Номер провадження: 11-кп/813/631/21
Номер справи місцевого суду: 495/702/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2020 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Випасне, Білгород-Дністровського району, Одеської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 10.11.2016 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за ст. 190 ч.1 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003022 від 03.09.2017 року,

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції
Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2020 року ОСОБА_7 визнано не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Також вироком вирішено питання судових витрат та речових доказів.

Державним обвинуваченням ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що він 31.08.2017 року о 20 годині 33 хвилини, з корисливою метою та прямим умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, маючи злочинний намір, виниклий у нього з корисливих мотивів, розуміючи протиправний характер своїх дій, знаходячись у приміщенні магазину «Мрія», який розташований по вулиці Портовій, 12-А в місті Білгород-Дністровський Одеської області, скористався неуважністю неповнолітньої потерпілої ОСОБА_11 та шляхом вільного доступу, з дерев`яного прилавку, здійснив таємне викрадення, мобільного телефону марки «Sony Xperia Sola MT27i Black», чорного кольору, вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи від 21.12.2017 під №284Е становить 860 гривень.

Після цього обвинувачений ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Визнаючи ОСОБА_7 невинуватим у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та виправдуючи його, суд першої інстанції, всебічно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про те, що у обвинуваченого ОСОБА_7 був відсутній умисел на таємне викрадення чужого майна, оскільки мобільний телефон був у загальнодоступному місці, а саме в залі магазину «Мрія», на полиці для сумок перед прилавком, де його забула неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 , що підтверджується відеозаписом на лазерному диску під № DR5F6O 20003 та показів потерпілої та її законного представника. Ця обставина не спростована прокурором під час судового розгляду. Крім того, суд визнав висновок товарознавчої експертизи № 284 Е від 21.12.2017 року недопустимим доказом по справі, у зв`язку з чим був позбавлений можливості з`ясувати вартість викраденого майна, що в свою чергу позбавило суд зробити висновок про те, чи мале місце адміністративне правопорушення, або кримінальне правопорушення.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На вказаний вирок суду першої інстанції прокурор Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вважає вирок суду незаконним та невмотивованим та таким, який не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, прийнятий з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, який підлягає безумовному скасування з наступних підстав:

- вартість викраденого майна було встановлено в порядку, передбаченому законом, згідно з приписами ст.242, 243 КПК України, а отриманий у цій справі експертний висновок не суперечить положенням ст.101, 102 КПК України. Окрім того у судовому засіданні сторона захисту заявляла клопотання про призначення товарознавчої експертизи від якого в подальшому відмовилася, у зв`язку з чим фактично визнала вартість викраденого мобільного телефону, визнала їх належність та допустимість та фактично в цій частині не оспорювала в подальшому вказаний факт;

- факт вчинення кримінального правопорушення зафіксовано в протоколі прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 02.09.2017 року, де заявник ОСОБА_9 , будучи повідомлена про кримінальну відповідальність згідно ст.383 КК України повідомила що 31.08.2017 року приблизно о 20 годині 30хв. невстановлена особа викрала мобільний телефон її неповнолітньої дочки ОСОБА_11 , який вона забула на прилавку магазина «Мрія»;

- на підставі зібраних доказів встановлено, що ОСОБА_7 після того, як знайшов мобільний телефон, до касира магазину чи до відвідувачів з тим що ним було знайдено мобільний телефон не звертався та в цей час в нього виник умисел на його заволодіння;

- в судовому засіданні не допитано свідка сторони обвинувачення ОСОБА_12 .

Враховуючи наведене, прокурор просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі ст.71, 72 КК України остаточно призначити покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання покарання за вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 10.11.2016 року, та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі.

Крім того, прокурор просить під час розгляду скарги в апеляційній інстанції повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та досліджені судом першої інстанції з порушеннями, а саме дослідити повністю всі докази у кримінальному провадженні та допитати свідків відповідно до реєстру матеріалів, долученого до обвинувального акту, потерпілу та її законного представника у даному кримінальному провадженні.

Потерпіла ОСОБА_11 у судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого, його захисника та законного представника потерпілої, які вважали за можливе розглянути справу за відсутності потерпілої, враховуючи участь в апеляційному розгляді законного представника потерпілої, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності потерпілої.

Позиції учасників судового розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, його захисника та законного представника потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.374 КПК України в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначається: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд при його ухваленні не в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.

Так, визнаючи ОСОБА_7 невинуватим у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та виправдуючи його, суд першої інстанції, виходив з того, що у обвинуваченого ОСОБА_7 був відсутній умисел на таємне викрадення чужого майна, оскільки мобільний телефон був у загальнодоступному місці, а саме в залі магазину «Мрія», на полиці для сумок перед прилавком, де його забула неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 , що підтверджується відеозаписом на лазерному диску під № DR5F6O 20003 та показів потерпілої та її законного представника та ця обставина не спростована прокурором під час судового розгляду.

