри запобіжного заходу тощо, є такою, що не ґрунтується на вимогах закону, порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактувати-ся як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Зазначене кореспондується з позицією Конституційного Суду України, згідно з якою сам факт порушення кримінальної справи щодо конкретної особи, затримання, взяття під варту, пред`явлення їй обвинувачення не можна визнати як кримінальну відповідальність, оскільки особа не несе кримінальної відповідальності, доки її не буде визнано судом винною у вчиненні злочину і вирок суду не набере законної сили (Рішення від 27 жовтня 1999 року у справі № 1-15/99).

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22 квітня 2010 року в справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є од-ним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висло-влювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку. ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо осо-би, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констато-вано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» тощо.

Слід також зазначити, що відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ суб`єктом посягання на порушення принципу презумпції невинуватості можуть бути не лише суд (судді), але й інші посадові особи та установи. Отже, зволікання представником уповноваженого органу з питань пробації із зверненням до суду після закінчення іспитового строку, встановленого судом, із поданням про звільнення засудженого від відбування покарання з мотивів, на-приклад, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину, може також трактуватися як передчасне висловлювання офіційною особою думки щодо винуватості засудженого у вчиненні нового злочину, а отже, як порушення принципу презумпції невинуватості щодо нього.

З огляду на наведене, а також ураховуючи, що відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку має звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалити рішення про таке звільнення, якщо він протягом цього строку виконав покладені на нього обов`язки та не вчи-нив нового злочину (скоєння нового злочину та винуватість засудженого, як вже зазначалося, мають бути встановлені обвинувальним вироком суду). Наведене кореспондується з практикою судової палати у кримінальних справах ВССУ. Так, в ухвалі від 11 жовтня 2012 року у справі № 5-4043км12 колегія суддів судової палати у кримінальних правах ВССУ зазначила, що в матеріалах справи відсутній вирок суду, яким визнано винною та засуджено особу за вчинення злочину, передбаченого ст. 128 КК України, про що вказує прокурор у своїй касаційній скарзі, а тому його доводи про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано кримінальний закон при звільненні особи від покарання, є безпідставними та свого підтвердження не знайшли.

Керуючись статтями 7, 369-372, 376, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Подання Оболонського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» у місті Києві та Київській області про вирішення питання щодо звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням у зв`язку із закінченням іспитового строку - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_3 від покарання, призначеного вироком Оболонського районного суду м. Києва від 04.06.2014 у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, у зв`язку із закінченням іспитового строку.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва протягом 7 днів з дня її оголошення, а особами, які не приймали участь в судовому засіданні, в той же строк та в тому ж порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1