справа № 439/994/18
У Х В А Л А
судового засідання
07 вересня 2021 року Бродівський районний суд Львівської області: в складі головуючого - судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисників - адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_6 подав суду клопотання про визнання доказів очевидно недопустимими.
Із змісту клопотання вбачається, що в судовому засіданні прокурором на обґрунтування обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, був наданий висновок експерта №119/2018 від 16.03.2018, складений за результатами проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 . Зазначає, що із вказаного висновку вбачається, що підставою для проведення експертизи стала постанова заступника начальника першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Львівської області молодшого радника юстиції ОСОБА_8 . Експерт, крім трупа досліджував медичну карту стаціонарного хворого №918 на ім`я ОСОБА_7 , яка слідчим відповідно до постанови йому не надавалася, тобто була отримана експертом самостійно без належного процесуального оформлення. Досліджена карта належним чином в порядку КПК залучена не була і не набула у ньому відповідного процеального статусу. Захист вважає, що інформація яка міститься у медичній карті містить інформацію, яка належить до охоронюваної законом таємниці, а тому необхідно було здійснити тимчасовий доступ з можливістю її вилучення відповідно до положень ст.159 КПК України. Медична карта, якою обґрунтовується висновок експерта є недопустимою як доказ, оскільки не була відкрита стороні захисту. Крім цього відповідно до вимог ч.4 ст.69 КПК експерт не має права за власною ініціативою збирати матеріали для проведення експертизи. Тому вважає, що оскільки медичні документи були отримані експертом самостійно, у не процесуальний спосіб, з порушенням встановленого законом порядку, то ці порушення у сукупності із відсутністю вказаних документів у матеріалах кримінального провадження і не відкриття їх стороні захисту на стадії виконання ст.290 КПК України, тягнуть за собою визнання висновку експерта №119/2018, за результатами судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 недопустимим доказом. Зсилаючись на кримінально-процесуальні норми просить визнати очевидно недопустимими доказами фактичні дані, процесуальним джерелом отримання яких є висновок експерта №119/2018 від 16.03.2018, складений за результатами проведення судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_7 , а також сам висновок.
В судовому засіданні захисники адвокати ОСОБА_6 , ОСОБА_5 підтримали клопотання з підстав наведених у його змісті.
Обвинувачений в судовому засіданні підтримав вимогу своїх захисників.
Прокурор просить відмовити у задоволенні клопотання, оскільки не вбачає жодної очевидної недопустимості у висновку експерта та вважає, що оцінювати даний доказ суд має у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку поряд з іншими доказами у справі.
Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши обставини клопотання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вказаного клопотання з таких підстав.
Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно з ч.2 ст.86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. В разі очевидної недопустимості доказу суд може визнати цей доказ недопустимим під час судового розгляду.
Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК.
Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Між тим, суд, враховуючи стадію судового розгляду, приходить до висновку про відсутність даних про те, що докази, які захисник просить визнати недопустимими доказами у справі, були зібрані не належним суб`єктом їх отримання, або що документи отримані з незаконних процесуальних джерел, чи з порушенням процесуального порядку отримання доказів, а також суд не вбачає істотних порушеннь прав людини і основоположних свобод людини в ході отримання оспорюваних доказів.
Жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, в тому числі і висновки експерта, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.
Разом з тим, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати очевидно недопустимим захисник, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження цього доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження.
Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.
Очевидної недопустимості доказу на цій стадії судового провадження без дослідження його із взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.
За таких обставин у суду, на даній стадії судового розгляду, відсутні дані щодо очевидності недопустимості доказу, на який вказує захисник, у зв`язку з чим його клопотання задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.87, 89, 94, 369-372, 376 КПК України, суд,-
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення і окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Суддя ОСОБА_1