Провадження №1-кп/127/642/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

інших учасників судового процесу: потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.04.2021 за № 0000269, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Оха Сахалінської області Російської Федерації, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу статті 89 Кримінального кодексу України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, розлученого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

02.04.2021 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення, вступили у попередню змову між собою щодо здійснення крадіжки чужого майна.

Реалізовуючи зазначену змову та спільний злочинний умисел, 02.04.2021 близько 20.00 год. ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 попередньо розподіливши ролі, спільно та умисно, з корисливих мотивів, таємно, підійшли до огородженого парканом домоволодіння, яке належить ОСОБА_8 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому ОСОБА_7 переліз через паркан вищезазначеного домоволодіння, таким чином проникнувши на його територію, а ОСОБА_6 залишився чекати його біля паркану та спостерігати, щоб не з`явилися сторонні особи.

ОСОБА_7 , знаходячись на території зазначеного домоволодіння, підійшов до гаражного приміщення, де виявив чотири кутники із сталі довжиною по 5 м кожний, зі сторонами 45x45 мм, товщиною 4,0 мм, які належать ОСОБА_8 . Діючи таємно, з корисливою метою, усвідомлюючи протиправність своїх дій, він взяв два кутники, після чого переніс їх до паркану та передав ОСОБА_6 .

Ринкова вартість 2 кутників із сталі довжиною по 5 м кожний, зі сторонами 45x45 мм, товщиною 4,0 мм становила 637,80 грн.

У подальшому ОСОБА_7 переліз через паркан з території зазначеного домоволодіння, після чого спільно з ОСОБА_6 залишили місце вчинення кримінального правопорушення і розпорядились викраденим майном на власний розсуд, завдавши ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вказану суму.

Крім того, 03.04.2021 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , діючи повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення, вступили у попередню змову між собою щодо здійснення крадіжки чужого майна.

Реалізовуючи зазначену змову та спільний злочинний умисел, 03.04.2021 близько 20.00 год. ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 попередньо розподіливши ролі, спільно та умисно, з корисливих мотивів, таємно, підійшли до огородженого парканом домоволодіння, яке належить ОСОБА_8 та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . При цьому, ОСОБА_7 переліз через паркан вищезазначеного домоволодіння, таким чином проникнувши на його територію, а ОСОБА_6 залишився чекати його біля паркану та спостерігати, щоб не з`явилися сторонні особи.

ОСОБА_7 , знаходячись на території вказаного домоволодіння, підійшов до гаражного приміщення, де виявив два кутники із сталі довжиною по 5 м кожний, зі сторонами 45x45 мм, товщиною 4,0 мм, які належать ОСОБА_8 . При цьому, ОСОБА_7 , діючи таємно, з корисливою метою, усвідомлюючи протиправність свої дій, взяв два кутики та переніс їх до паркану та передав ОСОБА_6 .

Ринкова вартість 2 кутників із сталі довжиною по 5 м кожний, зі сторонами 45x45 мм, товщиною 4,0 мм становить 637,80 грн.

У подальшому ОСОБА_7 переліз через паркан з території домоволодіння, після чого спільно з ОСОБА_6 залишили місце вчинення кримінального правопорушення і розпорядились викраденим майном на власний розсуд, завдавши ОСОБА_8 матеріальної шкоди на вказану суму.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що він разом із ОСОБА_9 викрав 4 кутника в потерпілої, після чого вони здали їх на будівництво. Проникали до домоволодіння потерпілої вони у вечірній час, при цьому він був ініціатором вчинення кримінальних правопорушень.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомив суду, що він разом із ОСОБА_10 здійснив крадіжки металевих кутників, після чого вони занесли їх на будівництво. Викрадали кутники вони двічі два дні підряд. При цьому він стояв за територією домоволодіння та слідкував, щоб не йшов ніхто сторонній, в цей час ОСОБА_11 викрадав кутники та передавав їх йому через паркан.

Допит обвинувачених відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачені надали суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їм діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що точну дату вона не пам`ятає обвинувачені викрали у неї металеві кутники, які зберігались в гаражному приміщенні під щитами.

Вона весь час перебуває на роботі, а також доглядає за своїм братом-інвалідом, про що було відомо ОСОБА_12 .

Обвинувачені повідомили їй, що здали кутники на брухт, при цьому застерігали на місце здачі, оскільки там вихідні дні.

Потерпіла просила покарати обвинувачених суворо.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням:

-протоколу огляду місця події від 04.04.2021, відповідно до якого в період часу з 19.00 год. по 20.10 год. оглянуто територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , зафіксовано обстановку та вилучено два сліди взуття;

-протоколу огляду місця події від 04.04.2021, згідно з яким в період часу з 23.20 год. по 23.40 год. на території за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_13 видав працівникам поліції чотири металевих кути довжиною по 5 м кожний;

-висновку експерта від 27.04.2021 № 2772/21-21, відповідно до якого ринкова вартість 2 кутників із сталі довжиною по 5 м кожний, зі сторонами 45x45 мм, товщиною 4,0 мм станом на 02.04.2021 та 03.04.2021 становила 637,80 грн.

Аналізуючи показання обвинувачених, потерпілої, надані суду докази, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт таємного викрадення ОСОБА_7 та ОСОБА_9 майна потерпілої ОСОБА_8 . Зокрема, обвинувачені в судовому засіданні зазначених обставин не заперечували, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих їм кримінальних правопорушень. При цьому показання обвинувачених повністю узгоджуються з показаннями, наданими в судовому засіданні потерпілою, а також наданими суду доказами.

Суд також враховує, що на час заволодіння майном потерпілої обвинувачені вважали, що за їхніми діями ніхто не спостерігає. Зазначені показання обвинувачених в судовому засіданні сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому суд вважає, що заволодіння майном потерпілої відбулось саме таємно, тобто шляхом вчинення крадіжки.

Суд при цьому зауважує, що розгляд кримінального провадження судом здійснений відповідно до приписів частини першої, другої та шостої статті 22, частини третьої статті 26 та частини першої статті 337 КПК, тобто в межах висунутого ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинувачення.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого суд враховує таке.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обвинуваченням останні заволоділи металевими кутниками, які належать потерпілій ОСОБА_8 . Як суд зазначив вище, обвинувачені зазначену обставину в судовому засіданні не оспорювали. Разом з тим, на підтвердження вартості викраденого обвинуваченими майна прокурор надала суду висновок проведеного у кримінальному провадженні судово-товарознавчого дослідження, зміст якого викладений вище. Як встановлено в судовому засіданні, вартість викраденого 02.04.2021 та 03.04.2021 майна встановлена на підставі проведеного товарознавчого дослідження (експертиз). Тому, аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений розмір заподіяної 02.04.2021 та 03.04.2021 кримінальними правопорушеннями шкоди потерпілій в розмірі по 637,8 грн.

Згідно з пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць працездатних осіб з 1 січня 2021 року складає 2270 гривні. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2021 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1135 гривень.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до частини третьої статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення викрадення чужого майна вважається дрібним, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діянні обвинувачених ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 227 грн.

Як суд зазначив вище, в судовому засіданні підтверджений розмір заподіяної ОСОБА_8 шкоди 637,8 грн., тому суд вважає, що вартість викраденого обвинуваченими майна на момент його викрадення, тобто 02.04.2021 та 03.04.2021, перевищувала 0,2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому в діях обвинувачених наявні ознаки саме кримінально караного діяння.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинувачених суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Суд в судовому засіданні встановив, що після заволодіння металевими кутниками, які належать потерпілій, обвинуваченій розпорядились ними на власний розсуд, а саме здали на металобрухт. Тому суд дійшов до переконання, що в діях обвинувачених наявні ознаки саме закінчених кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про наявність в діях обвинувачених такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, суд враховує таке.

Визначення поняття співучасті дане у статті 26 КК. Згідно із зазначеним нормативним визначенням співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення. При цьому статтею 27 КК надане визначення видів співучасників, якими є: виконавець, організатор, підбурювач та пособник. Слід зазначити, що у пункті 24 Постанови № 10 від 06.11.2009 роз`яснено, що злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль у вчиненні злочину.

Крім того, ВС у постанові від 14.11.2019 (справа № 710/439/17) зазначив, що вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне вчинення цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про спільне його вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його вчинення до моменту виконання його об`єктивної сторони. Таким чином, ця домовленість можлива на стадії до готування злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як випливає з частини другої статті 28 КК, домовленість повинна стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому конклюдентними вважають мовчазні дії, з яких можна зробити висновок про дійсні наміри особи. Це, наприклад, обмін жестами, мімікою, певними рухами, внаслідок чого дії співучасників стають узгодженими.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 14.05.2020 (справа 405/2648/18) ВС роз`яснив, що для висновку про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину досить встановлення узгодженості їхніх дій. Зокрема, як зазначив ВС у згаданій постанові, про наявність попередньої змови групи осіб на вчинення злочину вказує узгодження співучасниками предмета злочину, місця, часу, способу вчинення та змісту функцій, які будуть здійснювати співучасники. Попередня змова може мати місце не лише в усній або письмовій формах, а й за допомогою конклюдентних дій, зокрема, безпосередньо через поведінку співучасників, яка свідчить про їх намір вчинити злочин.

