Провадження № 11-кп/811/683/21 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючої ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0004006 від 28.11.2019 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушенння, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , -

встановила:

вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.
У відповідності до ч.1, п.4 ч.3 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді застави залишено до набрання вироком законної сили.
Іспитовий строк рахувати з дня ухвалення вироку.
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину.
У відповідності до ч.1, п.4 ч.3 ст.76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 протягом іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у виді застави залишено до набрання вироком законної сили.
Іспитовий строк рахувати з дня ухвалення вироку.
Вирішено питання з речовими доказами.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2019 на мобільний телефон марки «Lenovo» IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI: НОМЕР_2 ; з двома сім-картками мобільних операторів «Київстар» та «Lifecell», який поміщено в спецпакет №3557725- скасовано.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2019 на мобільний телефон марки «Ergo» IMEI 1: НОМЕР_3 , IMEI: НОМЕР_4 ; з сім-карткою мобільного оператора «Київстар», з номером мобільного телефону: НОМЕР_5 , який поміщено в спецпакет №3557724- скасовано.
Арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2019 на мобільний телефон марки «Apple iPhone 4» чорного кольору з сім-карткою, який поміщено в спецпакет №3557778- скасовано.
Згідно вироку, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 28 листопада 2019 року приблизно о 22 год. 00 хв., перебуваючи на вул.Липинського у м.Львові, неподалік АС №2, усвідомлюючи протиправний, суспільно-небезпечний характер своїх діянь та їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, здійснили грабіж, за обставин, коли ОСОБА_7 з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_12 , лівою рукою тримав останнього за ліве передпліччя, в цей час ОСОБА_6 відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Iphone 4», вартістю 1000 гривень, належному потерпілому, чим спричинили останньому матеріальну шкоду в розмірі 1000 гривень.
Таким чином дії ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кваліфікуються як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.
На вирок суду заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу в якій просить вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 20.05.2021 стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зач. 2 ст. 186 КК України скасувати у зв`язку із істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.Вказаним вироком визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що при прийнятті рішення про звільнення обвинувачених від відбування покарання із випробуванням судом не враховано обставин, які підлягають врахуванню відповідно до вимог ст. 75 КК України, не дано цим обставинам оцінку в їх сукупності, викладені у вироку висновки про можливість виправлення обвинувачених без відбування покарання не вмотивовані.
Апелянт звертає увагу, що у вироку судом зазначено, що при призначенні покарання ОСОБА_6 ним враховано характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, його молодий вік, наявність на утриманні дитини, позитивну характеристику за місцем проживання, неперебування на наркологічному та психіатричному обліках. Також враховано відсутність претензій з боку потерпілого, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Наведені обставини суд оцінив як такі, що знижують ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_6 для суспільства, а тому прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, його молодий вік, перебування на утриманні 2 малолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання, неперебування на наркологічному та психіатричному обліках. Також враховано обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Зазначені обставини суд оцінив як такі, що знижують ступінь суспільної небезпеки для суспільства, а тому прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Наголошує, що суд першої інстанції, мотивуючи прийняте рішення, одними і тими ж обставинами обґрунтував як призначення покарання, так і звільнення від його відбування з випробуванням. При цьому, у вироку судом не зазначено, які саме дані слугували підстави для висновку про те, що виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню ними злочинів можливе без відбування покарання. У той же час, суд залишив поза увагою та не надав відповідної оцінки даним про ступінь тяжкість злочину, особу винного та іншим обставинам справи.
Зокрема не враховано, що ОСОБА_6 раніше судимий, у тому числі за вчинення злочину проти власності, маючи непогашену судимість, знову вчинив злочин цієї категорії, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України. Також, раніше судимий ОСОБА_7 .
Вважає, що зазначені обставини негативно характеризують особу обвинувачених та викликають обґрунтований сумнів про можливість їх виправлення та запобігання вчиненню ними нових злочинів без відбування покарання.
Відповідно до досудової доповіді органу пробації, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації, застосування соціально - виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, неможливе виправлення без ізоляції від суспільства.
Щодо ОСОБА_7 органом пробації зазначено, що його виправлення без позбавлення чи обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому порядку.
