Провадження № 11-кп/824/180/22 Доповідач ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 лютого 2022 року м.Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судових засідань ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілих адвоката ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Буча Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Коркіно Челябінської області Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України,
Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано невинуватими у пред`явленому їм обвинуваченні за ч.2 ст. 162 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення.
Крім того, даним вироком вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Органом досудового розслідування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачувались в тому, що вони 25.04.2019 року близько 10 год. 30 хв., з метою порушення конституційного права громадянина України на недоторканість житла іншого володіння, передбаченого ст. 30 Конституції України, та маючи умисел, спрямований на незаконне проникнення до чужого житла та до іншого володіння особи, а також до вчинення дій, що порушують недоторканність житла громадян, а також незаконного позбавлення права власності та незаконного виселення із погрозою застосування насильства щодо мешканців, які постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 , прибули до зазначеного домоволодіння.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, розуміючи, що ніхто не має права на проникнення, а також на незаконне вселення до чужого житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, як лише за добровільною згодою особи, яка ним володіє, спрямований на незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, того ж дня, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 достовірно знаючи, що у приватному будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , проживають ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , та ОСОБА_14 , а також достовірно знаючи, що вказані особи не позбавлені в судовому порядку права на користування житлом, та не надавали ні ОСОБА_9 ні іншим особам згоду на користування будинком на території домоволодіння за вищевказаною адресою, разом з ОСОБА_15 , залишився чекати біля воріт вказаного домоволодіння.
Приблизно об 11 год. 00 хв. ОСОБА_10 та ОСОБА_9 за допомогою заздалегідь заготовленого інструменту, зламали врізаний замок хвіртки, в результаті чого відкрили хвіртку, що вела на подвір`я будинку, чим отримали безперешкодний доступ на територію вищевказаного домоволодіння.
На час проникнення до домоволодіння, в ньому знаходилась ОСОБА_12 , яка неодноразово звертала увагу ОСОБА_9 та ОСОБА_15 на те, що останні знаходяться на території домоволодіння незаконно та їх дії мають протиправний характер.
В подальшому, ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_12 добровільно вселити його до зазначеного будинку, та зазначив, що у разі відмови останньої погодитись з ним, до неї буде застосована фізична сила. ОСОБА_12 повідомила останньому, що перебуває у будинку на законних підставах та залишати житло не збирається.
Реалізовуючи свій злочинний намір, ОСОБА_15 за наказом ОСОБА_9 , за допомогою невстановлених медичних препаратів, приспав собаку, яка перебувала на території домоволодіння, належну потерпілим та мешканцям вказаного будинку. Вказані дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 супроводжувались постійними погрозами фізичної розправи щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .
Аналізуючи досліджені під час судового розгляду докази, суд першої інстанції прийшов до переконання про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.162 КК України; в діях обвинуваченого ОСОБА_10 об`єктивної та суб`єктивної сторін кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України.
Так, судом було встановлено, що ОСОБА_9 є власником будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а тому у відповідності до ст. ст. 316, 317 ЦК України як особа, яка у відповідності до закону має право власності на будинок та земельну ділянку має право на володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Крім того, судом зазначено, що стороною обвинувачення не надано доказів щодо застосування до потерпілих насильства або висловлювання в їх сторону погроз його застосування, вчинення дій щодо виселення потерпілих з будинку, а також не надано доказів дій обвинувачених щодо позбавлення права власності потерпілих на майно, оскільки потерпілі не мають права власності на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення вимог кримінального процесуального законодавства, просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України та призначити кожному покарання у виді п`яти років позбавлення волі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції перерахував всі докази, які досліджувалися в ході судового розгляду кримінального провадження, але фактично будь-якої оцінки вказаним доказам не надав, не навів мотиви, з яких докази сторони обвинувачення не прийняті до уваги, не зазначив причин надання переваги показанням обвинувачених та неприйняття до уваги інших свідчень, що порушує принцип змагальності сторін та вимоги ст. ст. 374, 411, 412 КПК України в частині надання оцінки доказам. Зокрема, не надано оцінки речовим доказам, що свідчать про насильницьке проникнення на територію домоволодіння з метою виселення проживаючих там потерпілих.

В апеляційній скарзі представник потерпілих просить вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 року скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України.

Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції є помилковими, а вирок необґрунтованим та незаконним, оскільки суд першої інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню, зокрема, ст. 162 КК України, а висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, представник потерпілих вказує, що в Конституції та інших законах України не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч.2 ст. 30 Конституції України.
Апелянт зазначає, що встановлення законності чи незаконності фактичного володіння особи житлом чи іншим володінням знаходиться поза межами диспозиції статті 162 КК України. Для визначення предмету цього злочину має значення лише встановлення, чи відноситься він до переліку матеріальних об`єктів, зазначених у ст. 233 КПК України, та чи підпадає цей об`єкт під ознаки фактичного володіння ним особи як житлом чи «іншим володінням», тобто чи проживала ця особа у будинку, утримувала земельну ділянку та фактично користувалася ними, незважаючи на спірність реалізації цих повноважень.
Вищезазначене, на думку апелянта, свідчить що висновок суду про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 об`єктивної сторони кримінального правопорушення на підстав наявності у останнього зареєстрованого права власності на будинок та земельну ділянку та відсутності такого права у потерпілих є незаконним.
Захисник обвинувачених адвокат ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить залишити її без задоволення, як необґрунтовану, а вирок суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді, думки прокурора та представника потерпілих, які підтримали апеляційні скарги, думки обвинувачених та їх захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора і представника потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
У відповідності до вимог п.3 ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , суд першої інстанції в ході судового розгляду кримінального провадження всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, ретельно перевірив надані сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення, та обґрунтовано дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України.

На переконання колегії суддів, в ході судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, зокрема заслухано показання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Також судом досліджено письмові докази, надані стороною обвинувачення та захисту, та речові докази.
Проаналізувавши досліджені під час судового розгляду докази, суд прийшов до переконання про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_9 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України, в діях обвинуваченого ОСОБА_10 об`єктивної та суб`єктивної сторін кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України.
Так, дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 досудовим розслідуванням кваліфіковано за ч.2 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, що порушує недоторканість житла громадян, із погрозою застосування насильства.
З об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України, порушення недоторканості житла може бути у формі: незаконного проникнення до житла чи іншого володіння особи; незаконного проведення в них огляду чи обшуку; незаконного виселення; інших дій, що порушують недоторканість житла. Об`єктивна сторона характеризується саме незаконним способом вчинення дій.

Під незаконним проникнення до житла чи іншого володіння особи, що інкримінується обвинуваченим ОСОБА_19 та ОСОБА_10 відповідно до правової кваліфікації, зазначеної у обвинувальному акті, слід розуміти будь-яке вторгнення у житло (інше володіння), здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності законних на це підстав.
Відповідно до ст. 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно передане власником, а також на підставах встановлених законом.

Зокрема, судом встановлено, що ОСОБА_19 є власником будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , право власності на які підтверджується договорами купівлі-продажу ННО 547076 та ННО 547074, укладених між ОСОБА_20 та ОСОБА_9 14.03.2019 земельної ділянки та житлового будинку по АДРЕСА_1 та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_9 на вказане вище нерухоме майно (індексні номери витягів 159545728 та 159550232), а також має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті громадянина України на ім`я ОСОБА_9 . Власник нерухомого майна не укладав з будь-якими особами договори у відповідності до ст. 398 ЦК України, а тому у відповідності до ст.ст. 316, 317 ЦК України, ОСОБА_9 , як особа, яка у відповідності до закону має право власності на будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 має право на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Оскільки ОСОБА_9 є власником житла, то вказаний факт об`єктивно виключає можливість порушення ним недоторканності власного ж домоволодіння, так як в останнього наявні всі законні правомочні підстави щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Натомість, потерпілими не надано та судом не встановлено правових підстав на підтвердження володіння, користування чи розпорядження домоволодінням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Таким чином, оскільки законним власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 , то його дії щодо потрапляння на власне ж домоволодіння є законними та виключають наявність складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України, характеризується лише прямим умислом, тобто винний усвідомлює, що порушує недоторканість житла громадян шляхом вчинення проникнення до житла та іншого володіння, незаконного проведення в них огляду чи обшуку, незаконного виселення чи інші дії, що порушують недоторканість житла.
Судом встановлено, що ОСОБА_10 перебував на подвір`ї будинку по АДРЕСА_1 на запрошення власника домоволодіння ОСОБА_9 , що свідчить про те, що ОСОБА_10 не вчиняв незаконних дій щодо проникнення до житла та іншого володіння особи; не мав умислу на незаконне проникнення до житла та іншого володіння особи, оскільки був впевнений у правомірності своїх дій.
Доводи апеляційної скарги представника потерпілих про те, що в Конституції та інших законах України не передбачено право будь-кого і будь-коли проникати в житло чи інше володіння особи тільки тому, що там хтось незаконно перебуває та володіє ним, окрім невідкладних випадків, зазначених у ч.2 ст. 30 Конституції України в даному випадку є неспроможними, оскільки законним власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 , а отже його дії щодо потрапляння на власне ж домоволодіння є законними та виключають наявність складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України.
Місцевий суд встановив, що стороною обвинувачення не надано суду доказів щодо застосування обвинуваченими до потерпілих насильства або висловлювання в їх сторону погроз його застосування, вчинення дій щодо виселення потерпілих з будинку чи вселення ОСОБА_9 у даний будинок, а також не надано доказів дій обвинувачених щодо позбавлення права власності потерпілих на майно, а саме домоволодіння по АДРЕСА_1 , оскільки судом встановлено, що потерпілі не мають права власності на будинок та земельну ділянку, які знаходяться по АДРЕСА_1 , з чим погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної прокурора про те, що суд не прийняв до уваги докази, надані стороною обвинувачення, є необґрунтованими з огляду на те, що судом першої інстанції досліджено та ретельно перевірено докази, надані як стороною захисту, так і стороною обвинувачення, проаналізовано їх та встановлено, що стороною обвинувачення не надано доказів щодо застосування до потерпілих насильства або висловлювання в їх сторону погроз його застосування, вчинення дій щодо виселення потерпілих з будинку чи вселення ОСОБА_9 у даний будинок, а також не надано доказів дій обвинувачених щодо позбавлення права власності потерпілих на майно.
Окрім того, відсутні будь-які відомості про погрози застосування насильства з боку ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до потерпілих. Зокрема, потерпіла ОСОБА_12 не надала жодного доказу факту погроз застосування насильства до неї, потерпіла ОСОБА_19 зазначила, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 не погрожували їй та не вчиняли щодо неї будь-яких насильницьких дій. Свідок ОСОБА_16 вказував, що погроз зі сторони ОСОБА_9 в адресу ОСОБА_12 не чув, свідок ОСОБА_17 зазначила, що криків та погроз від ОСОБА_9 не чула.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо ненадання оцінки речовим доказам, що свідчать про насильницьке проникнення на територію домоволодіння з метою виселення проживаючих там потерпілих, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, згідно яких ОСОБА_19 та ОСОБА_10 досудовим розслідуванням інкриміновано незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи, що порушує недоторканість житла громадян, із погрозою застосування насильства.
З огляду на викладене, колегія суддів прийшла до переконання у відсутності в діях обвинувачених ознак злочину, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України, з огляду на те, що законним власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , є саме ОСОБА_9 , що підтверджено матеріалами справи, будь-яких протиправних дій, пов`язаних з незаконним проникненням до житла та до іншого володіння особи із погрозою застосування насильства, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до потерпілих не вчиняли.
Таким чином, з огляду на те, що стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів щодо винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України, відсутні ознаки вищевказаного складу злочину, так як надані стороною обвинувачення та зібрані судом під час судового розгляду докази не підтверджують пред`явлене ОСОБА_21 та ОСОБА_10 обвинувачення.
Відтак, оцінивши у сукупності наявні у справі докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, достатності та взаємозв`язку в порядку ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи із засаді справедливості, виваженості та неупередженості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що пред`явлене ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення за ч.2 ст. 162 КК України не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, з чим погоджується апеляційний суд.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом виправдувального вироку щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також про безпідставність доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілих.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2021 рокущодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя Суддя Суддя