У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР № 0002922

за апеляційною скаргою прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Миколаєва, проживаючої за адресою : АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

-обвинуваченої за ч. 1 ст. 371 КК України,

За участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2021 року закрито кримінальне провадження №0002922, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України, на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено долю речових доказів.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить ухвалу скасувати в частині відмови у стягнені на користь держави з ОСОБА_6 витрат на залучення експерта. Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експерта в розмірі 1634 грн 50 коп. В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Фактично встановлені судом першої інстанції обставини, кваліфікація злочину, обставини закриття та звільнення від кримінальної відповідальності апелянтом не оскаржуються.

Не погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення процесуальних витрат на залучення експерта, апелянт зазначив, що вирішення слідчим питання щодо призначення експертизи не залежить від підтвердження або заперечення обвинуваченою ОСОБА_6 факту складання та підписання протоколу затримання, а тому вказана підстава не може слугувати підставою відмови стягнення витрат на залучення експерта.

Вважає, що суд першої інстанції міг би встановити факт підтвердження або заперечення обвинуваченою ОСОБА_6 факту складання та підписання протоколу затримання, відносно якого проведено судову експертизу, тільки в ході допиту обвинуваченої в судовому засіданні, а клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження заявлено в ході підготовчого судового засідання.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

З 04.02.2008 ОСОБА_6 проходила службу в органах Міністерства внутрішніх справ України. Наказом № 98 о/с від 10.05.2017 по ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_6 призначено слідчим слідчого відділу Інгульського відділу поліції (далі - СВ Інгульського ВП) ГУНП в Миколаївській області з 20.03.2017.

19.03.2018 слідчим ОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000127 від 10.01.2018 за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, за підозрою у вчиненні 19.03.2018 крадіжки майна ОСОБА_8 було затримано ОСОБА_9 .

Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.03.2018 клопотання слідчого задоволено та стосовно ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 18.05.2018, із визначенням застави в розмірі 88 100 грн.
05.04.2018, у період до 13:50 год., слідчий ОСОБА_6 стало відомо про внесення застави, визначеної слідчим суддею. Будучи переконаною у тому, що підозрюваний ОСОБА_10 причетний до вчинення ряду крадіжок на території Інгульського району м. Миколаєва та хибно розуміючи завдання поліції в частині протидії злочинності, ОСОБА_6 прийняла рішення здійснити завідомо для себе незаконне затримання ОСОБА_11 .

В цей же день (05.04.2018) її було визначено старшим групи слідчих, створеної для розслідування кримінального провадження № 0000827 від 27.02.2018 за фактом вчинення невстановленими особами 27.02.2018, крадіжки майна та грошових коштів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України. Діючи умисно, маючи на меті затримати ОСОБА_9 в порядку ст. 208 КПК України як особу, підозрювану у вчиненні зазначеного злочину, слідча ОСОБА_6 віддала усне доручення оперативному підрозділу - відділу кримінальному поліції (далі - ВКП) Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області, одразу по звільненню з ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор», зустріти ОСОБА_9 та здійснити його супровід до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області для оформлення його затримання.

В цей же день -05.04.2018 о 13:50 год., співробітники ВКП Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , діючи на виконання зазначеного доручення, зустріли після звільнення з ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» ОСОБА_11 та шляхом надання відповідного наказу та застосування сили, змусили його прослідувати до Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області, де передали його слідчий ОСОБА_6 . Діючи умисно та з метою доведення свого умислу, спрямованого на незаконне затримання ОСОБА_9 до кінця, ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщенні Інгульського ВП ГУНП в Миколаївській області за адресою: м. Миколаїв, вул. 12 Повздовжня, 42 А, та достовірно знаючи, що ані безпосередньо після вчинення злочину, ані в подальшому очевидці, в т.ч. потерпілі, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події не вказували на те, що ОСОБА_10 вчинив крадіжку майна та грошових коштів ОСОБА_21 , грубо порушуючи вимоги п. 2 ч. 1 ст. 208 КПК України, о 16:15 год., склала протокол затримання ОСОБА_9 . У протоколі ОСОБА_6 зазначила підставу для затримання - «якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин», а також вказала час затримання - з моменту, коли працівники ВКП Інгульського ВП ГУНГГ в Миколаївській області наказом та силою змусили ОСОБА_9 залишатись поряд з ними, а саме о 13:50 год. і тим самим документально оформила затримання ОСОБА_9 , як особи, затриманої за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.

На підставі вказаного протоколу ОСОБА_9 був поміщений о 21:40 год. до ізолятора тимчасового тримання №1 ГУНП в Миколаївській області та фактично з 13:50 год. 05.04.2018 був обмеженим у праві на свободу, особисту недоторканність та на вільне пересування.

Лише о 17:00 год. 06.04.2018, у зв`язку із визнанням затримання незаконним, на підставі ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.04.2018, ОСОБА_9 було звільненого з-під варти.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 371 КК України, а саме як завідомо незаконне затримання.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_7 подала клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності та закриття провадження. Обвинувачена ОСОБА_6 просила задовольнити клопотання.

З урахуванням вимог п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, враховуючи, що Біла обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, суд першої інстанції прийняв рішення про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо неї закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Також суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку дійшов висновку про те, що доказів заперечення обвинуваченою ОСОБА_6 факту складання та підписання протоколу затримання не надано, дії обвинуваченої кваліфіковано за ч. 1 ст. 371 КК України, а не за ст. 366 КК України. За такого, за висновком суду першої інстанції, відсутні підстави для стягнення процесуальних витрат на залучення експерта для проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 1634 грн 50 коп.

Позиції учасників судового розгляду.

Прокурор доводи поданої апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_6 не з`явилася, надіслала заяву, в якій просила розглядати апеляційну скаргу за її відсутністю, в її задоволенні відмовити. Неявка обвинуваченої не перешкоджає апеляційному розгляду. Її інтереси в суді апеляційної інстанції представляла захисник ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 371 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження, учасниками судового провадження не оспорюється. Тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України апеляційний суд не перевіряє ухвалу суду в цій частині.

Щодо доводів прокурора про неправильне вирішення судом питання про процесуальні витрати, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до статей 36, 40 КПК України слідчий та прокурор у кримінальному провадженні наділені повноваженнями приймати процесуальні рішення у випадках, передбачених КПК України, в тому числі й щодо призначення експертизи.

Статтею 242 КПК України передбачено, що експертиза проводиться за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення дня кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Статтею 243 КПК України передбачено, що сторона обвинувачення залучає експерта за наявності підстав для проведення експертизи.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові від 17.06.2020 у справі №598/1781/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд або суддя має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що процесуальні витрати, понесені у кримінальному провадженні, повинні бути розподілені судом у межах розгляду того кримінального провадження, у ході розгляду якого вони виникли. Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 374 КПК). Оскільки ст. 126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС дійшов висновку, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Згідно висновку про застосування норми права, Велика Палата Верховного Суду у зазначеному рішенні зазначила, що КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат виключно обвинувальним вироком. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі № 689/471/20 зазначено, що на обвинуваченого можуть бути покладені витрати, пов`язані із залученням експертів, навіть якщо їх висновки не мають доказового значення у даному кримінальному провадженні.

Висновки суду першої інстанції про те, що витрати, пов`язані із залученням експертів, можуть бути покладені на обвинуваченого лише у випадках, коли їх висновки мають доказове значення, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на вимогах закону з огляду на наступне.

Згідно із частиною 2 статті 9 КПК прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Дотримання вимог зазначеної вище загальної засади кримінального провадження покладає обов`язок на сторону обвинувачення висунути і перевірити усі можливі версії щодо вчиненого кримінального правопорушення. У зв`язку з цим ними самостійно обираються засоби доказування, за допомогою яких будуть встановлені обставини, зазначені у статті 91 КПК, та які не залежать від позиції сторони захисту та використання чи невикористання їх у подальшому під час судового розгляду.

Проте, судом першої інстанції не дотримані зазначені вимоги закону та висновки Великої Палати Верховного Суду про застосування норми права.

Звільняючи ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності та закриваючи кримінальне провадження, судом першої інстанції в резолютивній частині ухвали хоча не зазначено про вирішення питання щодо судових витрат, але в мотивувальній частині ухвали суд дійшов висновку, що відсутні підстави для стягнення витрат на залучення експерта для проведення почеркознавчої експертизи, оскільки необхідності в проведенні такої експертизи не було.

Тобто, фактично суд першої інстанції відмовив у стягненні з обвинуваченої ОСОБА_6 судових витрат.

Суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вирішення слідчим питання щодо призначення експертизи не залежить від підтвердження або заперечення обвинуваченою ОСОБА_6 факту складання та підписання протоколу затримання, а тому вказана підстава не може слугувати підставою відмови стягнення процесуальних витрат на залучення експерта.

Враховуючи наведене, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції в частині відмови у стягнені на користь держави з ОСОБА_6 витрат на залучення експерта - скасуванню.

Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 424, 425, 532 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 , в частині відмови у стягнені на користь держави з ОСОБА_6 процесуальних витрат, пов`язаних із залучення експерта, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта, в розмірі 1634 грн 50 коп.

В іншій частині зазначену ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3