ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/917/20 Номер провадження 11-кп/814/189/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника потерпілих адвоката ОСОБА_7
потерпілого ОСОБА_8
захисника адвоката ОСОБА_9
обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 травня 2020 року за №0000122, за апеляційними скаргами прокурора Глобинської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 на вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 08 липня 2021 року, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сміла Черкаської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , завідуючого складського комплексу ТОВ «АГРОХІМПРОДУКТ», з вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні малолітню дитину, несудимого, -

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Задоволено частково цивільний позов та стягнуто на користь:
- ОСОБА_8 з ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» 131 505 гривень 56 копійок і 125 гривень 28 копійок, а також із ОСОБА_10 - 1000 гривень і 27 000 гривень майнової та моральної шкоди відповідно;
- ОСОБА_12 з ТДВ «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» 3194 гривень 50 копійок та 159 гривень 73 копійки майнової й моральної шкоди відповідно, а також з ОСОБА_10 - 24 000 гривень моральної шкоди, відмовлено в іншій частині позовних вимог.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів.
За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 травня 2020 року приблизно о 13 годині 25 хвилин, керуючи автомобілем «Hyndai Tucson», н.з. НОМЕР_1 , на автодорозі «Оболонь-Іванівка-Проценки» поблизу с. Іванівка Семенівського р-ну Полтавської обл. у порушення вимог п. 10.1 ПДР України, не переконавшись у безпечності виконання маневру, виїхав на зустрічну смугу зустрічного руху та допустив зіткнення із зустрічним автомобілем «Mitsubishi Lancer», н.з. НОМЕР_2 , унаслідок чого водієві останньо згаданого транспортного засобу ОСОБА_8 та його пасажиру ОСОБА_12 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 08 липня 2021 року та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України 3 роки обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, в іншій частині вирок залишити без змін.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що місцевий суд при призначенні ОСОБА_10 покарання помилково врахував часткове відшкодування збитків як обставину, що його пом`якшує, оскільки така не відповідає положенням п.2 ч.1 ст.66 КК України, а сплачена потерпілим сума коштів є незначною у відношенні до розміру завданої їм шкоди та формальною з метою уникнення справедливого покарання, одночасно вказуючи на відсутність щирого каяття обвинуваченого, який під час судового розгляду заперечив свою винуватість у вчиненому.

При цьому, прокурор зазначає про те, що, окрім указаного, судове рішення в частині непризначення ОСОБА_10 додаткового покарання належним чином не мотивоване та ухвалене без урахування всіх обставин провадження.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 08 липня 2021 року та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України - 3 роки обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Свої вимоги ОСОБА_8 мотивує тим, що судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання належним чином не мотивовано зроблені висновки та не враховано те, що обвинувачений грубо порушив ПДР України у нескладній дорожній обстановці, унаслідок чого серйозно травмував двох потерпілих, спричинивши їм середньої тяжкості тілесні ушкодження, знищив належний ОСОБА_8 транспортний засіб, що був єдиним у родині, яка через зазначене відчуває постійні незручності.

У свою чергу, цей потерпілий вказує на невизнання винуватості та відсутність щирого каяття ОСОБА_10 , нездійснення останнім після оголошення вироку дій для відшкодування завданої потерпілим моральної шкоди.

Заслухавши суддю доповідача, прокурора, потерпілого та його представника, які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги, обвинуваченого та його захисника, які, посилаючись на часткове відшкодування шкоди та сплату штрафу, призначеного Оржицьким районним судом Полтавської області, просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ дійшла висновку про таке.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а саме в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження, ніким з учасників провадження не оспорюється, а тому згідно з ч.1 ст.404 КПК України оскаржуване судове рішення в зазначеній частині в апеляційному порядку не переглядається.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Цих вимог судом першої інстанції повною мірою дотримано не було.

У відповідності до п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок.

Частиною 1 ст. 420 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Пунктом 4 ч.1, а також ч.2 ст.409 КПК України регламентовано, що підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У п.1 ч.1 ст.413 КПК України визначено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

За ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно з положеннями ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Санкцією ч.1 ст.286 КК України (у редакції на момент вчинення кримінального правопорушення) передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Тобто, наведена частина статті кримінального закону надає можливість суду як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати такого покарання до особи. Указане положення закону України про кримінальну відповідальність має альтернативний характер застосування, і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд, залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог ПДР України, їх наслідків, тощо.

Доводи скарги прокурора про відсутність обставини, яка пом`якшує покарання часткового відшкодування завданого збитку, є безпідставними, оскільки ч.2 ст.66 КК України регламентовано, що при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті. Це означає, що передбачений у кримінальному законі перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним, та якщо суд дійде висновку, що певні обставини справи, не зазначені в ч.1 ст.66 КК України, треба врахувати при призначенні покарання як такі, що його пом`якшують, він повинен спеціально визнати їх такими і вказати про це в мотивувальній частині вироку. Як убачається з матеріалів провадження, у травні та червні 2020 року ОСОБА_10 добровільно здійснив часткове відшкодування потерпілим збитків, що підтверджується копіями роздруківок електронних платежів у матеріалах кримінального провадження та не заперечується ніким з учасників провадження (т.2 а.к.п. 149-150). Крім того, під час апеляційного розгляду обвинуваченим відшкодовано збитки ОСОБА_8 та ОСОБА_12 загальною сумою 18000 гривень, про що свідчать надані стороною захисту копії фіскальних чеків, а тому суд першої інстанції правомірно визнав наведену обставину як таку, що пом`якшує покарання обвинуваченого та вказав про це в мотивувальній частині судового рішення.