Однак, судом не зазначено причин, з яких ним не взято до відома досудові доповіді щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Як обставину, що врахована судом при призначенні покарання обвинуваченим та звільненні від його відбування, у вироку зазначено відсутність претензій у потерпілого. Водночас, позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень. Відтак, думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №752/8309/16-к).
Підкреслює, що суд врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченим. Водночас щирим каяттям визнається, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненні певного злочину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Таку позицію щодо поняття щирого каяття висловив Верховний Суд у рішеннях від 22.03.2018 у справі №759/7784/15, від 05.11.2019 у справі №531/955/16. Однак, вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тяжкого злочину проти власності, зокрема у період непогашеної судимості, ставить під сумнів щирість їх каяття.
На думку апелянта, звільнення у даному випадку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає не лише у виправленні засуджених, а й у запобіганні вчиненню ними нових злочинів, виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань (ст. ст. 1, 50 КК України, ст. ст. 2, 9 КПК України).
Наголошує, що судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України, застосування якої є допустимим тоді, коли висновок про виправлення обвинуваченого без відбування покарання зроблений виходячи із об`єктивних даних про тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи та не суперечить їм; вирок ухвалений з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, оскільки належні і достатні мотиви та підстави застосування ст. 75 КК України не наведені, а покарання, призначене із застосуванням положень цієї статті, є таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених через м`якість.
Заслухавши доповідача, виступ прокурора на підтримання вимог поданої апеляційної скарги з аргументацією відсутності підстав для застосування до обвинувачених положень ст. 75 КК України, пояснення обвинувачених та їх захисників про заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі доказами і є обґрунтованим.
Правильність кваліфікації її дій за ч.2 ст.186 КК України сумнівів не викликає та в апеляційній скарзі прокурора не оспорюється.
Як встановлено колегією суддів, ОСОБА_6 спільно з ОСОБА_7 28 листопада 2019 року приблизно о 22 год. 00 хв., перебуваючи на вул.Липинського у м.Львові, неподалік АС №2, усвідомлюючи протиправний, суспільно-небезпечний характер своїх діянь та їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з корисливих мотивів, за попередньою змовою, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, здійснили грабіж, за обставин, коли ОСОБА_7 з метою подолання опору потерпілого ОСОБА_12 , лівою рукою тримав останнього за ліве передпліччя, в цей час ОСОБА_6 відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Iphone 4», вартістю 1000 гривень, належному потерпілому, чим спричинили останньому матеріальну шкоду в розмірі 1000 гривень.
Таким чином, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України.
Колегія суддів вважає, що вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених.
Відповідно до п.п. 2, 4 ч.1, ч.2 ст.409, ст.ст. 411, 412, 414 КПК України невідповідність призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції.

У відповідності до ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Також згідно із п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Зазначеним вимогам оскаржуваний вирок в частині звільнення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування призначеного їм покарання на підставі ст.75 КК України не відповідає.
Так, ч.1 ст.75 КК України зобов`язує суд при розгляді питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які дають підстави зробити висновок про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Так, у вироку судом зазначено, що при призначенні покарання ОСОБА_6 ним враховано характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, особу обвинуваченого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, його молодий вік, наявність на утриманні дитини, позитивну характеристику за місцем проживання, неперебування на наркологічному та психіатричному обліках. Також враховано відсутність претензій з боку потерпілого, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Наведені обставини суд оцінив як такі, що знижують ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_6 для суспільства, а тому прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, його молодий вік, перебування на утриманні 2 малолітніх дітей, позитивну характеристику за місцем проживання, неперебування на наркологічному та психіатричному обліках. Також враховано обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Зазначені обставини суд оцінив як такі, що знижують ступінь суспільної небезпеки для суспільства, а тому прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства.
Проте, суд першої інстанції, мотивуючи прийняте рішення, одними і тими ж обставинами обґрунтував як призначення покарання, так і звільнення від його відбування з випробуванням. При цьому, у вироку судом не зазначено, які саме дані слугували підстави для висновку про те, що виправлення обвинувачених та запобігання вчиненню ними злочинів можливе без відбування покарання. При цьому, суд залишив поза увагою та не надав відповідної оцінки даним про ступінь тяжкість злочину, особу винного та іншим обставинам справи.
