КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Провадження 11-кп/824/763/2022 Єдиний унікальний номер 759/7667/18 Категорія ч. 2 ст. 286 КК України Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2022 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0008925, внесеного до ЄРДР 8 вересня 2016 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України, з апеляційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року відносно
ОСОБА_6
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Щедровка Чертковського району Ростовської області Російська Федерація, громадянин Російської Федерації, із вищою освітою, працюючий заступником генерального директора ТОВ «ЕСІТА», одруженого, має на утриманні четверо неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
за участю сторін апеляційного провадження:
прокурора ОСОБА_13
потерпілої ОСОБА_7
представника потерпілої ОСОБА_8
представника цивільного відповідача ОСОБА_14
захисника ОСОБА_15
обвинуваченого ОСОБА_6
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році» звільнено ОСОБА_6 від призначеного основного та додаткового покарання.
Цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_7 , задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь потерпілої ОСОБА_7 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 8756 грн. 97 коп.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 заподіяну моральну шкоду у сумі 75000 грн.
В решті позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 відмовлено.
Цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_16 в інтересах ТОВ «Бістерфельд Спеціалхемі Україна» про відшкодування матеріальної шкоди у сумі 479732 грн. 86 коп. - залишено без розгляду.
Роз`яснено представнику цивільного позивача ОСОБА_16 , яка діє в інтересах ТОВ «Бістерфельд Спеціалхемі Україна», що відповідно до вимог ч.7 ст. 128 КПК України вона має право подати залишений без розгляду цивільний позов в порядку цивільного судочинства.
Цим вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду, представник потерпілої ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить дослідити матеріали кримінального провадження, які стосуються обставин порушення ОСОБА_6 вимог пунктів 1.10, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.9 підпункт «б» та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху - 70 км/год.» ПДР України, які призвели до завдання тяжкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_7 , вирок Святошинського районного суду м. Києва від 9 липня 2014 року у справі №759/10388/14-к, а також докази, які надавались потерпілою в обґрунтування її цивільного позову. Вирок суду скасувати в частині звільнення ОСОБА_6 від призначеного основного та додаткового покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та в частині позовних вимог потерпілої ОСОБА_7 , в задоволенні яких було відмовлено. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням керування транспортними засобами строком на 3 роки, а цивільний позов, заявлений потерпілою ОСОБА_7 , задовольнити повністю. В решті вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник посилається на те, що 9 липня 2014 року ОСОБА_6 вже засуджувався вироком Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/10388/14-к, постановленим під головуванням судді ОСОБА_1 , за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, спричинивши потерпілому у кримінальному провадження середньої тяжкості тілесні ушкодження, а, враховуючи недотримання ним ПДР України, то ОСОБА_6 не тільки усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, а й передбачав його суспільно-небезпечні наслідки, і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, що відповідно до ч. З ст.24 КК України є непрямим умислом.
На думку апелянта, у даній ситуації, коли особа вже була засуджена за аналогічний злочин, у місцевого суду не було підстав звільняти ОСОБА_6 від призначеного основного та додаткового покарання на підставі приписів підпункту «е» ч. 1 ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні».
Що стосується цивільного позову, то апелянт акцентує увагу на тому, що суду надавались відповідні докази, але з незрозумілих підстав, без будь-якої правової оцінки, судом першої інстанції відхилені вимоги потерпілої про стягнення 675140, 00 грн. втраченого заробітку через тимчасову втрату працездатності, про що суду першої інстанції також надавались відповідні докази від роботодавця (контракт, довідка про заробіток, а також підтверджуючі документи від лікувального закладу про тимчасову втрату працездатності).
На думку апелянта, в частині невмотивованого відхилення частини заявлених потерпілою позовних вимог оскаржуваний вирок не відповідає ст. 370 КПК України, а мотиви часткової відмови у задоволенні заявленого потерпілою ОСОБА_7 позову в оскаржуваному вироку відсутні взагалі.

В запереченнях представник АТ «СК «АРКС» - адвокат ОСОБА_14 просить відхилити апеляційну скаргу, вирок суду в частині стягнення з АТ «СК «АРКС» залишити без зміни.
