В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" грудня 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі Суд) у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 та учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.09.2021 за № 0002583 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кропивницький, громадянина України, не працюючого, розлученого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 Кримінального Кодексу України (далі КК),

у с т а н о в и в :
під час судового провадження, на підставі положень ст. 468 КПК України, 15.12.2021 між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та потерпілим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено угоду про примирення, у рамках даного кримінального провадження, у зв`язку з чим Суд в підготовчому судовому засіданні , на виконання вимог ч. 3 ст. 474 КПК, невідкладно зупинив проведення процесуальних дій і перейшов до розгляду угоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 , у підготовчому судовому засіданні, розуміючи наслідки затвердження угоди та права визначені ч. 5 ст. 474 КПК, просив затвердити угоду про примиренняі призначити узгоджену в ній міру покарання, при цьому беззастережно визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК в повному обсязі сформульованого обвинувачення та зазначив, що в повній мірі розуміє наслідки не виконання останньої, визначені ст. 476 КПК.

Потерпілий ОСОБА_5 , розуміючи наслідки укладання та затвердження даної угоди, визначені ст. 473 ч.1 п. 2 КПК України, у підготовчому судовому засіданні, вважав за необхідне угоду затвердити.

Прокурор групи прокурорів прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_4 , кожен окремо, в підготовчому судовому засіданні зауважили, що при укладенні даної угоди були дотримані вимоги і правила КПК Українита КК України, а тому є дійсними підстави, аби цю угоду затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену в угоді міру покарання та інші передбачені заходи.

Суд, заслухавши думку сторін угоди, прокурора, захисника, дослідивши матеріали провадження, перевіривши угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального Кодексу України та закону приходить до наступного.

Статтею 468 КПК України регламентовано, що в кримінальному провадженні може бути укладена угода між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.

Відповідно до ч. 3 ст. 469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Згідно з даною угодою, її сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 128 КК визнаючи, шляхом її укладення доведеним, що 05.09.2021 року, приблизно о 12 годині 00 хвилин, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , знаходився за адресою свого проживання, а саме: АДРЕСА_2 , комунальна квартира АДРЕСА_3 та вийшовши зі свого місця проживання, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 направлялися до магазину.
Через деякий час, повертаючись додому, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 біля під`їзду побачили ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які також мешкали у даному гуртожитку.
У подальшому, у ході спілкування, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розпочався словесний конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин.
Далі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зайшли до під`їзду, разом із ними забіг ОСОБА_5 та конфлікт переріс у бійку.
Перебуваючи на другому поверсі загального коридору, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 продовжився словесний конфлікт на ґрунті неприязних відносин, у ході якого, ОСОБА_6 дістав ніж, який носив при собі для демонстрації зброї в якості самозахисту. Водночас, ОСОБА_5 , який перебував у стані сп`яніння, рухаючись на ОСОБА_6 та намагаючись нанести останньому удар кулаком, не помічаючи ножа у правій руці ОСОБА_6 , який тримав зазначений ніж перед собою на рівні живота, за інерцією натикнувся на ніж в області черевної порожнини.
У результаті необережних дій ОСОБА_6 , який не передбачав можливості настання шкідливих наслідків від своїх дій, хоча повинен і міг їх передбачити, потерпілий ОСОБА_5 отримав тяжке тілесне ушкодження у вигляді колото-різана поранення черевної порожнини з пораненням брижі попериково-ободової кишки, повне пересічення підшлункової залози в ділянці тіла та хвоста з внутрішньочеревною кровотечею.
Того ж дня, потерпілого ОСОБА_5 з отриманими внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 з тілесними ушкодженнями було доставлено до КМКЛ ШМД, що за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, 3.
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ст. 128 КК, оскільки своїми умисними діями сприщив потерпілому необережне тяжке тілесне ушкодження.

Сторонами угоди визначено узгоджене ними покарання, яке обвинувачений повинен понести за вчинене кримінальне правопорушення, а саме обмеження волі на строк 1 рік зі звільненням від відбування покарання згідно ст. 75 КК України з іспитовим терміном у 1 рік.

Ініціювання та укладення угоди було здійснено у відповідності до положень ст. 469 КПК України та порушень норм останньої, у підготовчому судовому засіданні, судом не встановлено.

Безпосередньо в самій угоді про примиреннявикладено усі імперативні реквізити останньої, визначені ст. 471 КПК України, та доведено до відома її сторін наслідки укладення та затвердження, регламентовані ст. 473 КПК України, наслідки не виконання, визначені ст. 476 КПК України.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені угодою.

Покарання сторонами угоди визначено у відповідності до положень ст. ст. 50, 65-67 КК України, з урахуванням характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступіня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують останнє.

Підстав регламентованих п.п. 1-6 ч. 7 ст. 474 КПК України для відмови у затвердженні угоди прокурором не було доведено та судом не виявлено.

Таким чином, судом, у підготовчому судовому засіданні, встановлено, що умови даної угоди в повній мірі відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України, Кримінального кодексу Українита закону.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 314 та ч. 1 ст. 475 КПК України, у підготовчому судовому засіданні, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Щодо питання покладення обов`язків із числа регламентованих ст. 76 КК України та визначення строку випробування у порядку ст. 75 того ж Кодексу, то Суд враховує таке.

Положеннями статті 75 КК передбачено, що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.
Аналіз вищезазначеної норми свідчить, що питання визначення тривалості іспитового строку, який необхідно застосувати до підозрюваного/обвинуваченого, зокрема у випадку затвердження угоди про визнання вини, належить до дискреційних повноважень суду у визначених ст.75 КК межах.
При цьому поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року (справа №205/7091/16-к, провадження за касаційною скаргою №51-1532 км 19).
Таким чином, можливість визначення судом у випадку затвердження угоди тривалості іспитового строку в передбачених ст.75 КК межах на строк від одного до трьох років з одного боку та відмова обвинуваченого від права на апеляційне оскарження, крім випадків, передбачених ст.394 КПК, з іншого боку, становили передбачувані наслідки укладення угоди про визнання винуватості, з якими обвинувачений добровільно погодився.
При цьому суд враховує і викладену у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа 161/8590/19, провадження 51-5646км19) правову позицію, за якою визначення судом першої інстанції тривалості іспитового строку в межах, визначених ст.75 КК, само по собі не може свідчити про призначення покарання більш суворого ніж узгоджено сторонами угоди.
Відповідно слід констатувати, що тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом, з огляду на, що, як термін іспитового строку, так і перелік обов`язків визначає самостійно з урахуванням характеру та тяжкості висунутого обвинувачення, а саме: його класифікації за ст. 12 КК України, особливостей обставин вчинення: форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, характеру і ступеня тяжкості наслідків, що настали, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують останнє та вважає за необхідне визначити іспитовий строк у 1 рік із покладенням обов`язків регламентованих п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 цього Кодексу.

З урахуванням викладеного, Суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про примиренняміж сторонами шляхом ухвалення вироку і призначення обвинуваченому узгодженої міри покарання.

Питання арештованого майна судом врегульовується у порядку ст. 174 КПК.

Процесуальні витрати вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 314, 369-371, 373-374, 468-469, 471, 473-475 КПК України, Суд

у х в а л и в:
затвердити угоду про примирення укладену 15.12.2021 між ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та потерпілим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у кримінальному провадженні внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.09.2021 за № 0002583.

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 128 КК Українита призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертних досліджень в сумі 16 200, 42 грн.

Арешт майна накладений, згідно ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_11 від 15.09.2021 у справі 3 755/14746/21, на вилучене майно, а саме: змив речовини бурого кольору з підлоги кімнати, зріз тканини з речовиною бурого кольору, дві наволочки з подушки з речовиною бурого кольору, блакитні джинси, на яких наявні плями речовини бурого кольору, футболку синього кольору зі слідами речовини бурого кольору та ушкодженнями, шорти бежевого кольору та спідню білизну чоловічу з плямами речовини бурого кольору, взуття чорного кольору, скасувати.

Речові докази, визнані такими, згідно постанови старшого слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_12 від 06.09.21, повернути їх власникам ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , відповідно, окрім, як змив речовини бурого кольору з підлоги кімнати, зріз тканини з речовиною бурого кольору, дві наволочки з подушки з речовиною бурого кольору, блакитні джинси, на яких наявні плями речовини бурого кольору, футболку синього кольору зі слідами речовини бурого кольору та ушкодженнями, шорти бежевого кольору та спідню білизну чоловічу з плямами речовини бурого кольору, взуття чорного кольору, котрі знищити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених ст. 394 КПК України та з урахуванням обмежень визначених ч. 1 ст. 473 КПК України до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити учасникам судового провадження.

С у д д я Оксана БІРСА