КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/4103/2021 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 115 КК України Суддя - доповідач ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

23 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021 продовженообвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України на 60 днів, тобто до 12.11.2021 включно.

Суд першої інстанції своє рішення в частині продовження строку тримання під вартою мотивував тим, що ризики та обставини, які були враховані при обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та ст. 178 КПК України, надають підстави вважати, що останній може переховуватися від суду та продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, судом не встановлено. А існування, викладених у клопотанні прокурора, ризиків підтверджується тяжкістю покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021, якою продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 скасувати, та постановити ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього обов`язки, передбачені КПК України.
В обґрунтування апеляційних вимог, апелянт зазначає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_6 було подано безпосередньо через канцелярію Дніпровського районного суду м. Києва 13.09.2021 і стороні захисту та обвинуваченому не вручалося (розписка про отримання клопотання в матеріалах справи відсутня). Вказує, що стороною обвинувачення в заявленому клопотанні не надано жодних доказів наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому, основним аргументом прокурора було можливість переховування від суду та можливу втечу, оскільки обвинувачений обізнаний про міру можливого майбутнього покарання, а суддя в свою чергу не оцінив в сукупності всі обставини та постановив незаконне рішення, при цьому, сторона захисту в поданому до суду письмовому клопотанні про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання аргументовано спростувала всі ризики, які зазначені прокурором з посиланням на практику ЄСПЛ. В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 спростовує твердження прокурора про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, усвідомлюючи міру покарання, оскільки прокурором не надано доказів бажання переховуватися від суду. Одночасно апелянт наголошує, що обвинувачений ОСОБА_6 перебуває під вартою вже три роки і майже один місяць. Судові засідання або не проводяться в зв`язку із не явкою присяжних (хвороби тощо), потерпілих та їх представників, або зняті з розгляду, і фактично за участю адвоката на протязі шести місяців не відбулося жодного повноцінного судового засідання, лише відбувається продовження строку тримання під вартою. З цього приводу, на думку апелянта, вбачається порушення судом розумних строків судового слідства. Що стосується такого ризику, як перешкоджання проведення належного судового розгляду, то на думку апелянта,доводи прокурора є не підтвердженими, та такими, які прямо суперечать практиці ЄСПЛ, а тому не можуть бути прийняті до уваги судом під час вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою.
Апелянт вважає, що є всі законні підстави для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який, а саме на особисте зобов`язання, оскільки ризики, передбачені КПК України за час слухання вказаного провадження в суді за цей час відносно обвинуваченого ОСОБА_6 зникли.
Крім того, апелянт звертає увагу, що всі письмові докази, відео докази, знаходяться в матеріалах судового провадження, а речові докази знаходяться у прокурора, отже, можливості знищувати або спотворювати їх у обвинуваченого не має можливості, а не визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини, не є підставою для постійного продовження виняткового запобіжного заходу.

Згідно вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.
Як в поданій захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_7 апеляційній скарзі не заявлялося клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі, так і не надходило до суду окремого про це клопотання, а тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 422-1 КПК України, апеляційний розгляд здійснено без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали провадження, витребувавши та вивчивши копію обвинувального акта, клопотання прокурора та ухвалу суду, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, зважаючи на таке.
Згідно вимог ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд копій обвинувального акту, клопотання прокурора та ухвали суду, в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, ОСОБА_9 звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , яке в судовому засіданні 14.09.2021 підтримав та просив задовольнити, та продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , оскільки існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих, вчинення інших кримінальних правопорушень.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021 продовженоОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України на 60 днів, тобто до 12.11.2021 включно без визначенням розміру застави.

Висновок, викладений в оскаржуваній ухвалі щодо наявності підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону, а при розгляді питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Вирішуючи питання доцільності продовження тримання ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що ризики та обставини, які були враховані при обранні ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, передбачені п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України та ст. 178 КПК України, надають підстави вважати, що останній може переховуватися від суду та продовжувати вчиняти інші кримінальні правопорушення, оскільки обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1, 3 ст. 185 КК України, та вчинив новий злочин, то є підстави що може вчинити інший злочин. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, судом не встановлено.
Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризику переховування від суду, то вони є безпідставними з огляду на наступне.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, а саме умисне вбивство з корисливих мотивів, передбаченому п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, а також тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні та всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочинну діяльність , у якому обвинувачується, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою.
З огляду на наведене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що менш суворі запобіжні заходи, не можуть забезпечити уникнення ризиків та виконання ОСОБА_6 покладених на нього обов`язків.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обраний обвинуваченому запобіжний захід відповідає не лише особі обвинуваченого, а й характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується та не надає можливості перешкоджання інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню обвинуваченого від суду, ризик чого є реальним та дійсним. Судом першої інстанції не було встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність у раніше обраному обвинуваченим запобіжному заході у виді тримання під вартою відпала.
Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З врахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що обвинувачений може бути причетний до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Питання ж про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
За вказаних обставин застосування більш м`якого запобіжного заходу, на переконання колегії суддів, не забезпечить виконання обвинуваченою покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.
З приводу відсутності ризику перешкоджання проведення кримінальному провадженню, на який вказує в апеляційній скарзі захисник, то такі доводи апеляційної скарги колегія суддів оцінює критично, адже суд першої інстанції при продовженні дії строку тримання під вартою ОСОБА_6 не вказував на нього в оскаржуваній ухвалі.
Посилання ж адвоката, як на підставу скасування ухвали суду, на невручення прокурором обвинуваченому та захиснику копії клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, на думку колегії суддів, є безпідставними, оскільки по - перше, відповідно до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, а по - друге, прокурор в судовому засіданні оголосив своє клопотання, навів існування певних ризиків, які на його думку дають підстави для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, і з приводу цих ризиків висловилися як обвинувачений, так і захисник.
Що стосується посилання захисника на порушення розумності строку тримання під вартою, то колегія суддів зазначає наступне.
Так, розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте обрання строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).
Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвин ОСОБА_6 отезу Г.І. під вартою колегія суддів не встановила.
Таким чином, ухвала Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021 про необхідність продовження строку тримання обвин ОСОБА_6 отезу Г.І. під вартою є законною, обґрунтованою і вмотивованою, постановленою згідно норм кримінального процесуального закону з ретельним дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України, та ухвалена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, натомість, доводи та твердження захисника, про які йдеться в поданій апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційної інстанції вважає безпідставними, у зв`язку з чим приходить до висновку про залишення апеляційної скарги захисника обвин ОСОБА_6 отеза Г.І. ОСОБА_7 арова А.В. без задоволення, а ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021 - без змін.
Керуючись ст. 376, ст.ст. 404, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу захисника обвин ОСОБА_6 отеза Г.І. ОСОБА_7 арова А.В. залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 14.09.2021, якою продовжено строк тримання під вартою обвинувачено ОСОБА_6 теза Г.І. до 12.11.2021 включно залишити без змін.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________