ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/1248/18 Номер провадження 11-кп/814/892/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №3000043, за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Токарі Лохвицького р-ну Полтавської обл., громадянина України, українця, пенсіонера, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

за ознаками вчинення кримінальних правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 115 КК України, -

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру, ОСОБА_10 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 09 червня 2021 року, -

В С Т А Н О В И Л А :
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_10 .

Застосовано відносно ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення задоволений частково.

Стягнуто зі ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 16980 грн. 00 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, - 300000 грн. 00 коп., а всього кошти в загальному розмірі 316980 грн.

Згідно ухвали суду, ОСОБА_10 10.05.2018 року у покинутому сіннику, розташованому поблизу власного домоволодіння в с. Токарі Лохвицького району Полтавської області, знайшов обріз мисливської рушниці "ИжК" 16 калібру, серійний номер " НОМЕР_1 ", який привласнив, переніс до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де зберігав без передбаченого законом дозволу.

17.05.2018 року під час обшуку домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_10 по АДРЕСА_1 у приміщенні літньої кухні виявлено та вилучено обріз мисливської рушниці "ИжК" 16 калібру, серійний номер " НОМЕР_1 ", що ОСОБА_10 зберігав без передбаченого законом дозволу, та який згідно висновку експерта № 1314 від 25.06.2018 року являється вогнепальною зброєю - обрізом одноствольної мисливської гладкоствольної рушниці "ИжК", серійний номер " НОМЕР_1 ", 16 калібру, виготовленим саморобним способом з мисливської рушниці промислового виготовлення, що виразилося в укороченні ствола до залишкової довжини 298 мм, видаленні прикладу та встановленні саморобного пістолетного руків`я, та є придатним для проведення пострілів мисливськими патронами 16 калібру.

17.05.2018 року близько 08 год. 00 хв. ОСОБА_10 почув сварку між своєю дружиною ОСОБА_12 та сусідом ОСОБА_13 , яка відбувалась на межі його домоволодіння по АДРЕСА_1 . Маючи раніше сформовані неприязні стосунки з ОСОБА_13 , взяв удома обріз мисливської рушниці "ИжК" 16 калібру, серійний номер " НОМЕР_1 ", споряджений набоєм, та направився на місце сварки, де умисно здійснив прицільний постріл з обрізу мисливської рушниці шротовим зарядом у тулуб ОСОБА_13 , після чого разом з дружиною ОСОБА_12 залишив місце події, забравши обріз мисливської рушниці.

Внаслідок вогнепального шротового поранення тулубу з пошкодженням внутрішніх органів та судин, що призвело до розвитку шоку-крововтрати, настала смерть ОСОБА_13 на місці події.

Дії ОСОБА_10 , що виразились у придбанні, носінні, зберіганні вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу кваліфіковано за ч. 1 ст. 263 КК України.

Дії ОСОБА_10 щодо вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України.

Оскільки в результаті проведення додаткової комісійної судово-психіатричної експертизи судовими експертами встановлено, що ОСОБА_10 підпадає під дію ч. 3 ст. 19 КК України та визначено, що він потребує застосування саме примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, з урахуванням хворобливого стану обвинуваченого, оцінка якого здійснювалась фахівцями, і характеру вчинених суспільно-небезпечних діянь, є обґрунтовані підстави стверджувати про те, що він являє небезпеку для суспільства, колегія суддів прийшла висновку, що з метою запобігання вчинення нових суспільно-небезпечних діянь він потребує лікування в закладі з наданням психіатричної допомоги з посиленим наглядом.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 просить змінити ухвалу суду в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_10 із ст. 115 на ст. 118 КК України та із застосуванням судом примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом на застосування судом примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з загальним наглядом.

Зазначає, що ОСОБА_10 йшов на місце події з метою захисту своєї дружини ОСОБА_10 , загроза її життю була реальна і всі дії ОСОБА_10 були викликані необхідністю обороняти дружину.

При застосуванні судом примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом судом не враховано вік обвинуваченого, який має онкологічне захворювання, ледве пересувається.

Інші учасники процесу вирок суду не оскаржили.

Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Як повідомив захисник, ОСОБА_10 на даний час за станом здоров`я не може прибути в судове засідання. Не заперечував проти розгляду апеляційної скарги без участі ОСОБА_10 .

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе проводити апеляційний розгляд вказаного кримінального провадження у відсутність особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру, ОСОБА_10 , який жодних клопотань про обов`язкову участь до суду не подавав. Крім того, захисник ОСОБА_7 , який подав апеляційну скаргу з інтересах обвинуваченого вважав за можливе провести судовий розгляд провадження за відсутності, ОСОБА_10 .