У постанові від 10.12.2020 (справа 464/710/18) ВС зауважив, що домовленість на спільне вчинення кримінального правопорушення не обов`язково має відбуватися в усній чи письмовій формі, а визначається і за допомогою конклюдентних дій поведінки, що свідчить про намір діяти для досягнення спільної злочинної мети.

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 02.04.2021, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з метою особистого збагачення, вступили у попередню змову між собою щодо здійснення крадіжки майна потерпілої. Зокрема, суд за результатами судового розгляду встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 проник на територію домоволодіння потерпілої ОСОБА_8 , перелізши через паркан. Потім з гаражного приміщення ОСОБА_7 викрав металеві кутники, після чого передав їх через паркан ОСОБА_6 , який в цей час біля паркану стежив за тим, щоб їхні дії не були викриті сторонніми особами. Такі дії обвинувачені вчиняли при вчиненні крадіжок як 02.04.2021, так і 03.04.2021. Обвинувачені в судовому засіданні зазначеної обставини не оспорювали, надавши чіткі та послідовні показання щодо обставин і способу досягнення зазначеної згоди, розподілення ролей. При цьому, надані обвинуваченими показання узгоджуються між собою. Тому суд вважає, що обвинувачені діяли узгоджено з метою реалізації спільного злочинного умислу на протиправне заволодіння майном потерпілої.

З огляду на викладене, оцінюючи кожний доказ, наданий стороною кримінального провадження, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні був підтверджений факт вчинення обвинуваченими крадіжки за попередньою змовою групою осіб.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинувачених при вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень такої кваліфікуючої ознаки як проникнення у сховище суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 22 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.

Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні.

При цьому ВСУ в зазначеному пункті також роз`яснив, що під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо.

Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).

Суд також враховує, що ВСУ у постанові від 15.11.2012 (справа № 5-15кс12) сформулював правовий висновок щодо наявності чи відсутності в діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину з проникненням в приміщення. Зокрема, ВСУ зазначив, що ключовим у вирішенні питання про наявність чи відсутність ознаки проникнення при вчиненні розбою є встановлення того, з якою метою особа ввійшла (потрапила) у приміщення. Адже в тому разі, коли особа під впливом свого корисливого мотиву утвердилася в намірі заволодіти чужим майном, вона обирає механізм злочинної поведінки, який включає в себе етапи, зокрема мотивації злочину, цілепокладання, планування посягання, вибір шляхів досягнення цілі, прогнозування ризиків та можливих наслідків тощо. Через сукупність таких дій і суб`єктивне ставлення до них особи, яка їх вчинила, відбувається візуалізація останньої (позиціонування самої себе), тобто проявляються процеси діяння, які недоступні для безпосереднього спостереження.

Виходячи із змістових зовнішніх ознак суспільно небезпечного діяння (об`єктивна сторона злочину) та інтелектуально-вольових (суб`єктивна сторона злочину), можна змоделювати (уявити ситуацію), що в тому разі, коли особа мала намір викрасти конкретне майно з торгової зали крамниці й обрала спосіб заволодіння ним, пов`язаний із формально безперешкодним входженням до приміщення зали, факт потрапляння в приміщення за таких обставин не повинен визнаватися «проникненням» у кримінально-правовому значенні. Коли ж особа задумала викрасти майно в тій же крамниці, але з відокремленої торгової секції (торгівля ювелірними виробами, електронними засобами тощо), яка облаштована в приміщенні крамниці, і потрапляння до зали крамниці не було обмежено часовими рамками чи іншими засобами, то вхід у приміщення крамниці не може визнаватися кримінально караним проникненням, тоді як викрадення майна із приміщення секції, вільний доступ до якої був обмежений, у разі потрапляння туди, має визнаватися незаконним проникненням.

Якщо суб`єкт злочину поставив собі за мету заволодіти майном певного виду (якості, значення тощо), місцезнаходження якого зумовлює вибір конкретного способу посягання, реалізація якого передбачає входження чи потрапляння в приміщення, незважаючи на режим доступу до нього (вільний/заборонений), то фізичне опинення в такому приміщенні з означеною ціллю є незаконним, а з вчиненням наступних дій із застосуванням насильства чи погроз його застосування з метою заволодіння майном має кваліфікуватися як розбій, поєднаний з проникненням у приміщення. Наприклад, намір особи заволодіти грошима з відділення банку чи якимсь майном із іншого приміщення, умислом якої на початку виконання злочинної поведінки приміщення відділення банку чи інше приміщення в цілому сприймалося як місцезнаходження майна, а насильницьке вторгнення в приміщення, незалежно від режиму доступу до нього, охоплювалось як дія.

