Провадження № 1-кп/522/394/21
ОСОБА_2 перебуває під вартою з 29.06.2019 року (зі стадії досудового розслідування) до теперішнього часу, під час обрання та продовження міри запобіжного заходу розмір застави не визначався.
Захисник подав до суду клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_2 , посилаючись на те, що ризики, зазначені прокурором, під час продовження строку дії запобіжного заходу станом на теперішній час ще більше зменшились, оскільки обвинувачений одружився, тобто станом на теперішній час має міцні соціальні зв`язки. Крім того, захисник зазначив, що тривале тримання під вартою є порушенням прав обвинуваченого.
Крім того, у судовому засіданні 08.12.2021 року прокурор, що підтримував обвинувачення по даному провадженню, надав клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_2 терміну тримання під вартою, мотивуючи тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились.
Вважаю, що клопотання захисника має бути задоволено, а клопотання прокурора задоволенню не підлягає.
Так, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває під вартою з 29.06.2019 року, тобто вже майже два з половиною роки.
Під час обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу слідчий суддя зазначав, що «підставою застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_2 є наявність обґрунтованої підозри у вчинені ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України. Так, на даний час є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 підозрюючись у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя, може переховуватися від органу досудового розслідування чи суду, зважаючи також на те, що підозрюваний з місця злочину втік. Крім того, у відповідності до ст. 23 КПК України та 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та повинен бути дослідженим судом під час судового провадження безпосередньо, а тому, зважаючи на стадію кримінального провадження, слідчий суддя вбачає реальним ризик, що підозрюваний у разі не застосування запобіжного заходу може впливати на свідків, які безпосередньо судом не допитані. Зважаючи на те, що на даний час, фактично досудове розслідування тільки розпочалося, тобто не вилучені всі предмети, які можуть мати стосунок до даного кримінального провадження, а також не проведено всіх необхідних слідчих (розшукових) дій, з метою отримання належних та допустимих доказів, слідчий суддя вважає, що незастосування запобіжного заходу до підозрюваного на такому етапі буде негативно впливати на повноту досудового розслідування, тобто слідчий суддя вважає наявним ризик передбачений в п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України. Крім цього, слідчий суддя врахував обставини зазначені в ст. 178 КПК України, а саме: відсутність стійких соціальних, молодий вік особи, відсутність місця роботи…».
В свою чергу, станом на теперішній час зазначені обставини змінились: досудове розслідування закінчено, тобто ризик знищення доказів перестав існувати, змінився сімейний стан обвинуваченого, він одружився, його дружина офіційно працевлаштована, має житло (орендоване), тобто станом на теперішній час є підстави вважати, що у нього наявні міцні соціальні зв`язки.
Прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу обвинуваченому зазначаються ризики, передбачені ст. 177 КПК України, проте вони жоднім чином не обґрунтовані, шаблонні, не змінюються з моменту обрання запобіжного заходу. Так у своєму клопотанні прокурор продовжує зазначати, що ОСОБА_2 є неодруженим, не має на території м. Одеси місця проживання.
Ризик впливу на свідків, зазначений прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою жодним чином не підтверджений, при цьому майже всі свідки у кримінальному провадженні вже допитані судом, крім тих, які ухиляються від явки до суду.
Ризик, зазначений прокурором у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - вчинити інші кримінальні правопорушення також не підтверджений та є лише припущенням прокурора, оскільки обвинувачений є раніше не судимою особою.
Єдиний ризик, який продовжує існувати та з яким можливо погодитись ризик переховуватися від органу досудового розслідування чи суду, враховуючи важкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим. Проте, цьому єдиному ризику може запобігти інший, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою цілодобовий домашній арешт.
Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Вказана гарантія реалізується шляхом урахування норм Конвенції та практики ЄСПЛ в національному праві. Зокрема, відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Крім того, тривале тримання під вартою є порушенням статті 5 п. 3 Конвенції.
Так, ЄСПЛ у рішенні по справі «Летелье (Letellier) проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що попереднє ув`язнення не повинно передбачати покарання у вигляді позбавлення волі, може бути " формою очікування " обвинувального вироку. Тим часом ЄСПЛ констатував, що у цьому випадку ці умови не виконані, обвинувальні палати абстрактно підійшли до необхідності продовження тримання під вартою, обмежившись лише з урахуванням тяжкості злочину (співучасті у вбивстві). Таким чином Суд прийшов до висновку, що вже з 23 грудня 1986 р. оспорюване тримання під вартою не мало достатніх підстав. Рішення про звільнення 24 грудня 1985 р. було ухвалено суддею, який найкраще знав справу і міг оцінити ситуацію та особистість пані Летельє; у зв`язку з цим у своїх наступних рішеннях обвинувальні палати мали більш конкретно і точно (а може, і менш формально) вказати, чому вони вважали за необхідне продовжити попередній висновок. На підставі викладеного, ЄСПЛ встановив порушення статті 5 п. 3 Конвенції.
Згідно з ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст. 199 КПК при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, суд зобов`язаний впевнитися в тому, що заявлені ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Враховуючи викладене, вважаю, що у даному випадку заявлені під час обрання запобіжного заходу ризики значно зменшилися, а тому з метою запобігання порушень пункту 3 статті 5 та пункту 1 статті 6 Конвенції, та попередження єдиного ризику переховування від суду, відносно обвинуваченого достатнім та доцільним було б задоволення клопотання захисника обвинуваченого та обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Суддя ОСОБА_1