Призначаючи покарання ОСОБА_10 місцевий суд урахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким, необережним, обставини його вчинення та наслідки, що настали, особу обвинуваченого, який уперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце роботи, що пов`язане з переміщеннями між населеними пунктами, зареєстроване місце проживання, де характеризується позитивно, дані досудової доповіді, за якими можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства, думку потерпілих, наявність обставин, що пом`якшують покарання перебування на утриманні малолітньої дитини, часткове відшкодування збитку (загальною сумою 9000 гривень), а також відсутність обставин, що його обтяжують.

З огляду на все зазначене в сукупності, цей суд дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому основного покарання у виді штрафу в максимальному розмірі, яке за своїм видом та розміром є законним, справедливим, сприятиме меті покарання, тобто буде достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим ОСОБА_10 , так і іншими особами, а також не становитиме «особистий надмірний тягар для особи». Підстави вважати призначене основне покарання явно несправедливими через м`якість, про що порушується питання в апеляційних скаргах, відсутні.

Однак, поряд з викладеним, місцевий суд, не призначаючи обвинуваченому додаткове покарання за ч.1 ст.286 КК України, не навів достатні аргументи й підстави для ухвалення рішення в цій частині, та недостатньо врахував грубий характер порушення ПДР України у нескладній дорожній ситуації ОСОБА_10 , який, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з іншим автомобілем, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, за відсутності будь-яких об`єктивних причин так діяти. Нехтування обвинуваченим елементарними правилами безпеки створювало реальну загрозу для життя учасників дорожнього руху, та, як наслідок, призвело до травмування декількох потерпілих, а саме водієві та пасажиру «Mitsubishi Lancer», н.з. НОМЕР_2 , спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження. Суспільна небезпека від можливих наслідків порушення ПДР України та тих, що настали, значно перевищує особисті інтереси обвинуваченого.

Слід також звернути увагу на посткримінальну поведінку ОСОБА_13 , який під час розгляду кримінального провадження належної критичної оцінки наведеному порушенню не надав, висуваючи версії щодо часткової невинуватості в учиненому, завдані потерпілим збитки за цивільними позовами в повному обсязі не відшкодував.

Крім того, суд першої інстанції помилково зазначив, що потерпілі не наполягали на призначенні ОСОБА_10 додаткового покарання, оскільки потерпілий ОСОБА_12 у судових дебатах просив призначити обвинуваченому максимальне покарання, не проводячи розмежування та не вказуючи окремо про позицію щодо обрання основного чи додаткового заходу примусу, що підтверджується технічним носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції (06:01-06:03 хвилини аудіозапису). Так, думка потерпілого хоча і не є вирішальною при реалізації судом своїм дискреційних повноважень, однак з огляду на двооб`єктний характер злочину, передбаченого ст.286 КК України, підлягає обов`язковому врахуванню в сукупності з іншими обставинами справи.

Колегія суддів зауважує, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є частиною їх трудових обов`язків. Існування цієї обставини потребує лише більш виваженого підходу під час обрання заходу примусу, з урахуванням загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.

Так, ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення ОСОБА_14 додаткового покарання за обставин даного кримінального провадження негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись Правил дорожнього руху.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо непозбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами зроблено без належного врахування всіх обставин, які мають правове значення під час вирішення наведеного питання, та такі обставини переконливо свідчать про необхідність і доцільність призначення ОСОБА_10 додаткового покарання.
Отже, місцевим судом закон України про кримінальну відповідальність застосовано неправильно, що призвело і до м`якості покарання, через це в указаній частині оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з ухваленням судом апеляційної інстанції нового вироку.
При призначенні ОСОБА_10 додаткового покарання за ч.1 ст.286 КК України, колегія суддів ураховує ступінь тяжкості даного злочину, який згідно ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, що вчинений хоча і з необережності, однак через безвідповідальне ігнорування ОСОБА_10 ПДР України та грубе порушення їх положень у нескладній дорожній обстановці, внаслідок чого потерпілі (водій та пасажир зустрічного автомобіля) отримали середньої тяжкості тілесні ушкодження, особу обвинуваченого, який уперше притягується до кримінальної відповідальності (т.2 а.к.п. 139-140), належну критичну оцінку зазначеному вище порушенню не надав, має постійне місце роботи, що пов`язане з керуванням автомобілем, де характеризується позитивно (т.2 а.к.п.141), сплатив призначений вироком суду штраф, дані досудової доповіді, за якими можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення чи обмеження волі можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (т.1 а.к.п.139-140), думку потерпілих ОСОБА_12 , який у місцевому суді просив призначити обвинуваченому максимальне покарання, ОСОБА_8 , який у суді першої інстанції зазначив щодо вирішення справи відповідно до вимог закону, в апеляційному суді підтримав позицію про необхідність призначення винному покарання в максимальних межах як основного, так і додаткового, наявність обставин, що пом`якшують покарання перебування на утриманні малолітньої дитини (шляхом сплати аліментів на її користь, т.2 а.к.п. 143, 216-233), добровільне часткове відшкодування завданого збитку (загальними сумами 9015 гривень 08 копійок у суді першої інстанції та 18000 гривень в апеляційному суді), й відсутність обставин, що його обтяжують.

Урахувавши зазначене, колегія суддів, дійшла висновку, що додаткове покарання ОСОБА_10 повинно бути призначено не в максимальних межах санкції ч.1 ст.286 КК України, що сприятиме його меті, визначеній у ст.50 КК України, буде достатнім для запобігання вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху, як обвинуваченим, так й іншими особами, справедливим та необхідним покаранням, а також відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи.

Отже, апеляційні скарги слід задовольнити частково.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 420 КПК України колегія суддів апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Глобинської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Оржицького районного суду Полтавської області від 08 липня 2021 року щодо ОСОБА_10 у частині призначення покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, у вигляді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня його проголошення і може бути оскаржений шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4