Справа № 297/1113/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.10.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_6 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/180/20 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 31. 07. 2018.

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Яноші Берегівського району, мешканець АДРЕСА_1 , з базовою середньою освітою, громадянин України, не працюючий, не одружений, раніше судимий - востаннє вироком Берегівського районного суду Закарпатської області від 28. 03. 2018 за ч. 1 ст.185 КК України до 140 годин громадських робіт, засуджений:

- за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки.

Строк відбування покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_7 процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 572 (п`ятсот сімдесят дві) грн. в користь держави.
Речовий доказ: мобільний телефон марки «SAMSUNG» моделі «GT-E2120», який передано потерпілому ОСОБА_9 для відповідального зберігання, після набрання вироком законної сили, ухвалено повернути ОСОБА_9 , як власнику.
Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_7 30. 03. 2018 близько 16 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, з метою придбання спиртного, зайшов на територію подвір`я будинку, АДРЕСА_2 , де знаходячись на терасі, помітив на холодильнику в приміщенні будинку мобільний телефон марки «SAMSUNG» моделі «GT-E2120», чорного кольору, і пересвідчившись, що в ньому та на подвір`ї нікого не має, з метою крадіжки цього телефону, проник в будинок, де з холодильнику таємно викрав телефон, після чого таємно покинув домоволодіння за вищевказаною адресою. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 212 грн.
В апеляційній скарзі, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 просить вирок Берегівського районного суду Закарпатської області змінити та застосувати до ОСОБА_7 положення ст. 75 КК України строком на один рік, а

-2-

в решті вирок залишити без змін. В обґрунтування апеляційних вимог захисник зазначає про незаконність та необґрунтованість висновку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Вказує на те, що судовий розгляд кримінального провадження проведено за участю перекладача, функції якого виконувала секретар судового засідання ОСОБА_10 без приведення її до присяги, натомість зазначений у вироку суду секретар судових засідань ОСОБА_11 була відсутня. Зазначені обставини, на його думку, свідчать про те, що фактично судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 проведено без перекладача. Крім того вказує і на те, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримався вимог закону, оскільки належним чином не врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема, визнання ним вини, щире каяття та відсутність у потерпілого претензій до обвинуваченого .

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , прокурором подано заперечення з вимогою залишити таку без задоволення у зв`язку з обгрунтованістю, вмотивованістю та законністю вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 . Зазначає, що посилання захисника на допущені судом першої інстанції порушення судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 не відповідають дійсності, про що свідчить і відсутність заявлених захисником відводів як секретарю, так і перекладачу. Вказує, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Також прокурор зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання є мінімальним покаранням, що передбачено за санкцією ч. 3 ст. 185 КК України і таке відповідає ступеню суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та не порушує принципів справедливості та індивідуалізації покарання.

Кримінальне провадження розглядається за відсутності обвинуваченого та потерпілого, неявка яких з урахуванням положень ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає його розгляду. При цьому, враховується, що обвинувачений та потерпілий належним чином повідомлені про час та місце розгляду кримінального провадження, а також те, що від них не надходили заяви чи клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін та відомості про поважність причин їх неявки. Крім того, апеляційний суд враховує і думку захисника ОСОБА_6 , який не заперечував про розгляд справи у відсутності обвинуваченого, який обізнаний про день та час судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення захисника адвоката ОСОБА_6 , який підтримав подану в інтересах обвинуваченого апеляційну скаргу, промову прокурора про необґрунтованість апеляційної скарги захисника та залишення без змін вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 , дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

-3-

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з частиною 3 статті 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Основною умовою застосування такого судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження як події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, так і виду та розміру завданої шкоди, що згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування у кримінальному провадженні.

Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У разі, якщо будь-яка з наведених обставин заперечується учасниками судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції дотримався.

Як вбачається з вироку суду та журналу судового засідання від 31. 07. 2018 обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні вину у вчиненні інкримінованому йому злочині визнав повністю, у зв`язку з чим, враховуючи думку учасників процесу, суд визнав недоцільним досліджене доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням характеризуючих даних, що узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 349 КПК України.

Також суд належним чином роз`яснив сторонам, що вони будуть позбавлені права оскаржити в апеляційному порядку обставини, які ніким не оспорюються, та з`ясував, що усі учасники судового процесу правильно розуміють зміст цих обставин, переконався у добровільності їх позиції, що підтверджується змістом журналу судового засідання від 31. 07. 2018 та інформацією, зафіксованою на технічному носієві інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, судом першої інстанції правомірно було прийнято рішення щодо проведення судового розгляду у скороченому порядку за нормами ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Оскільки в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину визнавав повністю, погодився на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України ,та ні він, ні його захисник адвокат ОСОБА_6 не заявляли клопотань щодо дослідження доказів,

-4-

а тому відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України апеляційний суд позбавлений можливості досліджувати повторно обставини, встановлені під час кримінального провадження, та докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, оскільки про дослідження таких доказів учасники судового розгляду не заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції, про зазначені докази було відомо до ухвалення судового рішення, судом першої інстанції правомірно було прийнято рішення щодо проведення судового розгляду у скороченому порядку за нормами ч. 3 ст. 349 КПК України, без дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у інкримінованому йому злочині, передбаченому ч. 3 ст.185 КК України, а саме у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, який за змістом ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційним судом не переглядається.

З цих же підстав колегія суддів вважає встановленим скоєння злочину ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду та вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, апеляційний суд вважає необгрунтованими і доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 щодо недотримання судом положень ст. ст. 29, 68 КПК України.
Згідно ч. 3 ст. 29 КПК України, слідчий суддя, суд, прокурор, слідчий забезпечують учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою, право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись у разі необхідності послугами перекладача в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 68 КПК України у разі необхідності у кримінальному провадженні перекладу пояснень, показань, або документів сторони кримінального провадження або слідчий суддя чи суд залучають відповідного перекладача.
Згідно практики Європейського суду з прав людини рішення в справі «Х. проти Австрії» від 29. 05. 1975, «Камасінскі проти Австрії» від 19. 12. 1989, «К. проти Франції» від 07. 12. 1983 з приводу забезпечення права на послуги перекладача - забезпечувана допомога перекладача має надати можливість обвинуваченому ознайомитись з наявними проти нього доводами і здійснювати захист, зокрема, даючи йому змогу викласти свою версію подій.
Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 дотримався в повній мірі.
Із матеріалів кримінального провадженні вбачається, що під час його досудового розслідування, підозрюваний ОСОБА_7 заявляв, що потребує перекладача з угорської на українську мову, у зв`язку з чим у кримінальному провадженні ОСОБА_12 був залучений перекладач з угорської мови на українську мову.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , вимагаючи скасувати вирок, виходив з того, що суд першої інстанції порушив право обвинуваченого ОСОБА_7 на перекладача, оскільки переклад здійснювався секретарем судового засідання.

Проте, такі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки із матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час його судового розгляду був присутній перекладач ОСОБА_10 , яка всупереч твердженням захисника була попереджена про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий переклад та за відмову від виконання покладених на неї обов`язків за ст. ст. 384, 385 КК України, в той час як секретарем судового засідання у вироку суду зазначена інша особа ОСОБА_11 (а. к. п. 57)

-5-

Отже, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про порушення права на захист та права на забезпечення перекладача обвинуваченого ОСОБА_7 , є необґрунтованими.

Крім того, дослідженням матеріалів кримінального провадження та технічного носія інформації, на якому зафіксоване судове провадження в суді першої інстанції, встановлено, що обвинувачений та його захисник відводів ні секретарю судових засідань, ні перекладачу в суді першої інстанції не заявляли.

Отже порушень вимог кримінального процесуального закону, який регулює право на захист, колегією суддів не встановлено.

Оцінюючі зазначені доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , колегія суддів враховує те, що ставлячи питання про зміну вироку з наведених підстав, захисник інших конкретних фактів порушення судом вимог кримінального процесуального закону не навів, тому такі твердження мають абсолютно абстрактний характер, а тому вони не заслуговують на увагу та підлягають відхиленню.

Надаючи оцінку посиланням захисника ОСОБА_6 , наведеним ним в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання не дотримано вимог ст. ст. 50, 65 КК України і таке є надмірно суворим, колегія суддів приходить до таких висновків.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що захисник фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст. 66, ст. 67 КК України), визначенні "інших обставин справи", можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Такий висновок узгоджується з позицією, висловленою в постанові Верховного Суду від 22. 03. 2018 у справі № 51-1985 км 18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к).

-6-

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, покарання ОСОБА_7 за вчинений злочин призначено у відповідності до загальних засад призначення покарання, обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, в тому числі і з урахуванням характеру та ступеню суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, всіх обставин справи і даних про його особу. Зокрема, як вбачається з вироку, суд першої інстанції при вирішенні питання про міру покарання обґрунтовано визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 - щире каяття та визнання вини, відсутність претензій потерпілого, а також врахував обставини, що обтяжують його покарання - вчинення злочину щодо особи похилого віку, перебування в стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

Наведене свідчить про те, що судом враховані обставини, на які посилався в апеляційній скарзі захисник, зокрема, визнання вини та відсутність до обвинуваченого претензій з боку потерпілого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України, у виді позбавлення волі на строк три роки, яке останній має відбути реально, та яке, на думку апеляційного суду, буде достатнім для реальної корекції соціальної поведінки останнього та запобігання продовженню злочинної діяльності.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах санкції статті кримінального закону відповідає вимогам, передбаченим ст. ст. 50 65, 66, 67 КК України і не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

Що стосується апеляційних вимог захисника ОСОБА_6 щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

-7-

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Бемер проти Німеччини» від 03. 10. 2002, Європейський Суд з прав людини зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і, що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз, суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

При прийнятті рішення колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово засуджувався за вчинення умисних злочинів, в тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності, і знову повторно вчинив умисний корисливий тяжкий злочин проти власності, що свідчить про його відверте небажання ставати на шлях виправлення. Згідно досудової доповіді, по місцю проживання характеризується негативно, зловживає алкогольними напоями, у зв`язку з чим орган пробації вважав, що ОСОБА_7 може становити небезпеку для суспільства.

Вказане у своїй сукупності давало підстави суду першої інстанції прийти до висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а покарання необхідно призначити у виді позбавлення волі, в межах санкції статті.

Із таким висновком погоджується і колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку щодо ОСОБА_7 дотримано вимоги ст. ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, а також співмірним вчиненому протиправному діянню, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок суворості.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17. 09. 2009 (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції при ухваленні даного вироку дотримався вимог як закону про кримінальну відповідальність, ОСОБА_7 покарання, яке за своїм видом та розміром відповідає особі винного та обставинам кримінального правопорушення, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , поданої в інтересах ОСОБА_7 не вбачає.
При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що захисником не заявлялось жодних клопотань як в апеляційні скарзі, так і під час її розгляду, у тому числі клопотань, які би підтверджували обґрунтованість доводів апеляційної скарги.

-8-

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 31. 07. 2018 щодо ОСОБА_7 ,- без змін.

На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: