Справа № 173/2374/20
Провадження № 1-кп/209/82/22
У Х В А Л А
Іменем України

07 лютого 2022 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань кримінальне провадження № 0000458 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області перебуває дане кримінальне провадження.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 , заявила клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими, а саме: постанови про визнання ОСОБА_6 потерпілою від 19.06.2019 р., клопотання про проведення експертизи від 05.07.2019 р., клопотання про продовження терміну досудового розслідування від 24.11.2020 р., повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 11.12.2020 р., протокол надання доступу та ознайомлення потерпілого ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування від 27.12.2020 р., протокол надання доступу підозрюваному до матеріалів досудового розслідування від 28.12.2020 р., висновок експерта Кам`янського відділення "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР № 733-Е, висновок судової інженерно-технічної експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці "Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз" № 4092-19 від 30.09.2020 р., клопотання про призначення експертизи з питань охорони праці та безпеки життєдіяльності від 27.08.2019 р., доручення про відкриття матеріалів від 24.12.2020 р., обвинувальний акт від 24.12.2020 р.

В обґрунтування клопотання зазначила, що з огляду на норми ст.87 КПК України здійснення досудового розслідування неуповноваженими особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини наслідком визнання отриманих доказів недопустимими, до такого висновку дійшов і Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати касаційного кримінального суду у своїй Постанові від 14.04.2020 року по справі № 761/34909/17. Посилаючись на норми ст.ст. 38, 39, 40 КПК України зазначила, що починати досудове розслідування, повідомляти за погодженням із прокурором особі про підозру і складати

обвинувальний акт та приймати будь-які процесуальні рішення у кримінальному провадженні уповноважений лише слідчий, який визначений керівником органу досудового розслідування. Також зазначила, що відповідно до ч.2 ст.36, ч.ч. 1, 2 ст. 37 КПК України, визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом. Вважає, що витяг з ЄРДР не може замінити постанову керівника органу досудового розслідування про визначення слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні та постанову керівника відповідного органу прокуратури про призначення (визначення) прокурора або групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує зазначені правові наслідки в конкретному кримінальному провадженні. Об`єднана палата Касаційного кримінального Суду Верховного Суду у Постанові від 22.02.2021 року по справі № 754/7061/15 дійшла висновку, що за змістом статей 36,37,110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Виходячи з наведеного, відсутність постанови про визначення слідчого (групи слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу досудового розслідування обумовлює недопустимість доказів, обраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані слідчим, який не мав на те законних повноважень. Відсутність постанови про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, шо зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. Так, матеріали кримінального провадження містять доручення про проведення досудового розслідування від 02.06.2019 року, за підписом начальника СВ Верхньодніпровського ВП ОСОБА_7 , згідно якого він доручив слідчому Верхньодніпровського ВП Мамот провести досудове розслідування за повідомленням № 5460 від 02.06.2019 року про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 272 КК України. При цьому, як вбачається з витягу з ЄРДР від 03.06.2019 року відомості про вчинене кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 272 КК України слідчий ОСОБА_8 вніс ЄРДР лише 03.06.2019 року об 11 год. 12 хв, що вказує на ту обставину, що слідчому ОСОБА_8 не було надано доручення на проведення досудового слідства у кримінальному провадженні № 0000458. В подальшому, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, з 13.06.2019 року, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні здійснювала слідчий Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 . На час виконання стороною захисту та обвинуваченим вимог ст. 290 КПК у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000458 від 03.06.2019 року, матеріали кримінального провадження не містили процесуальні документи, які б підтверджували факт доручення слідчому Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 здійснювати досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000458 від 03.06.2019 року і факт визначення прокурора Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури ОСОБА_4 процесуальним керівником у кримінальному провадженні № 0000458 від 03.06.2019 року також були відсутні, що свідчить про те, що і процесуальні рішення у даному кримінальному провадженні, які прийняті слідчим ОСОБА_9 та прокурором ОСОБА_4 , здійсненні посадовими особами, яким не доручалося ані проведення досудового розслідування, ані процесуальне керівництво у ньому, тобто неуповноваженими особами. Відсутність таких постанов підтверджується матеріалами кримінального провадження, в тому числі й - протоколом про надання доступу ОСОБА_3 та його захиснику до матеріалів досудового розслідування від 28.12.2020 року (а.с. 204-210 Т. 3). Не містить відомостей про прийняття таких постанов під час досудового розслідування й Реєстр матеріалів досудового розслідування. Отже, відсутність даних постанов обумовлює недопустимість усіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані не уповноваженим слідчим та під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора, який не мав на те законних повноважень. Рішення прийняті слідчим ОСОБА_9 та прокурором ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000458 від 03.06.2019 року не могли породжувати відповідних правових наслідків, а саме: визнання ОСОБА_6 потерпілою, звернення до суду з клопотаннями про проведення експертиз, здійснення запитів, звернення до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування, повідомлення ОСОБА_3 про підозру та надання сторонам доступу до матеріалів досудового розслідування. Вказує на те, що клопотання про продовження строку досудового розслідування складено слідчим Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 та затверджено прокурором Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури ОСОБА_10 як не уповноваженими слідчим та прокурором, що свідчить про те, що строк досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було продовжено на підставі клопотання не уповноважених слідчого та прокурора, а отже усі слідчі та процесуальні дії, які були здійснені після 30.11.2020 року є незаконними та підлягають визнанню їх судом очевидно недопустимими доказами, в тому числі й повідомлення про підозру від 11.12.2020 року, доручення про доступ до матеріалів досудового розслідування від 24.11.2020 року, обвинувальний акт від 24.12.2020 року. Зазначає, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні було складено старшим слідчим Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 та затверджено прокурором Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури ОСОБА_4 після закінчення строків досудового розслідування. Наведені обставини свідчать про те, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000458 від 03.06.2019 року відносно ОСОБА_3 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України, всупереч вимогам ст. 291 ч.1 КПК України складений не уповноваженим слідчим та не затверджений уповноваженим прокурором. Вважає, що Висновок експерта Кам`янського відділення «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 733-Е (а.с.143-146 Т. 1) та висновок судової інженерно-технічної експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці «Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз» № 4092-19 від 30.09.2020 року були надані експертами в результаті експертиз, що проведені за дорученням неуповноваженої особи (слідчого Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 ), яке було надано з істотним порушенням прав людини і основоположних свобод. Крім того, згідно Висновку експерта Кам`янського відділення «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 733-Е вбачається, що судово-медична експертиза проводилася по акту судово-медичного дослідження трупу гр. ОСОБА_11 . Однак, як в матеріалах кримінального провадження (клопотання слідчого, ухвала слідчого судді), так і у висновку експерта відсутні будь-які дані, які б свідчили про те, що слідчим в передбаченому законом порядку було надано експерту або акт судово-медичного дослідження трупу гр. ОСОБА_11 , або матеріали кримінального провадження, які були використані судовим експертом для проведення експертизи, що свідчить про те, що експерту було доручено проведення експертизи, однак документи, на підставі яких експерт провів експертизу № 733-Е йому в передбаченому законом порядку не надавалися.Також зазначає, що Висновок експерта № 733-Е надано за результатом проведення експертизи, яка була доручена експерту з істотним порушенням вимог КПК України та прав людини і основоположних свобод, а також проведена на підставі відомостей, які не були направлені експерту у встановленому законом порядку, що свідчить про очевидну недопустимість доказу - Висновку експерта Кам`янського відділення «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» № 733-Е (а.с.143-146 Т. 1). У зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України та прав прав людини і основоположних свобод висновок судової інженерно-технічної експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці «Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз» № 4092-19 від 30.09.2020 року (а.с. 119-145 Т.2) також повинен бути визнаний судом очевидно недопустимим доказом.

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав клопотання захисника.

Прокурор ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні клопотання, з приводу заявленого клопотання зазначив, що начальник СВ Верхньодніпровського ВП ОСОБА_7 дорученням від 02.06.2019 року на підставі ст.ст. 39, 214 КПК України доручив слідчим ВП Мамот та Швачко провести досудове розслідування за заявою № 5460 від 02.06.2019 р. про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 272 КК України. При цьому реєстрація провадження в ЄРДР була здійснена 03.06.2019 р. об 11:29:43, правова кваліфікація кримінального правопорушення: ч.2 ст. 272 КК України. У витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 0000458 від 03.06.2019 року зазначено ПІБ слідчого, який здійснює досудове розслідування: ОСОБА_8 . Вказує на те, що постановою про призначення прокурора у кримінальному провадженні від 03.06.2019 року заступником керівника Жовтоводської місцевої прокуратури ОСОБА_12 призначено групу прокурорів у кримінальному провадженні № 0000458, а саме старший групи - прокурор Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та прокурор Верхньодніпровського відділу Жовтоводської місцевої прокуратури ОСОБА_13 . Пояснив, що з витягу з ЄРДР по кримінальному провадженню № 0000458 від 13.06.2019 року зазначено ПІБ слідчого, який здійснює досудове розслідування: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , прокурори, які здійснюють процесуальне керівництво: ОСОБА_4 , ОСОБА_13 . Також надав в судовому засіданні постанову на бланку Відділення поліції № 3 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області про призначення слідчої групи від 08.06.2019 р., якою начальник СВ Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 призначив по кримінальному провадженню № 0000458 слідчу групу у складі: старшого слідчого Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_9 , слідчого СВ Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 . Пояснив суду, що вказані постанови про призначення групи слідчих та прокурорів були в наглядовому матеріалі, вважає порушенням з боку слідчого неприєднання цих постанов до матеріалів кримінального провадження, яке відкривалося сторонам. Стосовно посилання адвокатом ОСОБА_5 на судову практику, зокрема постанову Верховного Суду від 22.02.2021 року у справі № 754/7061/15 зазначив, що раніше була протилежна судова практика Верховного Суду викладена у постанові від 19.05.2020 р. у справі №490/10025/17, в якій зазначено, що відсутність у матеріалах провадження постанов про призначення слідчих і прокурорів юридично не тягне за собою наслідків у вигляді визнання доказів, які пов`язані з даними документами, недопустимими.

Потерпіла ОСОБА_6 також заперечували щодо задоволення клопотання, надала суду письмові заперечення на клопотання про визнання доказів недопустимими.

Розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_5 , вислухавши думки учасників судового провадження з приводу заявленого клопотання, суд прийшов до наступних висновків.

Клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала (ст.350 КПК України).

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч.2 ст. 84 КПК України).

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України).

Згідно з вимогами ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит. Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання (ч.ч.2, 3 ст.87 КПК України).

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані (ч.4 ст.87 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи. При цьому, в аспекті належного суб`єкта необхідно розглядати, у тому числі, й слідчого та прокурора.

У випадку вчинення певних дій слідчим (дізнавачем) чи прокурором, які не визначені відповідно до вимог кримінального процесуального закону як такі, що проводитимуть досудове розслідування та виконують функції процесуального керівництва у конкретному кримінальному провадження, згідно вимог статей 36, 40 КПК, то вони здійснюються неналежними суб`єктами.

Разом із тим, за змістом ст.ст.36, 37, 110 вказаного Кодексу, рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у цьому кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим означеним Кодексом вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у тому числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла.

Відповідно правових висновків, наведених у постанові ВС від 25 серпня 2021 року у справі № 663/267/19, за змістом пунктів 8, 17 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу керівник органу досудового розслідування і слідчий є самостійними суб`єктами, повноваження яких визначено в окремих статтях КПК 39 та 40. Положення ст. 110 КПК не містять імперативних приписів про те, що керівник органу досудового розслідування приймає своє рішення у формі постанов. Повноваження керівника органу досудового розслідування визначати слідчого (слідчих), який здійснюватиме досудове розслідування, у формі письмового «доручення», яке містить ті самі реквізити, що й постанова, зокрема: посаду особи керівника органу досудового розслідування, час і місце складання доручення, підстави для його складання (статті 39, 214 КПК), номер кримінального провадження, внесеного до ЄРДР, попередню правову кваліфікацію та вказівки щодо проведення якісного, ефективного та оперативного досудового розслідування (як у цій справі), не суперечать вимогам ст. 39 КПК , воно є достатнім документом для наділення слідчого повноваженнями здійснювати досудове розслідування в конкретному кримінальному провадженні. Прийняття рішення саме у такій письмовій формі (а не у формі постанови) не свідчить, що досудове розслідування здійснювалося неуповноваженою особою і що отримані під час такого розслідування докази є недопустимими на цих підставах.

У постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (справа № 754/7061/15, провадження № 51-4584 кмо 18) викладено такий висновок: за змістом статей 36, 37, 110 КПК рішення про призначення (визначення) прокурора, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, та у разі необхідності групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, обов`язково повинно прийматись у формі постанови, яка має міститись у матеріалах досудового розслідування для підтвердження факту наявності повноважень. Така постанова має відповідати передбаченим КПК вимогам до процесуального рішення в формі постанови, у том числі, бути підписаною службовою особою, яка її прийняла. Відсутність зазначеної постанови в матеріалах досудового розслідування або її непідписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень.

Здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.

У постанові Верховного суду у справі №761/28347/15-к від 09.09.2020, суд вказав, що єдиний реєстр досудових розслідувань є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17 липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

При визнанні того чи іншого доказу недопустимим, суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу (постанова ККС ВС від 25.09.2018 у справі № 210/4412/15-к). Щодо існування інших (умовних) підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду). Якщо мова йде про визнання доказів, отриманих під час слідчих (розшукових) дій, недопустимими, це здебільшого стосується наявності сумнівів у достовірності відомостей, отриманих в результаті їх проведення (постанова ККС ВС від 05.08.2020 у справі № 334/5670/18).

Отже, для того, щоб вирішити у даному випадку питання про те, чи є очевидно недопустимими зазначені вище докази слід з`ясувати, чи мало місце порушення прав та свобод людини під час отримання останніх.

Клопотання адвоката ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 зводиться до оцінки процесуальних порушень, вчинених під час проведення слідчих дій.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.349 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - у другу. Обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

22.06.2021 прокурором ОСОБА_4 подано до суду письмове клопотання про дослідження доказів та в судовому засіданні судом виконано вимоги ч.2 ст.349 КПК України.

Згідно журналу та звукозапису судового засідання від 22.06.2021 дослідження письмових доказів закінчено судом на протоколі № 91 засідання комісії з перевірки знань з питань охорони праці від 21.02.2019 р.

Суд, не вдаючись в оцінку правових підстав, на які покликається сторона захисту для визнання доказів очевидно недопустимими доказами, вважає що постанова про визнання ОСОБА_6 потерпілою від 19.06.2019 р., клопотання про проведення експертизи від 05.07.2019 р., клопотання про продовження терміну досудового розслідування від 24.11.2020 р., повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 11.12.2020 р., протокол надання доступу та ознайомлення потерпілого ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування від 27.12.2020 р., протокол надання доступу підозрюваному до матерів досудового розслідування від 28.12.2020 р. клопотання про призначення експертизи з питань охорони праці та безпеки життєдіяльності від 27.08.2019 р., доручення про відкриття матеріалів від 24.12.2020 р., обвинувальний акт від 24.12.2020 р., не підлягають оцінці судом, в порядку ст.87 КПК України, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

За ч. 1 ст. 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Системний аналіз положень статей 110, 111, 276, 277 КПК України дозволяє дійти висновку, що повідомлення про підозру є процесуальною дією, а письмове повідомлення про підозру є процесуальним документом.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Суд звертає увагу, що докази, які просить захисник визнати очевидно недопустимими, зокрема постанова про визнання ОСОБА_6 потерпілою від 19.06.2019 р., клопотання про проведення експертизи від 05.07.2019 р., клопотання про продовження терміну досудового розслідування від 24.11.2020 р., повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 11.12.2020 р., протокол надання доступу та ознайомлення потерпілого ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування від 27.12.2020 р., протокол надання доступу підозрюваному до матерів досудового розслідування від 28.12.2020 р. клопотання про призначення експертизи з питань охорони праці та безпеки життєдіяльності від 27.08.2019 р., доручення про відкриття матеріалів від 24.12.2020 р., прокурором в судовому засіданні не подано, а відтак, суд позбавлений можливості дослідити їх та застосувати правові приписи ч.2 ст.89 КПК України.

На підставі наведеного, постанова про визнання ОСОБА_6 потерпілою від 19.06.2019 р., клопотання про проведення експертизи від 05.07.2019 р., клопотання про продовження терміну досудового розслідування від 24.11.2020 р., повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 11.12.2020 р., протокол надання доступу та ознайомлення потерпілого ОСОБА_6 з матеріалами досудового розслідування від 27.12.2020 р., протокол надання доступу підозрюваному до матерів досудового розслідування від 28.12.2020 р. клопотання про призначення експертизи з питань охорони праці та безпеки життєдіяльності від 27.08.2019 р., доручення про відкриття матеріалів від 24.12.2020 р., обвинувальний акт від 24.12.2020 р. не підлягають оцінці, в порядку ст.89 КПК України, а відтак, відсутні підстави для визнання їх очевидно недопустимими доказами.

Крім того, висновок експерта Кам`янського відділення "Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи" ДОР № 733-Е від 18.07.2019 р. був вже досліджений в судовому засіданні, тому судом питання допустимості зазначеного доказу буде вирішуватися судом під час його оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення у справі.

Вирішити питання очевидної недопустимості доказу, зокрема висновок судової інженерно-технічної експертизи з дослідження причин та наслідків порушень вимог безпеки життєдіяльності та охорони праці "Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз" № 4092-19 від 30.09.2020 р. по наведеним захисником підставам на даний час, суд не має можливості, оскільки без ретельної перевірки викладених доводів заявленого клопотання, зокрема з`ясування невідповідності наданого прокурором під час судового розгляду доручення від 02.06.2019 року начальника СВ Верхньодніпровського ВП ОСОБА_7 про призначення групи слідчих, оригінал якого не відповідає копії доручення, наданого захисником, а також перевірки постанови, виданої на бланку Відділення поліції № 3 Кам`янського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області про призначення слідчої групи від 08.06.2019 р., якою начальник СВ Верхньодніпровського ВП Жовтоводського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_14 призначив по кримінальному провадженню № № 0000458 слідчу групу, суд вважає передчасним вирішувати питання про очевидну недопустимість доказів.

В той же час, суд вважає за необхідне зазначити, що доводи, викладенні в клопотанні, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

На час розгляду даного клопотання судовий розгляд кримінального провадження триває.

На підставі наведеного вище, суд вважає, що в задоволенні клопотання належить відмовити, оскільки заявлені в ньому докази, які просить визнати недопустимими захисник ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 , можуть бути визнані такими під час ухвалення судом остаточного рішення за наслідками розгляду справи, шляхом оцінки цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.

Оскільки судом не встановлено очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, у суду відсутні підстави визнавати очевидно недопустимими вищевказані докази, на які вказує захисник у своєму клопотанні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 87, 89, ч.2 ст.349 КПК України, суд

Постановив:
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000458 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 червня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1