В продовження вказаного ВСУ у постанові від 08.09.2016 (справа № 5-213кс(15)16) зазначив, що визначальним критерієм для вирішення питання про наявність/відсутність у діях особи, яка вчиняє злочин, кваліфікуючої ознаки проникнення у приміщення, що відбувається формально безперешкодно, є суб`єктивне ставлення винної особи до вчинюваних ним дій. Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет майно певного виду та об`єктивну сторону цього діяння зовнішні поведінкові обставини, які в сукупності з іншими обставинами, визначають кримінально-правовий зміст суспільно небезпечного діяння. Важливим для юридичної оцінки цих дій за ознаками проникнення є з`ясування того, яким майном до входження (потрапляння) особи у приміщення вона має намір заволодіти, як нею сприймається режим доступу до місця знаходження майна та який конкретний спосіб посягання на заволодіння чужим майном вона в зв`язку з цим обирає.
Окрім наведеного, ВС у постанові від 18.04.2018 (справа № 569/1111/16-к) сформулював правовий висновок, відповідно до якого проникнення як кваліфікуюча ознака злочину передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку). При цьому незаконність проникнення стосується самого факту потрапляння до житла, іншого приміщення чи сховища або перебування в ньому під час вчинення злочину. Спосіб проникнення (застосування фізичних чи інтелектуальних зусиль) принципового значення для встановлення кваліфікуючої ознаки «проникнення» не має.
Отже, з вищезазначених правових висновків випливає, що вирішальним при визначенні законності/незаконності входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення або перебування в ньому під час вчинення кримінального правопорушення, є режим доступу до об`єкта (вільний/обмежений).
Відповідно, наявність режиму вільного доступу до приміщення свідчить про законність входження (потрапляння) особи у відповідне приміщення та правомірне її перебування там, а отже, виключається інкримінування кваліфікуючої ознаки «проникнення», навіть якщо особа потрапила в приміщення з умислом заволодіти чужим майном.
Інша кримінально-правова кваліфікація має бути надана діям особи, яка шляхом вільного доступу до певного приміщення вчиняє дії, спрямовані на заволодіння чужим майном, що зберігається в місці з обмеженим доступом (наприклад, службові приміщення, відокремлені секції магазину з обмеженим доступом, касові апарати, сейфи тощо). Такі дії мають бути кваліфіковані як поєднані з проникненням у інше приміщення чи сховище. Так само мають бути кваліфіковані дії особи, яка потрапила в приміщення з вільним доступом, але залишилася в ньому з метою заволодіння чужим майном і тоді, коли режим доступу до цього приміщення змінився й став обмеженим (завершення робочого дня в магазині, музеї тощо).
Як суд зазначив вище, суд в судовому засіданні встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 проник на територію домоволодіння потерпілої ОСОБА_8 , перелізши через паркан. Потім з гаражного приміщення ОСОБА_7 викрав металеві кутники, після чого передав їх через паркан ОСОБА_6 , який в цей час біля паркану стежив за тим, щоб їхні дії не були викриті сторонніми особами. Такі дії обвинувачені вчиняли вчиненні крадіжок як 02.04.2021, так і 03.04.2021. При цьому, як повідомили обвинувачені під час їхнього допиту, умисел на викрадення майна потерпілої у них виник до зазначеного проникнення, про що вони на передодні домовились. Тому суд вважає, що в діяннях ОСОБА_7 та ОСОБА_6 наявні такі кваліфікуючі ознаки інкримінованих їм кримінальних правопорушень, як проникнення у сховище.

Враховуючи викладене, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_7 та ОСОБА_6 за фактом викрадення 02.04.2021 металевих кутників, належних потерпілій ОСОБА_8 , охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючими ознаками якого є вчинення кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище, а за фактом викрадення майна потерпілої ОСОБА_8 03.04.2021 - за частиною третьою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючими ознаками якого вчинення кримінального правопорушення повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у сховище.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що обвинувачений ОСОБА_6 на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, однак за місцем проживання характеризується негативно.

Обвинувачений ОСОБА_7 перебував на обліку в лікаря-нарколога з 15.04.1999 по 02.10.2003 з діагнозом: розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів; на обліку в лікаря-психіатра не перебуває, однак 31.01.2017 був консультований нейрохірургом КНП «Вінницка обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка Вінницької обласної ради» з діагнозом: радикулопатія S1 ліворуч, слабкість розгиначів пальців лівої ступні на ґрунті остеохондрозу хребта; згідно з наданими суду матеріалами скарги на ОСОБА_7 за місцем його проживання не надходили.

Також з наданих суду матеріалів випливає, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, вчинили тяжкі ненасильницькі злочини проти власності, винуватість у вчинені яких визнали, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаялись. З наданих суду матеріалів також випливає, що викрадені обвинуваченими речі під час досудового розслідування останніми були видані працівникам поліції й вони поміщені до камери зберігання речових доказів.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинувачених, є щире каяття.

Обставини, як обтяжують покарання обвинувачених, судом не встановлені.

Вирішуючи питання щодо виду та міри кримінального покарання, яке необхідно призначити обвинуваченим для виконання завдань, передбачених статтями 50, 65 КК, суд враховує, що потерпіла під час виступу в судовому засіданні зауважила, що вважає за необхідне призначити обвинуваченим максимально можливе покарання, яке необхідно відбувати реально. Суд при цьому вважає за доцільне зауважити, що у постанові від 15.04.2020 (справа № 161/4092/19) ВС зазначив, що позиція потерпілого не є обов`язковою для суду, враховується в сукупності з обставинами, передбаченими статтями 65-67, 75 КК, і не має над ними пріоритету.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, осіб обвинувачених, їх негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують їх покарання, думки потерпілої щодо виду та міри покарання для обвинувачених, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкціями кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкція частини третьої статті 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Разом з тим, аналізуючи надані суду матеріали, суд також вважає, що відомості, які б свідчили про доцільність призначення обвинуваченому мінімально допустимого строку кримінального покарання, визначеного санкцією кримінального закону, також відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Також суд враховує, що у постанові від 27.09.2018 (справа № 647/1831/15-к) ВС зауважив, що призначаючи особі покарання, неприпустимо посилатися на її судимість, яка була погашена.
Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачені раніше до кримінальної відповідальності не притягувались, винуватість у вчиненні інкримінованих їм діянь визнали, до вчиненого ставляться негативно і у вчиненому розкаялись, під час досудового розслідування видали працівникам поліції викрадені у потерпілої речі. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинувачених від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вчинили умисні злочини, визнали винуватість у вчиненні інкримінованих їм діянь. Хоча правові підстави для призначення обвинуваченим реального покарання судом не встановлені, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити їм іспитовий строк тривалістю 3 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_7 та ОСОБА_6 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Разом з тим, суд враховує що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були затримані 18.11.2021 на виконання ухвали суду від 04.11.2021. В подальшому суд за клопотанням прокурора 19.11.2021 застосував до обвинувачених запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Отже, строк перебування обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під вартою з 18.11.2021 по день проголошення вироку на підставі частини п`ятої статті 72 КК слід зарахувати останнім до строку призначеного покарання.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих стороною обвинувачення документів випливає, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2021 на викрадені у потерпілої речі накладений арешт, який доцільно скасувати.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 368 КПК, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати та в якому розмірі. Частиною третьою зазначеної статті визначено, що, якщо обвинувачено декілька осіб, суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного з обвинувачених.

При цьому суд враховує роз`яснення, надані у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до яких у разі вчинення злочину групою осіб витрати на стаціонарне лікування потерпілого стягуються відповідно до частини другої статті 93 КПК з кожного засудженого окремо з урахуванням ступеня їх вини та майнового стану.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 01.10.2019 у справі № 555/551/17.

З огляду на викладене, суді вважає за доцільне, відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати покласти на обвинувачених в рівних частинах.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з-під варти із зали суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_6 до строку призначеного покарання строк його перебування під вартою з 18.11.2021 по день звільнення з-під варти на виконання вироку суду.

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_7 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з-під варти із зали суду.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_7 до строку призначеного покарання строк його перебування під вартою з 18.11.2021 по день звільнення з-під варти на виконання вироку суду.

Речові докази: 4 металевих кути довжиною по 5 м кожний, які поміщені до камери зберігання речових доказів ВП № 1 ВРУП ГУНП у Вінницькій області (вулиця Довженка, 73 в місті Вінниці) повернути потерпілій ОСОБА_8 .

Арешт, накладений на 4 металевих кути довжиною по 5 м кожний на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.04.2021, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 в рівних частинах на користь держави 171 (сто сімдесят одну) гривню 61 копійку витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: