Житомирський апеляційний суд
Справа №295/4125/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/4125/21 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та звільнити його від подальшого відбування покарання. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що суд розглянув справу упереджено, оскільки постановляючи ухвалу проігнорував надані ОСОБА_7 докази про можливість його умовно-дострокового звільнення. Вказує, що судом не враховано дані, які характеризують особу засудженого, його сімейний стан, родинні зв`язки, його стан здоров`я та те, що ОСОБА_7 є інвалідом ІІ групи внаслідок онкології, а тому має обмежену працездатність. Вважає, що стягнення, які накладалися на ОСОБА_7 за невиконання команди «підйом» необгрунтовані, оскільки перешкодою невиконання такої команди є його стан здоров`я. Зазначає, що наявність у засудженого працевлаштування не може бути обов`язковою вимогою для доведення його ставлення до праці.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду с заявою про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до ст. 81 КК України, зазначивши, що вину у скоєному визнає та щиро кається. В судовому засіданні ОСОБА_7 уточнив свої вимоги та просив застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відповідно ст. 81 КК України, а не замінити невідбуту частину покарання більш м`яким. Клопотання про умовно-дострокове звільнення підтримав та зазначив, що не працює на виробництві, оскільки має 2 групу інвалідності за онкозахворюванням.

Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 засуджений 13.09.2013 року Романівським районним судом Житомирської області за ст. 115 ч. 2 п. 4, 185 ч.3, 70, ч.1 КК України на 12 років позбавлення волі.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.04.2016 року зараховано засудженому в строк відбування покарання, час тримання під вартою з розрахунку день за два з 08.03.13 року по 11.03.14 року.
Початок строку: 08.03.2013 року. Кінець строку: 05.03.2024 року. 2/3 строку покарання відбув 05.03.2020 року.
Враховуючи, що засуджений ОСОБА_7 хоча і відбув певну частину призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою довела своє виправлення, оскільки на нього було накладено 10 стягнень і він має лише одне заохочення, хворіє та роботи з благоустрою установи не виконує і бажання працювати не виявляє, суд першої інстанції дійшов висновку, що засуджений ще на став на шлях виправлення, тому не може бути звільнений від відбування покарання умовно-достроково.
Заслухавши доповідача, доводи засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 засуджений 13.09.2013 року Романівським районним судом Житомирської області за ст. 115 ч. 2 п. 4, 185 ч.3, 70, ч.1 КК України на 12 років позбавлення волі.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.04.2016 року зараховано засудженому в строк відбування покарання, час тримання під вартою з розрахунку день за два з 08.03.13 року по 11.03.14 року.
Початок строку: 08.03.2013 року. Кінець строку: 05.03.2024 року. 2/3 строку покарання відбув 05.03.2020 року.
Засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання в ДУ "ЖВК (№4)".
Відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч.3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення.

Проте, згідно характеристики засудженого ОСОБА_7 , за час тримання в Житомирській установі виконання покарань (№8) останній характеризувався посередньо, допустив одне порушення режиму тримання. Стягнень та заохочень не мав. В ДУ «ЖВК (№4)» відбуває міру покарання з 30.03.2014 року. За час відбування покарання накладено 10 стягнень. Один раз в 2018 році заохочувався адміністрацією колонії. Працював на виробництві, але до роботи ставився не завжди відповідально, змінні завдання виконував не завжди вчасно та якісно і виконує їх тільки під постійним контролем представників адміністрації. На даний час не працевлаштований на виробництві установи. Вину за вироком суду визнав частково, але після співбесід визнав повністю. Характеризується як такий, що не став на шлях виправлення (а.п. 26-27).

Також, з матеріалів справи вбачається, що 12.03.2021 року комісією ДУ «ЖВК (№4)» та спостережною комісією при Житомирському міськвиконкомі було встановлено, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та постановлено відмовити останньому у клопотанні перед судом про умовно-дострокове звільнення (а.п. 101).
Таким чином, апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_7 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду про залишення вказаного клопотання засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Також, апеляційний суд відмічає, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Твердження апелянта про те, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що на даний час не досягнуто виправного та превентивного впливу на засудженого, що є основними цілями застосування до особи покарання, та змін його особи, які роблять його безпечним для суспільства, характеризують його схильність до правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.
Колегія суддів враховує, що поведінка засудженого, яка вказує на його виправлення, має бути стабільною в ході всього строку відбування покарання.
Зазначення апелянтом про накладення стягнень на засудженого ОСОБА_7 лише за порушення розпорядку дня (не виконання команди «Підйом», яку він за станом здоров`я не міг виконати), не спростовує висновків місцевого суду. Крім того, згідно довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_7 , на останнього накладались стягнення і за порушення режиму тримання та правил протипожежної безпеки (а.п.70).

Посилання апелянта на хворобу засудженого ОСОБА_7 , його сімейний стан та родинні зв`язки не свідчить про наявність підстав для висновку про виправлення засудженого.

Доводи апелянта про те, що він в наслідок стану здоров`я не має можливості працювати, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки згідно довідки МСЕК від 24.10.2018 року (а.п.129) засудженому встановлена 2 група інвалідності та протипоказана лише важка фізична праця.
Таким чином, незважаючи на наявність формальної підстави для умовно-дострокового звільнення, зокрема факту відбуття певної частини призначеного судом строку покарання, відсутньою є фактична підстава, а саме стала тенденція засудженого до виправлення.
На підставі викладеного, ухвалу суду щодо ОСОБА_7 не можна визнати незаконною, а тому підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: