Справа №523/6157/18
Провадження №1-кп/523/256/21
УХВАЛА
про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою
та про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання
16 грудня 2021 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

підсудного ОСОБА_5 ,

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінального провадження №0002183 від 19.12.2017 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Тирасполь ПМР, українця за національністю, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого та офіційно непрацевлаштованого, не маючого місця реєстрації на території України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 23.07.2021 року Приморським районним судом м.Одеси за ч.2 ст.194 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, на підставі ст.ст.75, 76 цього ж Кодексу звільненого від відбування покарання з випробуванням, строком на 2 роки (вирок набрав законної сили 22.08.2021 року),

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

В С Т А Н О В И В:
На розгляді Суворовського районного суду м.Одеси знаходяться означені матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

В межах судового розгляду, прокурор ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підсудного ОСОБА_5 , мотивуючи його тим, що судовий розгляд кримінального провадження ще триває та станом на теперішній час існують ризики, передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення).

Заслухавши в судовому засіданні прокурора ОСОБА_3 на підтримку внесеного клопотання, заслухавши заперечення захисника ОСОБА_4 та підсудного ОСОБА_5 , вивчивши наявні в розпорядженні суду матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.
За обвинувальним актом, ОСОБА_5 висунуте обвинувачення у скоєнні тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, яке передбачає можливість призначення покарання у виді позбавлення волі від чотирьох до шести років.

За ч.ч.1, 2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
За ст.ст.177, 178 вказаного Кодексу, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, запобігання спробам переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення, а при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого; його майновий стан та наявність судимостей; дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.
З огляду на вимоги ст.8 КПК України та положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, слідчий суддя при розгляді даного клопотання використовує Європейську Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерел права.
У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень ст.5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було "законним", зокрема з дотриманням "процедури, встановленої законом". У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст.5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля. Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити і застосовувати національний закон відповідно до ст.5 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 21.12.2010 року у справі "Ічин та інші проти України"п.п.34-35).

В пункті 196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин.
Опріч викладене, за п.62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти, а доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» та у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
Аналогічні висновки ЄСПЛ виклав у пілотному рішенні «Сукачов проти України» від 30.01.2020 року, де Суд визнав неналежними умови тримання ув`язнених під вартою у більшості СІЗО України (зокрема й в Одеському СІЗО), що виявляють порушення статті 3 Конвенції (п.46-100), а також зауважив на тому, що коли держава не може гарантувати кожному ув`язненому умови, які відповідають статті 3 Конвенції, найбільш доречним рішенням проблеми переповненості уявляється зменшення кількості утримуваних осіб шляхом частішого використання заходів, не пов`язаних з триманням під вартою і шляхом мінімізації використання попереднього ув`язнення (п.146).

У цьому ж рішенні, ЄСПЛ визначив, що прокурорів та інших працівників правоохоронних органів слід заохочувати до подальшого зменшення кількості запитів щодо початкового утримання під вартою та його продовження, окрім найбільш серйозних справ (п.149).

Попри те, матеріали розглядуваного клопотання не містять будь-яких доказів на підтвердження доводів сторони обвинувачення щодо недостатності застосування до підсудного ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, а обґрунтовуючи необхідність застосування виняткового запобіжного заходу у конкретному випадку, прокурором ОСОБА_3 належним чином не доведено ймовірність переховування від органів досудового розслідування та суду, виходячи з нижчевикладеного.
Так, судом приймається до уваги дані про особу підсудного ОСОБА_5 , який є судимою особою, офіційно неодружений, тимчасово непрацевлаштований, не має місця реєстрації на території України та протягом незначного проміжку часу (з 22.09.2021 до 30.09.2021 року) перебував у розшуку в межах даного кримінального провадження, але з огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, підсудний забезпечений місцем проживання в м.Одесі, що за переконанням суду, обумовлює певну міцність соціальних зв`язків вказаного підсудного в місці проживання та у випадку застосування до останнього виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, позбавить можливості працевлаштуватись, а також потягне свавільне позбавлення підсудного свободи.

Сукупність наведених обставин надає суду можливість зробити висновок про те, що підсудний ОСОБА_5 , будучи забезпеченим місцем проживання в м.Одесі, об`єктивно спростовує доводи сторони обвинувачення щодо наявності означених ризиків та свідчить про неспівмірність запропонованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою фактичним обставинам справи.
За ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та існування ризиків, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні.
Отже, з урахуванням означеного вище та у контексті наведеної практики суду конвенційної юрисдикції, в силу ч.4 ст.194 КПК України, слідчий суддя вважає, що у такому випадку розглядуване клопотання сторони обвинувачення не підлягає задоволенню у запропонованому обсязі, а доводи сторони захисту уявляються такими, що заслуговують на увагу.
На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги, приймаючи до уваги встановлені під час судового розгляду фактичні обставини інкримінованого підсудному ОСОБА_5 кримінального правопорушення, його особу та враховуючи мінімізацію станом на теперішній час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також у взаємозв`язку із тим, що прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні недостатність застосування відносно підсудного більш м`якого запобіжного заходу не доведено та судовий розгляд ще триває, суд у контексті ч.4 ст.194 зазначеного Кодексу, доходить висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаною підсудним покладених на нього процесуальних обов`язків, достатнім й обґрунтованим уявляється застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, із залишенням без задоволення клопотання прокурора.
Керуючись ст.ст.31, 54, 177-184, 193-194, 331, 369-372 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Клопотання прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підсудного ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на вказаного підсудного наступні обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатися з м.Одеси без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання.
Роз`яснити підсудному ОСОБА_5 , що згідно з ч.2 ст.179 КПК України, в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і може бути накладено грошове стягнення від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3 .

В порядку ч.7 ст.194 КПК України, строк дії ухвали, в частині покладених на підсудного ОСОБА_5 обов`язків, закінчується 14.02.2022 року.
Копію ухвали направити для контролю виконання прокурору Суворовської окружної прокуратури м.Одеси ОСОБА_3 , вручити під розписку підсудному ОСОБА_5 для відома та виконання, а також надати іншим заінтересованим особам.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення й оскарженню не підлягає.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1