Провадження №: 1-кс/755/5136/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) у складі слідчої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві скаргу ОСОБА_3 на рішення прокурора від 27.10.2021 про відмову у задоволенні клопотання у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.03.2021 за № 0000167 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, установив:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст. 303 КПК України, на постанову прокурора від 27.10.2021 про відмову у задоволенні клопотання № 1 від 30.07.21 у рамках кримінального провадження унесеного до ЄРДР 11.03.2021 за № 0000167 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, оскільки, на його переконання, вона винесена без належної перевірки обставин справи, недотримання вимог ст.ст. 9, 25, 110 вказаного Кодексу, а тому просить це рішення скасувати.

Заявник зауважив, що, згідно ст. 55 КПК, являється потерпілим, так як подав заяву про вчинення кримінального правопорушення у відношенні себе та в цій же заяві порушував відповідне питання щодо набуття статусу потерпілого.

На цей час рішення про відмову у визнанні потерпілим органом досудового розслідування не приймалося.

Відповідно, його клопотання № 1 від 30.07.2021, підлягало розгляду суб`єктом скарження, у порядку ст. 220 КПК.

Позиція сторін

У судове засідання сторони будучи повідомленими про нього згідно ст. 135 КПК України, не з» явилися, у т.ч. ОСОБА_3 подав заяву про розгляд скарги у його відсутність на підставі викладених ним доводів та доданих документів, у зв`язку з чим, слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 вказаного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність вказаних сторін та дослідивши матеріали судового провадження та кримінального провадження, приходить до наступного.

Опис обставин установлених судом

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва ОСОБА_4 від 19.08.20 у справі № 757/25338/20-к зобов`язано прокуратуру міста Києва унести відомості до ЄРДР за завою ОСОБА_3 від 02.06.2020, у порядку ст. 214 КПК.

16.03.21 здійснення розслідування у кримінальному провадженні було доручено Київської міською прокуратурою Деснянському УП ГУ НП в м. Києві.

Постановою прокурора Деснянської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_5 від 05.04.2021 у кримінальному провадженні визначено місцем проведення досудового розслідування Дніпровське УП ГУ НП в м. Києві.

В цьому процесуальному рішенні зауважено, що указане кримінальне провадження розслідується за завою ОСОБА_3 щодо вчинення керівництвом ОСББ «Червоноткацька 43», за адресою: м. Київ, вул. Ю. Поправки, 4/39 незаконних дій спрямованих на заволодінням майном указаного ОСББ та ОСОБА_3 , а саме його квартирою АДРЕСА_1 .

При цьому, з заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 , що наявна у кримінальному провадженні (а.к.п. 8-9 в І томі) слідує, що у ній заявник указував про попередню кваліфікацію дій ОСББ за ст.ст. 190, 358 КК.

Описував питання шахрайського заволодінням його майном квартирою АДРЕСА_1 .

У цій заяві заявник порушував питання окреслене ст. 55 КПК, а саме «визнати мене потерпілим» (а.к.п. 9 том № І).

З наданих до офісу судді безпосередньо прокурором ОСОБА_6 матеріалів кримінального провадження унесеного до ЄРДР 11.03.2021 за № 0000167 не простежується факт прийняття рішення про відому ОСОБА_3 у визнанні потерпілим у порядку ч. 5 ст. 55 КПК, як і факт виконання вимог речення 2 частини 2 статті 55 указаного Кодексу.

30.07.21 за № 1 автор скарги подав суб`єкту оскарження клопотання про вчинення дій допиту, тобто про проведення слідчої дії.

27.10.21 суб`єкт оскарження відмовив у задоволенні клопотання прийнявши зданого питання відповідну постанову, у порядку ст. 110 КПК, та указавши підставу відмови - автор звернення має статус заявника, а тому на нього, у силу норм ст. 60 КПК, не поширюються норми ст. 220 указаного Кодексу.

Дата отримання заявником рішення прокурора у справі відсутня, як і інформація про його направлення.

Мотиви, з яких виходив слідчий суддя при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався

Щодо того, чи подано скаргу до належного суду, то слід зауважити, що судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

ККС ВС в ухвалі від 28.01.2020 у справі № 263/19/20 указав, що відповідно до ч. 1 ст. 38 КПК України органами досудового розслідування, тобто органами, що здійснюють дізнання і досудове слідство є, зокрема слідчі підрозділи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду. Їх розгляд має здійснюватись з урахуванням вимог ст. 33 та ст. 34 КПК України щодо територіальної та інстанційної підсудності. Виходячи з положень ст. 306 КПК України та загальних засад кримінального процесуального законодавства, судовий контроль за дотриманням прав, свобод і інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування покладено на слідчого суддю суду першої інстанції, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування.

Дане досудове розслідування здійснюється Дніпровським УП ГУ НП в м. Києві, яке знаходиться у межах Дніпровського району.

Щодо того, чи подано скаргу належною особою.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК рішення слідчого, дізнавача, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Тим самим, ОСОБА_3 є особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, тим самим останній має змогу подати указану скаргу у порядку п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК.

Щодо строків, то слід відмітити, що згідно ч. 1 ст. 304 КПК скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого, дізнавача чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії.

В цій ситуації рішення прокурора оформлено постановою, а тому строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії, однак у матерілах кримінального провадження відсутні дані про дату отримання ОСОБА_3 постанови, як і інформація про його направлення, а тому сілд констатувати що скаргу подано з дотримання відповідних строків.

Щодо скарги по суті, то слід відмітити, що її розгляд вимагає розв`язання питання того, коли у особи виникає статус потерпілого у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, відповідно за наслідками його аналізу слідчий суддя указує таке.
Згідно ст. 55 КПК потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

За наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою.

За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

Також слід відмітити, що з цього питання судами касаційної інстанції в різний період висловлені такі позиції, як-то:
? в узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування», яке беруться слідчим суддею до уваги з огляду на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ВССУ зазначає, що КПК не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування приймати процесуальне рішення про визнання особи потерпілою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 55 КПК права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Отже, з цього моменту, як указує суд касаційної інстанції, така особа, за відсутності постанови про відмову у визнанні потерпілим, відповідно до ст. 220 КПК може вносити клопотання про вчинення процесуальних дій, які мають бути розглянуті, зокрема і щодо такої процесуальної дії, як вручення повідомлення про процесуальні права та обов`язки;

? Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року в справі № 439/397/17 указала, що поняття «потерпілий» є міжгалузевим, оскільки використовується як у кримінальному праві, так і в кримінальному процесі.

Поняття «потерпілий» у матеріальному кримінальному праві та у кримінальному процесі за змістом не є тотожними.

У кримінально-правовому розумінні потерпілий - це особа, якій кримінальним правопорушенням безпосередньо заподіюється фізична, моральна та/або матеріальна шкода (або існує безпосередня загроза її заподіяння).

Поняття «потерпілий» у кримінальному праві не має законодавчої дефініції.

Натомість законодавством визначено кримінально-процесуальне розуміння поняття «потерпілий». Так, у частині 1 статті 55 КПК України встановлено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

ВеликаПалата Верховного Суду вважає, що поняття «потерпілий» в кримінально-правовому значенні є первинним щодо його розуміння в кримінальному процесі, оскільки в кримінальному праві потерпілий з`являється об`єктивно, в результаті вчинення проти нього кримінального правопорушення.

Процесуальними умовами появи потерпілого як учасника кримінального провадження є необхідність подання заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, надання згоди на визнання потерпілим (у разі, якщо така заява ним не подавалась) або подання заяви про залучення до провадження як потерпілого.

У частині 2 статті 55 КПК України визначається момент виникнення в особи статусу потерпілого як учасника кримінального провадження: права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України.

Таким чином, потерпілий в кримінально-правовому розумінні як жертва посягання з`являється вже з моменту вчинення цього посягання, незалежно від того, чи закріплений (юридично легалізований) такий статус процессуально;

? Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду в постанові від 30 серпня 2018 року в справі № 750/9889/15-к зауважив в т.ч., що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого;
? ВССУ в ухвалі від 17.02.2015 у справі № 5-389км15 відмітив, що кримінальне провадження відкрито за заявою особи, що відповідно до ч. 2 ст. 55 КПК забезпечило їй права і обов`язки як потерпілого;
? ВССУ в ухвалах від 10.07.2014 у справі № 5-2413КМ14 та від 20.11.2014 у справі № 5-3880км14 відмітив, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Особу, що не подала такої заяви, слідчий, прокурор, суд на підставі частини 7 цієї статті вправі визнати потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до участі у кримінальному провадженні як свідок;
? ВССУ в ухвалі від 20.12.2013 у справі № 5-4131км14 зауважив, що у відповідності до ст.ст. 55, 61 КПК України права та обов`язки потерпілого виникають з моменту подання зави про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, а цивільного позивача - з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування.

Тобто, указана судова практика судів касаційної інстанції базується на тому, що набуття особою статусу потерпілого здійснюється на підставі її вільного волевиявлення, яке відбувається в активній формі.

Відповідно слід відмітити, що в основі набуття фізичною чи юридичною особою статусу потерпілого у кримінальному провадженні лежить одночасна сукупність таких умов: (1) фактична (завдання кримінальним правопорушенням відповідної шкоди) та (2) формальна (подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого).
Перевірка, розгляд та вирішення такої заяви законом не передбачаються, тому статусу потерпілого особа набуває автоматично за наявності вказаних вище умов.
Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.
При цьому, процесуальною формую такого волевиявлення, на переконання слідчого судді, може бути: (1) подання особою заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення; (2) подання заяви про залучення її до провадження у якості потерпілого; (3) згода особи на визнання її потерпілою, у разі, якщо вона не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження у якості потерпілого.
Застосовуючи саме такий підхід слідчий суддя ураховує і те, що рішенням ЄСПЛ від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов`язків осіб, національні органи зобов`язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід. Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи.

Дійсним такий підхід і в тому ключі, що у разі коли особою подається скарга про визнання потерпілим то слідчі судді відмовляють у відкритті проваджень за такими скаргами.
Так, в узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» ВССУ вказує на те, що правильною є практика слідчих суддів, які відмовляють у відкритті провадження за скаргами, зумовленими бездіяльністю щодо визнання потерпілим, оскільки КПК не зобов`язує вчиняти такі дії слідчого чи прокурора.

Тотожну позицію висловив і АСК в ухвалі від 29.05.2017 в справі № 755/1246/17 зазначивши, що КПК не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування приймати процесуальне рішення про визнання особи потерпілою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 55 КПК права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення.

Щодо питання відповідності оскаржуваного рішення критеріям вмотивованості, слід указати таке.

Згідно ст. 110 КПК процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду.

Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, дізнавач, прокурор визнає це за необхідне .

Постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається з: 2) мотивувальної частини, яка повинна містити відомості про: зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Завданням слідчого судді відповідно до пункту 18 частини першої статті 3 КПК України, є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою, яка передбачає, в тому числі, чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення слідчим суддею, як і судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04.04.2019), однак, відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Як убачається з матеріалів цього судового провадження та даних кримінального провадження, в заяві про вчинення кримінального правопорушення, що наявна у кримінальному провадженні (а.к.п. 8-9 в І томі) автор цієї скарги указував про попередню кваліфікацію дій ОСББ за ст.ст. 190, 358 КК.

Описував питання шахрайського заволодінням його майном квартирою АДРЕСА_1 .

У цій заяві заявник порушував питання окреслене ст. 55 КПК, а саме «визнати мене потерпілим» (а.к.п. 9 том № І).

Тобто повідомляв про злочин відносно себе та просив визнати потерпілим.

Відповідно має місце факт фіксації відразу 2 процесуальних форм волевиявлення ОСОБА_3 , а саме: (1) подання заяви про вчинення у т.ч. щодо нього кримінального правопорушення; (2) подання заяви про залучення до провадження у якості потерпілого в самій заяві про злочин.
З матеріалів кримінального провадження унесеного до ЄРДР 11.03.2021 за № 0000167 не простежується факт прийняття рішення про відмову ОСОБА_3 у визнанні потерпілим у порядку ч. 5 ст. 55 КПК.

За таких умов, мотиви наведені у постанові для відмови у задоволенні клопотання, а саме відсутність відповідного статусу (потерпілого), який дозволяв би заявляти клопотання такого роду, прямо спростовуються наведеними даними у рамках кримінального провадження унесеного до ЄРДР за № 0000167, не ґрунтуються на матеріалах справи, адже за відсутності постанови про відмову у визнанні потерпілим, відповідно до ст. 220 КПК особа, яка подала заяви про вчинення у т.ч. щодо нього кримінального правопорушення та про залучення до провадження у якості потерпілого в самій заяві про злочин, може вносити клопотання про вчинення процесуальних дій, які мають бути розглянуті, у порядку передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

А тому, у світлі наведеного, висловлені у постанові доводи суб`єкта владних повноважень не можливо, у цей період, сприйняти, як такі, що випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Також, вказане свідчить про те, що особа, яка подала цю скаргу стверджуючи про невідповідність постанови вимогам ст. 110 КПК України довела це твердження (принцип affirmanti incumbit probatio - той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню з цього питання, а постанова слідчого скасуванню із зобов`язанням проведення розгляду відповідного клопотання у загальному порядку по суті.

Адже, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц вказано, що «належний спосіб або способи захисту обумовлюються змістом порушеного права та характером його порушення. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16».
Згідно ст. 307 КПК ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого, дізнавача чи прокурора; 3) зобов`язання вчинити певну дію.

Відповідно, в цій ситуації, скасування рішення слідчого із зобов`язанням вчинити певну дію (задовольнити клопотання, відмовити у його задоволенні по суті, або ж з тих самих підстав, що і при прийняття рішення від 27.10.21 за умови наявності на той час іншого рішення про відмову у визнанні потерпілим) буде ефективним способом захисту прав автора скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1-29, 55, 60-61, 84-86, 91-94, 110, 303-307, 309, 310, 369-372, 376 КПК України, Суд постановив :

скаргу задовольнити.

Постанову прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 від 27 жовтня 2021 року про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 30.07.2021 № 1 про проведення допиту, у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11.03.2021 за № 0000167 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, скасувати та зобов`язати прокурора вчинити одну з дій передбачених ст. 220 КПК України (задовольнити клопотання або відмовити у задоволенні такого клопотання шляхом постановлення умотивованої постанови) за цим зверненням ОСОБА_3 , в строки визначені 220 КПК України та з урахуванням положень ст.ст. 28, 224 КПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.

Слідча суддя Оксана БІРСА