Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/54/22 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 119 (98) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.01.2022 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ у складі:
головуючого судді- ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001403 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2021 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Кіровограда, українку, громадянку України, не заміжню, не працевлаштовану, з середньо спеціальною освітою, проживаючу без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,
визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1372 грн. 96 коп. судових витрат за проведену експертизу.
Вирішено питання щодо речових доказів у відповідності до ст. 100 КПК України,
ВСТАНОВИВ:
Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 вчинила вбивство, вчинене через необережність, за наступних обставин.

13.06.2021 року близько 18-ої години, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходилася за місцем свого проживання в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , де на побутовому ґрунті у неї виникла сварка з співмешканцем ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В ході конфлікту на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, у ОСОБА_8 виник умисел на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 .

В подальшому реалізуючи свій умисел на спричинення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин ОСОБА_8 , діючи умисно та цілеспрямовано, не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинна була і могла, їх передбачити, стоячи навпроти ОСОБА_9 , нанесла один удар предметом схожим на ніж, який має колото - різані властивості, в область правої руки потерпілого ОСОБА_9 . В результаті чого, останній, отримав тілесні ушкодження згідно висновку судово - медичної експертизи №760 від 14.07.2021 року у вигляді: колото різаної рани правого ліктьового згину, яка формує рановий канал в м`яких тканинах верхньої третини правого передпліччя з крайовим пересіченням стінки лівої правої ліктьової артерії з ознаками масивної зовнішньої крововтрати, яке за критерієм небезпеки для життя має ознаки тяжкого тілесного ушкодження, як таке, що спричинило загрозливі для життя явища, від чого настала смерть ОСОБА_9 . Смерть останнього, перебуває в прямому причинному зв`язку з ушкодженням, нанесеним в ділянку правого ліктьового згину.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначеного обвинуваченій покарання, призначивши ОСОБА_10 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає, що потерпілий неодноразово наносив обвинуваченій тілесні ушкодження раніше; в ході даного конфлікту потерпілий наніс їй удар долонею руки по обличчю, а в подальшому, ніжкою від стільця їй по нозі, через деякий час, потерпілий продовжив її ображати; ОСОБА_8 взяла кухонний ніж в руки, лише щоб налякати потерпілого та коли потерпілий наблизився до неї і намагався нанести їй удар ніжкою від стільця по голові, вона прикрила рукою голову, а ножем почала розмахувати в різні сторони. При цьому саме випадково нанесла удар ножем в артерію. Побачивши, що з рани йде кров, почала кричати своїй подрузі, яка була в кімнаті, щоб вона викликала швидку та поліцію, а сама замотала рушником потерпілому руку. ЇЇ подруга побігла до сусідів в кімнату навпроти і сусіди викликали швидку та поліцію.

Разом з цим, суд першої інстанції проігнорував наявність пом`якшуючих обставин: надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних чи інших обставин; вчинення кримінального правопорушення під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного жорстоким поводженням, або таким, що принижує честь і гідність особи, а також за наявності системного характеру такого поводження з боку потерпілого; вчинення кримінального правопорушення з перевищенням меж крайньої необхідності.

Виходячи з викладеного, захисник вважає, що покарання ОСОБА_8 можливо призначити без її ізоляції від суспільства.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинувачену, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який не заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників судового провадження в судових дебатах, надавши обвинуваченій останнє слово, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено, за обставин, встановлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 119 КК України у апеляційній скаргзі не оскаржуються, тому апеляційним судом не перевіряється.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Як встановлено ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; з урахуванням ступеню тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушення.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо. Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Разом з цим, як уже раніше неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2018 (провадження № 51- 5332км18), від 17 січня 2019 року (провадження № 51-2541км18) від 31 січня 2019 року (провадження № 51-5950км18), від 17 жовтня 2019 року (провадження №51-1532км19) та інші) дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі визначені статтями 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність при такій оцінці між собою оціночних критерій, які носять явно принциповий характер. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання (постанови Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 740/5424/15-к, від 05 лютого 2019 року у справі № 753/24474/15-к та інші).

При вирішенні питання про призначення покарання обвинуваченій ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу обвинуваченої, яка хоча характеризується посередньо, осудна, раніше не судима, перебуває на обліку лікаря нарколога з 2008 року з приводу вживання алкоголю, синдром залежності.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченої, суд першої інстанції визнав щире каяття. Обставина, яка обтяжує покарання є вчинення злочину щодо особи, з якою винна перебуває у сімейних відносинах.

З урахуваннями вказаних обставин, районний суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та призначив їй покарання у виді позбавлення волі в межах санкції частини статті обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо врахував фактичні обставини данного кримінального провадження, не повною мірою врахував обставини провадження, які дають підстави для застосування до обвинуваченої положення ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, то він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 визнала свою вину у вчиненому, щиро розкаялася, висловила щирий жаль з приводу смерті потерпілого, що вказує на формування у неї позитивних установок, усвідомлення вчиненого та готовності нести відповідальність.

Колегія суддів зважує, що неумисними діями обвинуваченої спричинено смерть людини, що людина, її життя і здоров`я визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Водночас і бере до уваги дії потерпілого, який фактично спровокував конфлікт в наслідок якого обвинувачена вимушена була захищатися. Так, колегія суддів зазначає, що обвинувачена після спричинення ненавмисних тілесних ушкоджень потерпілому, почала надавати йому допомогу, та за її проханням, подруга викликала швидку допомогу та поліцію. Тобто, відразу після скоєного намагалась виправити ситуацію та надати допомогу.

В той же час закон України про кримінальну відповідальність не містить застереження щодо неможливості прийняття рішення про звільнення винної особи від відбування покарання з випробуванням у разі вчинення злочину, який спричинив загибель людини.

Обставини, які б свідчили про неможливість застосування до обвинуваченої ОСОБА_8 інституту звільнення від покарання з випробуванням в матеріалах кримінального провадження відсутні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства та на підставі ст. 75 КК, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3роки, з покладенням відповідних обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України, який є достатнім для того, щоб обвинувачена в умовах здійснення контролю за її поведінкою довела своє виправлення.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням до обвинуваченої ОСОБА_8 , на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів, тобто є достатнім для досягнення мети покарання.

Крім того, стимулюванням правослухняної поведінки ОСОБА_8 є контроль за її поведінкою протягом визначеного іспитового строку, а також можливість її направлення для відбування призначеного покарання у разі невиконання покладених на неї обов`язків.

На думку суду апеляційної інстанції, таке покарання буде справедливим, відповідатиме вимогам закону, принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення нею кримінальних правопорушень, а покладення на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за поведінкою засудженої.

За змістом ст. ст. 409, 414 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції також може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, тобто такого покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга захисника підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_8 підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 376 ч.2, 404,405,407, 419, 424 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 26 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_8 змінити в частині призначеного покарання.

ОСОБА_8 вважати засудженою за ч.1 ст. 119 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити засуджену ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

На підставі ч.1 ст.76 КК України покласти на обвинувачену ОСОБА_8 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

ОСОБА_8 звільнити з під варти в залі суду негайно.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4