З посилання на положення цивільного законодавства, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зазначає про те, що допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_17 під звукозапис повідомив, що ні він, ні його дружина ОСОБА_7 , а ні ТОВ «Бістерфельд Спеціалхемі Україна» з приводу дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 3 вересня 2016 року, з заявою про виплату страхового відшкодування до АТ «СК «АРКС» (колишня назва - АТ «СК «АХА Страхування») не звертались, а тому, в силу ч. 1 ст. 530 ЦК України, вимоги позивача про стягнення з АТ « СК «АРКС» будь-яких збитків, витрат, шкоди, заподіяних внаслідок ДТП, задоволенню не підлягали.
При цьому, як вказується в запереченнях, з незрозумілих для АТ «СК «АРКС» причин, судом в оскаржуваному вироку не було надано обґрунтування про стягнення з АТ «СК «АРКС» матеріальної шкоди у розмірі 8756,97 грн. в якості страхового відшкодування понесених витрат на лікування.
На думку представника цивільного відповідача, вимоги цивільного позивача щодо стягнення зі страховика страхового відшкодування в більшому, ніж 8756,97 грн. розмірі, є надуманими з тих підстав, що страховик зобов`язаний в межах встановлених законом лімітів відшкодувати потерпілому шкоду, яка має обов`язково бути підтверджена потерпілим документально розрахунковими документами, що підтверджують витрати, тобто чеками, накладними, квитанціями, тощо, тапідтверджені відповідним медичним закладом:встановлений діагноз з призначенням курсу лікування, кількістю та дозуванням медичних препаратів, призначених лікарем, із зазначенням причини призначення (зв`язок з дорожньо-транспортною пригодою), що підтверджують необхідність придбання відповідних медикаментів та/або засобів медичного призначення, затверджені печаткою медичного закладу, яких цивільним позивачем не надано.
Що стосується позовних вимог в частині відшкодування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, то в запереченнях з цього приводу, зазначається про те, що позивачкою не було доведено втрату заробітку за місцем роботи, таких доказів суду надано не було, як і не надано належних доказів того, що ОСОБА_7 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень не працювала всі 12 місяців.
Згідно з наданими суду доказами, а саме виписного епікризу № 1313 та виписного епікризу № 1540, позивач перебувала на лікуванні у Київській міській клінічні лікарні №17 в період з 3 вересня 2016 року по 13 вересня 2016 року та з 18 жовтня 2016 року по 24 жовтня 2016 року. Будь-яких доказів, які б свідчили про медичні показання щодо необхідності утриматись від виконання трудових обов`язків, позивачкою та її представником не надано.

В запереченняхзахисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_15 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілої.
Вказує на те, що доводи апеляційної скарги про неможливість застосування до ОСОБА_6 положень Закону України «Про застосування амністії в Україні», оскільки дії ОСОБА_6 невірно судом кваліфіковані та мають іншу складову злочину непрямий умисел, суперечать вимогам закону та обставинам справи.
Що стосується позовних вимог про стягнення моральних та матеріальних збитків, то захисник акцентує увагу на такому. На переконання захисника, Рахунок-фактура № РФ-160916-1 від 16 вересня 2016 року та Товарні чеки №1-18/05 від 18 травня 2017 року №1-15/06 від 15 червня 2017 року № б/н від 31 травня 2017 на суму 65300 гривень не підтверджують факт оплати товарів-послуг, зазначених у цих документах.
Акцентується увага й на тому, що у документах, наданих на підтвердження витрат на медикаменти, містяться багатий перелік товарів, що не стосується рекомендованого лікарем лікування за наслідками дорожньо-транспортної пригоди, тобто, підтвердженими є лише 3607.52 грн. Витрати на проведення пластичних операцій також не можна вважати підтвердженими, оскільки надані суду докази про понесені витрати були надані від фізичної особи - підприємця ОСОБА_18 , яка є лікарем дерматовенерологом, та діяльність здійснює у сфері турецьких лазень, саун і парових бань, соляріїв, салонів для зменшення ваги тіла та схуднення, масажних салонів тощо (КВКД 96.04) та не має ліцензії на здійснення пластичних операцій.
Щодо виготовлення імпланту на суму 42000 грн., то, на думку захисника, вказану суму не можна брати до уваги, з огляду на те, що фінансові докази, нібито, оплати за імплант були надані від фізичної особи підприємця ОСОБА_19 , який здійснює свою діяльність у сфері торгівлі товарами, комп`ютерного програмування, консультування з питань інформатизації (КВНД 46.18, КВЕД 62.01, КВТЕД 62.02 відповідно), а виготовлення імплантів при цьому ще потребує ліцензування. Ліцензії на проведення такого роду робіт (послуг) у ФОП ОСОБА_19 немає.
Щодо втрати заробітку за місцем роботи на суму 675140 грн., то захисник переконаний, що не вказана сума підтверджена також, оскільки надані суду докази не містять даних про фактичне надання потерпілою послуг згідно з договором про надання послуг за період від 5 березня 2014 року до часу дорожньо-транспортної пригоди, не надано доказів отримання оплати за надані послуги, сплачені податки та інше за період до моменту дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді,
- позицію представника потерпілої на підтримку доводів апеляційної скарги та який додатково пояснив, що йому не зрозуміло, звідки взялась сума 8756 грн. 97 коп., яка підлягає стягненню з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь потерпілої ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, чому судом не були зазначені підстави відмови в іншій частині цивільного позову, чому не було взято до уваги надані потерпілою документи на підтвердження того, що їй було поставлено імплант в голову, який замовлявся у Німеччині, чому не взяті до уваги наявні у матеріалах справи документи, які підтверджують втрачений потерпілою заробіток; чому судом стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_7 заподіяну моральну шкоду лише у сумі 75000 грн., враховуючи, що потерпіла перенесла фізичні та моральні страждання внаслідок отриманої травми, оперативні втручання тощо;
- потерпілу, яка підтримала доводи апеляційної скарги, зазначивши про те, що вона готова відмовитись від позову у разі, якщо обвинувачений поверне її стан здоров`я, який був до ДТП, оскільки окрім двох операцій, за результатами однієї з яких їй імплантована у голову замовлена у Німеччині 3d пластина, яка зроблена під замовлення, так як в Україні таких пластин на той час не робили; у неї був вдавлений перелом склепіння черепа, і без пластичної операції вона не могла повернутися до своєї роботи - стюардесою, те, що за станом здоров`я вона не могла працювати взагалі, внаслідок чого втратила і заробіток. Окрім того, у медичній карточці, яка знаходиться у лікарні, зазначено про встановлення їй пластини. Чи зазначено, що вона надавала її, їй невідомо. Рішення суду в частині вирішення її цивільного позову є незаконним;
- захисника, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи, викладені у поданих запереченнях, а також вказавши, що у ДТП наявна вина й іншого учасника ДТП свідка ОСОБА_17 , що також повинно бути враховано;
- обвинуваченого, який підтримав позиці захисника;
- представника цивільного відповідача, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, підтримавши доводи викладені у поданому запереченні;
- дослідивши наявні матеріали та за клопотанням представника потерпілого повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження та які стосуються вирішення цивільного позову потерпілої, обговоривши доводи апеляційної скарги та розглянувши кримінальне провадження в її межах, колегія суддів доходить такого висновку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що 3 вересня 2016 року приблизно о 12.20 год. обвинувачений, керуючи технічно справним автомобілем «Land Rover Discovery Sport» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по асфальтованому узбіччю автодороги «Київ-Чоп», яке не призначено для руху транспортних засобів, зі сторони міста Києва в напрямку міста Житомира, з перевищенням максимально допустимої швидкості на даній ділянці дороги понад 70 км/год. та наближаючись до місця, призначеного для розвороту зустрічних транспортних засобів, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого у місці, призначеному для розвороту зустрічних транспортних засобів, розташованому на 20-му кілометрі автодороги «Київ-Чоп», поблизу КП-506, що відноситься до адміністративної території міста Києва, допустив порушення вимог пунктів 1.10, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.9 підпункт «б» та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху - 70 км/год.» Правил дорожнього руху та здійснив зіткнення із автомобілем під керуванням водія ОСОБА_17 «Nissan-Qashqai» державний номерний знак НОМЕР_2 , в якому перебувала пасажир ОСОБА_7 та який рухався і виконував маневр розвороту з відповідного крайнього положення проїзної частини автодороги «Київ-Чоп», призначеної для руху в зустрічному напрямку.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Nissan-Qashqai» державний номерний знак НОМЕР_2 ОСОБА_7 отримала тілесне ушкодження: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку з формуванням епідуральної гематоми в лобно-скроневій ділянці зліва, розривами твердої мозкової оболонки, вдавленого багатоуламкового перелому тім`яної та скроневої кісток зліва, перелому лобної кістки зліва, перелому зовнішньої пластини лобної пазухи справа, перелому піраміди скроневої кістки справа з переходом на основу черепа в ділянці середньої черепної ямки, перелому потиличної кістки зліва, перелому виличної кістки зліва з явищами пневмоцефалії (наявність пухирців повітря в порожнині черепа), гематоми м`яких тканин лівої тім`яно-скронево-виличної ділянки, забійної рани виличної ділянки зліва. Вказане тілесне ушкодження відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.
Порушення вимог пунктів 1.10, 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.9 підпункт «б» та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху - 70 км/год.» ПДРУкраїни водієм ОСОБА_6 та заподіяння ОСОБА_7 тяжкого тілесного ушкодження перебувають між собою у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості та дослідженими в судовому засіданні, оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку. Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджується доказами, дослідженими у судовому засіданні, які докладно викладені у вироку та яким суд надав належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілої про те, що судом помилково зазначено про порушення ОСОБА_6 вимог дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху - 70 км/год.» ПДР України, оскільки там наявний дорожній знак «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год.», спростовуються даними додаткового протоколу огляду місця подіївід 21 червня 2017 року зі схемою та фототаблицею, дослідженими під час судового розгляду, відповідно до яких на автодорозі «Київ-Чоп» по ходу руху зі сторони міста Києва в напрямку міста Житомира на відстані приблизно 100 метрів до місця, призначеного для розвороту зустрічних транспортних засобів, з правого краю дороги та по середині (на рівні металевого відбійника, що поділяє протилежні напрямки руху) розташовані дорожні знаки 3.29 ПДР «Обмеження максимальної швидкості руху 70 км/год.», а далі по ходу руху у вказаному напрямку з правого краю дороги та по середині (на рівні металевого відбійника, що поділяє протилежні напрямки руху) розташовані дорожні знаки 3.29 ПДР «Обмеження максимальної швидкості руху 50 км/год.», 1.32 ПДР «пішохідний перехід» (ас. 91-99 т. 2).

За встановлених обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Доводи апеляційної скарги представника потерпілого про те, що ОСОБА_6 не тільки усвідомлював суспільно-небезпечний характер свого діяння, а й передбачав його суспільно-небезпечні наслідки, і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, що відповідно до ч. З ст.24 КК України є непрямим умислом, є непереконливими.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визначається складністю об`єктивної сторони, яка характеризується діянням, наслідками та причинним зв`язком між ними. У зв`язку з цим психічне ставлення особи слід визначати як до факту порушення правил, так і до наслідків цього порушення. Порушення правил може бути вчинене з прямим умислом або зі злочинною недбалістю. До наслідків порушення може бути тільки необережність (злочинна самовпевненість або недбалість). Якщо буде встановлено, що спричинення тілесних ушкоджень охоплювалось умислом водія, то скоєне повинно кваліфікуватися як умисний злочин проти життя та здоров`я людини.
Проте, як органом досудового розслідування, так і під час судового розгляду умислу ОСОБА_6 на умисне спричинення потерпілій тілесних ушкоджень встановлено не було.

Призначене ОСОБА_6 покарання за вчинене кримінальне правопорушення у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки відповідає вимогам ст.. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину, та такий вид і розмір призначеного покарання не заперечується й в апеляційній скарзі представника потерпілої.
З таким видом та розміром призначеного обвинуваченому покарання погоджується й колегія суддів.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої про неправильне застосування місцевим судом до обвинуваченого положень Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки ним вчинено кримінальне правопорушення не з необережності, а з непрямим умислом, у зв`язку з чим Закон України «Про амністію у 2016 році» не підлягав застосуванню, то колегія суддів дійшла такого висновку.
Під час судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, суб`єктивна сторона якого характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків.
Згідно із статтею 86 КК амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб (визнаних винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуто судами, але вироки не набрали законної сили), які можуть бути таким законом повністю або частково звільнені від відбування покарання, тобто, зазначена норма кримінального закону передбачає застосування амністії саме до осіб, а не до покарання.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» (в редакції Закону України від 6 травня 2014 року) амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Частиною 2 статті 3 вказаного Закону встановлено, що, установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
6 вересня 2017 набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року, дія якого відповідно до ст. 13 Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників. При цьому застосування цьогоЗакону здійснюється щодо осіб, стосовно яких судом ухвалені вироки, що не набрали законної сили, - за клопотанням самої особи, її захисника чи законного представника.
Згідно з п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема особи, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років.
Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду обвинувачений заявив клопотання про застосування до нього амністії та звільнення його від відбування як основного, так і додаткового покарання, оскільки на день набрання чинності Законом він має на утриманні малолітніх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно яких не позбавлений.