Зокрема, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_6 раніше судимий, у тому числі за вчинення злочину проти власності, маючи непогашену судимість, знову вчинив злочин цієї категорії, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України. Також, раніше судимий ОСОБА_7 .
На переконання колегії суддів, зазначені обставини негативно характеризують особу обвинувачених та викликають обґрунтований сумнів про можливість їх виправлення та запобігання вчиненню ними нових злочинів без відбування покарання.
Відповідно до досудової доповіді органу пробації, виправлення ОСОБА_6 без позбавлення волі або обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації, застосування соціально - виховних заходів, що необхідні для впливу на поведінку особи з метою виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень, неможливо здійснювати без цілодобового нагляду та контролю в умовах ізоляції, неможливе виправлення без ізоляції від суспільства.
Щодо ОСОБА_7 органом пробації зазначено, що його виправлення без позбавлення чи обмеження волі може становити небезпеку для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації, виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому порядку.
Як обставину, що врахована судом при призначенні покарання обвинуваченим та звільненні від його відбування, у вироку зазначено відсутність претензій у потерпілого. Водночас, позиція потерпілого щодо визначення винному виду та розміру покарання й можливості звільнення від його відбування є не процесуальною вимогою, а думкою потерпілого, яка може бути врахована в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень. Відтак, думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною (постанова Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №752/8309/16-к).
Крім цього суд першої інстанції врахував щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченим. Водночас щирим каяттям визнається, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненні певного злочину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Таку позицію щодо поняття щирого каяття висловив Верховний Суд у рішеннях від 22.03.2018 у справі №759/7784/15, від 05.11.2019 у справі №531/955/16. Однак, вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тяжкого злочину проти власності, зокрема у період непогашеної судимості, ставить під сумнів щирість їх каяття.
На переконання колегії суддів, звільнення у даному випадку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, яка полягає не лише у виправленні засуджених, а й у запобіганні вчиненню ними нових злочинів, виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань (ст. ст. 1, 50 КК України, ст. ст. 2, 9 КПК України).
За наведених обставин, призначення покарання стосовно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є занадто м`яким.

На переконання колегії суддів, матеріали справи свідчать, що відсутні обставини, які б могли слугувати основою для прийняття рішення про застосування ст.75 КК України, щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, з урахуванням положень ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, при цьому, суд першої інстанції не навів переконливих мотивів застосування ст.75 КК України при призначенні покарання обвинуваченим та не обґрунтував належним чином свій висновок про можливість виправлення засуджених без відбування покарання. А тому, вирок в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового вироку в апеляційному порядку.
Враховуючи зазначене та керуючись вимогами ст.65 КК України, колегія суддів вважає, що виправлення обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та попередження вчинення ними нових злочинів можливе лише за умов реального відбуття покарання в умовах ізоляції від суспільства, та відповідно ОСОБА_6 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. ОСОБА_7 слід призначити покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України зарахувати у строк покарання попереднє ув`язнення (перебування під вартою) день за день.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 міру покарання, апеляційний суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, працездатним, має на утриманні дитину, у наркологічному відділенні та диспансерному обліку у психіатричному кабінеті не перебуває, за місцем проживання характеризуються з позитивної сторони, наявність обставини, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_6 визнання вини у скоєному, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 міру покарання, апеляційний суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, працездатним, має на утриманні 2-є малолітніх дітей, у наркологічному відділенні та диспансерному обліку у психіатричному кабінеті не перебуває, за місцем проживання характеризуються з позитивної сторони, наявність обставини, що пом`якшують покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_7 визнання вини у скоєному, відсутність обставин, що обтяжують покарання.
Постановляючи новий вирок в частині покарання, обраного ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що в решті оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, оскільки не суперечить вимогам чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства України.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 задоволити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 20 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання та постановити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.
Зарахувати в строк відбуття покарання строк перебування ОСОБА_7 під вартою з 29.11.2019 р. по 29.01.2020 р.
Зарахувати в строк відбуття покарання строк перебування ОСОБА_6 під вартою з 29.11.2019 р. по 27.01.2020 р.
Врешті вирок залишити без змін.
На вирок суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4