Апеляційний суд вважає помилковим такий висновок суду першої інстанції, оскільки він не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, судом першої інстанції безпідставно не враховано показання обвинуваченого, який у суді першої та апеляційної інстанції хоча і заперечував, що він викрав мобільний телефон потерпілої, проте визнавав, що він заволодів цим телефоном, знайшовши його в приміщенні магазину.

Суд першої інстанції такі показання обвинуваченого ОСОБА_7 належно не оцінив з урахуванням того, що заволодіння майном, яке фактично не вийшло з володіння власника, а опинилося з будь-яких причин у неналежному, але відомому йому місці (залишене чи забуте), особою, яка знала кому належить це майно, мала підстави вважати де знаходиться власник речі і усвідомлювала, що він може за нею повернутися, слід розцінювати не як привласнення знахідки, а як крадіжку чужого майна.

Якщо привласнення майна відбувається в адміністративних приміщеннях, пунктах здійснення розрахунково-касових операцій та інших громадських місцях з обмеженим простором, в таких випадках слід констатувати презумпцію «забутості» речі її власником: у подібних випадках особа, яка привласнює річ, має розуміти, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично не вийшла з володіння власника, а лише залишена чи забута ним.

На відміну від крадіжки, привласнене майно може вважатися знахідкою лише за умов, що: а) воно вибуло з володіння власника; б) місцезнаходження цього майна власнику не відомо; в) між втратою майна та його знахідкою пройшов тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; г) особа, яка знайшла майно, не була очевидцем події втрати і сама не чинила будь-яких активних дій, спрямованих на вилучення майна з володіння власника; д) відсутня можливість виявлення (ідентифікації) законного власника майна.

Така правова позиція апеляційного суду узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, які викладені у постанові від 18.07.2019 року у справі №761/31918/14-к (провадження 51-795км19)

Втім, установлені у даному кримінальному провадженні обставини свідчать про знаходження ОСОБА_7 телефону у відомому потерпілій місце а саме в залі магазину «Мрія», який розташований по вул. Портовій у м. Білгород-Дністровський Одеської області, оскільки з дослідженого судом першої інстанції відеозапису камер спостереження та показів потерпілої та її законного представника вбачається, що неповнолітня потерпіла ОСОБА_11 , забула телефон на полиці для сумок перед прилавком зазначеного магазину, у обвинуваченого була можливість виявлення законного власника майна шляхом звернення до продавця магазину, перегляду відеозапису з камер спостереження магазину.

Також апеляційним судом встановлено розуміння обвинуваченого того, що потерпіла може повернутися за телефоном.

Разом з цим, потерпіла, щоб поновити контроль над своїм майном, звернулась до адміністрації магазину і через короткий період часу звернулась із заявою до органу поліції, що підтверджується дослідженим під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (т.1, а.п.61-62) та свідчить про те, що телефон, попри його втрату власницею, був забутий нею в торгівельному залі, перебував у власності потерпілої, проте, реалізувати своє право власності на нього вона не мала можливості через протиправні дії.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що посилання сторони захисту на те, що у обвинуваченого ОСОБА_7 був відсутній умисел на таємне викрадення чужого майна, а привласнення телефону може вважатись знахідкою не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

На переконання апеляційного суду, зазначене свідчить про те, що в діях ОСОБА_7 є ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 КК України: таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Разом з тим, апеляційний суд вважає неналежним доказом висновок товарознавчої експертизи №284 Е від 21.12.2017 року, яка була призначена для встановлення вартості мобільного телефону «Sony Xperia Sola MT27i Black», який належав потерпілій.

Відповідно до п.6 ч.2 ст.242 КПК України слідчій або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

Зазначені положення спрямовані насамперед на забезпечення: правильності кваліфікації кримінального правопорушення (за умови, що розмір шкоди є ознакою складу злочину або кваліфікуючою ознакою); повноти досудового розслідування (оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст.91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, є елементом предмета доказування); достовірності інформації, яка відображується в підсумкових рішеннях стадії досудового розслідування (згідно з п.7 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити відомості про розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням).

При цьому особливістю норми п.6 ч.2 ст.242 КПК України щодо обов`язковості призначення експертизи є також те, що цей імперативний припис має застосовуватися у провадженнях про кримінальні правопорушення, які мають матеріальний склад злочину, тобто містять суспільно небезпечні наслідки, які можливо обчислити у вигляді збитків або шкоди довкіллю.

У кримінальному провадженні під матеріальними збитками у п.6 ч.2 ст.242 КПК України треба розуміти грошову оцінку (еквівалент) заподіяної матеріальної шкоди (втрачених, додатково витрачених або недоотриманих майнових благ особою внаслідок порушення її прав та інтересів іншою особою), а відшкодування збитків є одним із способів відшкодування шкоди.

Як було встановлено під час судового розгляду судом першої інстанції, телефон потерпілій був повернутий, але не був оглянутий слідчим та визнаний речовим доказом у справі у відповідності до вимог ч.1 ст.98 КПК України.

З дослідженого під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора висновку експерта № 284 Е від 21.12.2017 року (т.1, а.п.64-68) вбачається, що в розпорядження експерта надано: копію постанови слідчого про призначення товарознавчої експертизи та роздруковані фотознімки мобільного телефону Sony Xperia Sola MT27i Black відповідно до інформації з інтернет-сайту «rozetka.com.ua».

Крім того, як пояснювали у судовому засіданні законний представник потерпілої та підтвердив обвинувачений, телефон був не новий та мав певні несправності.

З висновку експерта № 284 Е від 21.12.2017 року (сторінка 3 висновку) вбачається, що: «Оскільки слідчим Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області не надано довідки про технічний стан виробу, тоді як визначення технічного стану виробів виходить за межі компетенції експерта з правом проведення товарознавчих досліджень, мобільний телефон «Sony Xperia Sola MT27i Black» було оцінено як умовно справний виріб».

Сам висновок товарознавчої експертизи № 284 Е від 21.12.2017 року зазначає, що ринкова вартість мобільного телефону «Sony Xperia Sola MT27i Black» за цінами вторинного ринку України станом на 31.08.2017 могла становити 860,00 грн., тобто не має конкретної суми збитку, а є лише припущення експерта.

Статтею 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ст.62 Конституції України, ст.17 КПК України, кожна людина має право на справедливий розгляд справи. Особа не може піддаватися кримінальному покаранню доки не буде визнана винною в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на отриманих незаконним шляхом доказах або припущеннях, а обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчинені кримінального правопорушення. Всі сумніви щодо доведеності вини трактуються на користь обвинуваченого.

Апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням визнання висновку товарознавчої експертизи № 284 Е від 21.12.2017 року неналежним доказом по справі, суд позбавлений можливості з`ясувати вартість викраденого майна, що в свою чергу позбавляє суд зробити висновок про те, чи мале місце адміністративне правопорушення (ст.51 КУпАП, кваліфікуючою ознакою якого є дрібне викрадення чужого майна, вартість якого на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян), або кримінальне правопорушення, передбачене ст.185 КК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги прокурора про те, що сторона захисту заявляла клопотання про призначення товарознавчої експертизи від якого в подальшому відмовилася, у зв`язку з чим фактично визнала вартість викраденого мобільного телефону, оскільки відповідно до імперативних положень ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, (в тому числі вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням) покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Прокурор під час розгляду кримінального провадження як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду клопотань про проведення додаткових експертиз з метою встановлення точної вартості викраденого майна не заявляв.

Прокурор в апеляційній скарзі заявляв клопотання про допит свідка сторони обвинувачення ОСОБА_12 та повторний допит потерпілої та її законного представника, разом з тим під час апеляційного розгляду відмовився від такого клопотання.

Згідно норм ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п. 3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20.03.2001 року та «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08.02.1996 року.

Європейський суд з прав людини у справі «Саундерс проти Сполученого Королівства» вказував, що рівень певності, якого має досягати суддя за системою «внутрішнього переконання» чи системою «поза межами розумного сумніву», який є важливим для постановлення справедливого рішення, не повинен досягатися шляхом примусу до зізнання.

Отже, обвинувачення повинно довести «кожний факт», пов`язаний із злочином, щоб «не існувало жодної розумної підстави для сумнівів». Правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого по суті означає, що жодна з сумнівних обставин не може бути покладена в основу обвинувальних тез по справі, тобто воно висуває вимогу повної і безумовної доведеності обвинувачення. Ця вимога має на меті охорону законних інтересів обвинуваченого і служить гарантією досягнення істини у справі.

Таким чином, правило про тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого виступає гарантією не тільки для обвинуваченого, воно служить також гарантією досягнення мети правосуддя. Завдяки даному правилу досягається об`єктивна істина, так як обвинувачення ґрунтується тільки на безсумнівних доказах і безспірних фактах.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Враховуючи те, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами вартість майна, яке було викрадено ОСОБА_7 , що унеможливлює кваліфікацію його дій, та вичерпані процесуальні можливості для отримання таких доказів, апеляційний суд дійшов висновку про те, що зібрані по кримінальному провадженню докази не підтверджують пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.2 ст.185 КК України, всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, тому необхідно визнати його невинуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення і виправдати на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.

Відповідно до приписів п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Пунктом 4 ч.1 ст.409 КПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до п.1, 2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; застосування закону, який не підлягає застосуванню.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, вирок суду першої інстанції змінити в частині мотивування підстав виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Керуючись ст.376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив
Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.06.2020 року, яким ОСОБА_7 визнано не винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та виправдано його на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення - змінити.

Викласти абзац 1 резолютивної частини вироку в наступній редакції.

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та виправдати його на підставі п.1 ч.1 ст.373 КПК України.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3