Суд першої інстанції, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільняючи обвинуваченого від основного та додаткового покарання, послався на положення ст.. 85, 86 КК України, Закону України «Про застосування амністії в Україні», Закон України «Про амністію у 2016 році», та в оскаржуваному вироку вказав про те, що з копій свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 та НОМЕР_4 вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році» є батьком ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно яких не позбавлений, вчинив злочин з необережності, який не є особливо тяжким відповідно до ст.12 КК України. Кримінальне правопорушення він вчинив 3 вересня 2016 року, тобто, до дня набрання чинності Закону України «Про амністію у 2016 році». Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 амністії, передбачених ст. 4 Закон України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено.
За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що на обвинуваченого ОСОБА_6 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.
На переконання колегії суддів, такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на вимогах закону.
Будь-яких інших підстав щодо неправильного застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» представником потерпілої не зазначено як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілого про неправильне вирішення місцевим судом позовних вимог потерпілої, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що внаслідок вчинення ОСОБА_6 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, потерпілій заподіяно матеріальну та моральну шкоду. З метою відшкодування цієї шкоди потерпіла звернулась з цивільним позовом про відшкодування обвинуваченим та АТ «СК «АРКС» матеріальної шкоди, отриманої внаслідок ДТП, недоотриманої заробітної плати та моральної шкоди в межах кримінального провадження, а саме, потерпілою ОСОБА_7 заявлено цивільний позов про стягнення на її користь з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» заподіяну матеріальну шкоду 175902 (сто сімдесят п`ять тисяч дев`ятсот дві) гривні 44 коп., а також про стягнення з ОСОБА_6 заподіяну матеріальну шкоду у сумі 575140 (п`ятсот сімдесят п`ять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок та моральну шкоду у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень, з наведенням обґрунтування та наданням відповідних доказів (ас. 158-162, 171-178, ас. 215 т. 1).
Суд першої інстанції погодився з обґрунтованістю позову потерпілої лише в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Суд першої інстанції, дослідивши цивільний позов в частині стягнення з ПАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» витрат на лікування потерпілої, дійшов висновку про задоволення позову частково, а саме у сумі 8756 (вісім тисяч сімсот п`ятдесят шість) гривень 97 копійок, оскільки до позовної заяви позивачем надано платіжні документи (чеки), підтверджені лікувальним закладом, які підтверджують витрати на лікування саме у такому розмірі.
В частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 заподіяної матеріальної шкоди у сумі 575140 (п`ятсот сімдесят п`ять тисяч сто сорок) гривень, то суд дійшов висновку, що потерпілою ОСОБА_7 заявлено лише позовні вимоги про стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди в цій частині, однак ці вимоги не підтверджені документально копіями платіжних документів, тому ця вимога задоволенню не підлягає.
В частині стягнення з ОСОБА_6 заподіяної моральної шкоди у сумі 100 000 (сто тисяч) гривень, то суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань, погіршення стану здоров`я потерпілої, а також з врахуванням вимог розумності і справедливості, на суму 75 000 (сімдесят п`ять тисяч) гривень. В решті позовних вимог відмовити.
Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з огляду на таке.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати коло учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілої місцевим судом не дотримано.
Так, згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Статтею 1187 ЦК України, передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ст. 1195 ЦПК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
З оскаржуваного вироку вбачається, що суд при вирішенні цивільного позову потерпілої в частині відшкодування заподіяної матеріальної та моральної шкоди об`єктивно не дослідив та не мотивував у своєму рішенні підстави, з яких не задовольнив позовні вимоги потерпілої, та чому не прийняв до уваги надані останньою докази на підтвердження позовних вимог, фактично обмежившись загальними фразами, що в певній частині цивільний позов потерпілої підтверджений документально, а в іншій частині ні. Окрім того, з оскаржуваного вироку не вбачається, з чого складаються суми, які стягнуті на користь потерпілої, і якими доказами вони підтверджується, що не дає можливості суду апеляційної інстанції перевірити обґрунтованість постановленого в цій частині рішення.
За встановлених під час апеляційного розгляду обставин колегія суддів дійшла висновку, що вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим вирок суду у цій частині підлягає скасуванню на підставі ч. 1 ст. 412 КПК України, а провадження у цій частині призначенню нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства,

З огляду на встановлене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 підлягає до задоволення частково.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України скасувати в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_7 , призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

_________________ _________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4