Справа № 461/1166/22
Провадження № 1-кс/461/792/22
23.02.2022 року, слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_2
представника заявника ОСОБА_4
розглянувши в судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого та прокурора щодо неповернення вилученого майна,-
Заявник звернувся до суду з вказаним клопотанням яке мотивоване тим, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова було надано дозвіл на проведення обшуку, в ході якого було вилучено ряд речей та документів, частина з яких не була зазначена в ухвалі суду. Вказав, що хоча суд зазначає у своїй ухвалі про надання дозволу на відшукання не облікованих грошових коштів, отриманих внаслідок ведення протиправної господарської діяльності або отриманих незаконним шляхом, слідчий, на думку заявника, здійснив незаконне виконання ухвали суду, шляхом позбавленням права ОСОБА_3 розпоряджатися грошовими коштами, і впродовж трьох тижнів не провів жодної слідчої дії для встановлення об`єктивної істини. Станом на день подання вказаної скарги, відсутня ухвала слідчого судді про арешт тимчасово вилученого майна. Повідомив, що оскільки вилучене майно не підпадає під жоден пункт ч. 2 ст. 167 КПК України, таке має бути повернуто власнику.
Заявник та його представник в судовому засіданні вимоги скарги підтримали в повному обсязі.
Слідчий та прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечили, та вказали наступне. Слідчим суддею в ухвалі про надання дозволу на проведення обшуку зазначено перелік майна, яке має значення для кримінального провадження. Таке майно й було вилучено слідчим під час проведення обшуку. Враховуючи вищевикладене, підстави для задоволення скарги, - відсутні.
Слідчий суддя, дослідивши надані матеріали клопотання, заслухавши думку учасників кримінального провадження, приходить до висновку, що таке задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Положення статей 317 та 319 ЦК України визначають зміст права власності, зокрема, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У той же час, відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так, арешт на майно, що є речовим доказом у кримінальному провадженні, за правилами ч. 3 ст. 170 КПК України може бути накладений незалежно від суб`єкту, що є його власником, процесуального статусу останнього, розміру шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, можливості застосування спеціальної конфіскації або конфіскації майна як виду покарання.
За правилами ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
У той же час, положення ч. 1 ст. 174 КПК України визначають, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
При цьому, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що майно, яке має ознаки речового доказу може вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна з підстави передбаченої п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
До компетенції органу досудового розслідування належить встановлення чи є вказане майно предметом злочину і хто ж фактично є його власником, для чого, з метою його збереження, запобігання приховування, пошкодження, псування, зникнення, втраті, знищення, використання, пересування, передачі, відчуження, слідчим суддею накладено на нього арешт як на речовий доказ, який у разі повідомлення особі про підозру у майбутньому може бути предметом забезпечення виконання вироку.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, втручання у власність (користування) юридичних осіб це вимушений захід, який держава застосовує тимчасово для досягнення певного результату. Втручання держави у володіння майном є виправданим, якщо воно здійснюється для задоволення суспільного інтересу, у визначенні якого суд надає державам право користуватися значною свободою розсуду з огляду на те, що національні органи влади краще знають потреби власного суспільства і перебувають у кращому становищі, ніж міжнародний суддя для оцінки того, що становить суспільний інтерес. Правомірним є арешт за умови одночасного існування критерії в правомірності цього втручання (зокрема, законності, суспільного інтересу та справедливого балансу).
Отже, оскільки вилучене в ході обшуку майно постановою слідчого визнано речовим доказом, має доказове значення в кримінальному провадженні та передбачено ухвалою слідчого судді про надання дозволу на проведення обшуку,- в задоволенні клопотання про його скасування слід відмовити.
В той же час, оскільки на статут з доповненнями КНП ЛОР «Львівський обласний медичний центр превенції та терапії узалежнень» на 11 аркушах, який був вилучений в ході проведення обшуку не було накладено арешту,- його слід повернути власнику.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 170, 174 КПК України, слідчий суддя,-
Скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого та прокурора щодо неповернення вилученого майна, - задовільнити частково.
В задоволенні іншої частини скарги,- відмовити.
Повний текст ухвали проголошено 25 лютого 2022 року о 11 год. 00 хв.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1