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої ним апеляційної скарги в інтересах обвинуваченого, заперечення прокурора та представника потерпілого ОСОБА_8 проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до положень ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до матеріалів провадження при встановленні судом фактичних обставин події доведена причетність ОСОБА_10 до вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та вчинення діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України.

Встановлення судом факту вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК та ч.1 ст. 263 КК України підтверджується дослідженими в судовому засіданні і детально викладеними у вироку доказами в їх сукупності.

Встановлення судом факту вчинення ОСОБА_10 суспільно небезпечного діяння, було здійснено з урахуванням показань самого ОСОБА_10 , показань потерпілого, свідків даними протоколу огляду домоволодіння ОСОБА_14 від 17.05.2018, пртоколу огляду трупа від 17.05.2018, протоколу обшуку в домоволодінні ОСОБА_10 від 17.05.2018, протоколів огляду від 17.05. та 18.05.2018,

Наведені показання та відповідні письмові докази, об`єктивно узгоджуються з даними проведених судово-медичних експертиз.

Сам ОСОБА_10 надавав пояснення у суді першої інстанції про те, що вважає себе невинуватим, проте не заперечував про конфлікт, який виник між його дружиною та потерпілим.

Колегія суддів на підставі перевірених матеріалів кримінального провадження приходить до висновку, що доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_10 слід перекваліфікувати із ч.1 ст.115 КК України на ст.118 КК України, є безпідставними, виходячи з наступного.

Обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на протиправне позбавлення життя потерпілого. Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Так, умисне вбивство (ч.1 ст.115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується: 1) діянням у вигляді посягання на життя іншої людини; 2) наслідком у вигляді смерті людини; 3) причинним зв`язком між вказаними діяннями та наслідком.

Розмежування умисного вбивства (ч.1 ст.115 КК України) і умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони (ст.118 КК України) здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Окрім того, при визначенні вини при вбивстві, враховуються, зокрема, способи вчинення діяння, локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які є тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини у зазначених злочинах з матеріальним складом обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до них.

Перевіряючи доводи захисника про необхідність перекваліфікації на ст. 118 КК України колегія суддів погоджується із викладеними мотивами у вироку суду першої інстанції.

Колегія судді не приймає доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого стосовно того, що вистріл в бік ОСОБА_13 обвинувачений здійснив з метою захисту своєї дружини ОСОБА_12 від нападу на неї ОСОБА_13 , оскільки не спростовують винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення щодо ОСОБА_13 та не впливають на кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК України.
Про конфліктні ситуації, які постійно виникали з різних причин та часті сварки між сім`ями ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які тривали більше 20 років, вказували допитані у суді свідки та не заперечував й сам ОСОБА_10 .
Так, матеріали провадження не містять даних про те, що ОСОБА_13 здійснив напад на ОСОБА_12 , наносив їй удари сапою, яку тримав в руках, й того, що саме від його дій утворилось садно по тильній поверхні правої кисті, Крім того, відповідно до висновку експерта № 46 від 07.08.2018 року на поверхні наданої на дослідження сапи крові не спостерігалося.
Сварка відбувалась поруч з межею між домоволодіннями й тіло ОСОБА_17 виявлене на території його власної садиби в положенні на спині ногами в бік паркану та утримуючи обома руками за держак сапи, яку він відібрав у ОСОБА_12 , що об`єктивно ставить під сумнів твердження обвинуваченого про те, що постріл був здійснений ним в той момент, коли потерпілий намагався перелізти через паркан, який являє собою сітку-рабицю висотою 140 см.
Таким чином, встановлені судом обставини та досліджені докази, на переконання суду, об`єктивно та достовірно не доводять того факту, що ОСОБА_13 в ході конфлікту з дружиною ОСОБА_10 застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли б становити реальну загрозу життю або здоров`ю ОСОБА_10 або його дружини, і, відповідно, у ОСОБА_10 виникли підстави для самозахисту або необхідності відвернення посягання на його дружину з боку потерпілого.
Оцінюючи встановлені під час судового розгляду справи обставини, аналізуючи досліджені докази в їх сукупності та логічному взаємозв`язку, з урахуванням обраного ОСОБА_10 знаряддям злочину, незначної відстані між ним та ОСОБА_13 в момент здійснення пострілу, локалізації пострілу в область розташування життєво важливих органів, колегія суддів приходить до висновку про доведеність наявності умислу саме на заподіяння смерті останньому.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для висновку, що ОСОБА_10 діяв, перебуваючи у стані необхідної оборони, а тому доводи його захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_10 на ст. 118 КК України є безпідставними і такими, що не заслуговують на увагу.
У зв`язку з цим, посилання на те, що ОСОБА_10 не ставив на меті убивство, є безпідставним, оскільки, направляючи зброю в бік потерпілого, який достовірно для нього знаходився поряд з ним на невеликій відстані, мав би свідомо припускати настання смерті особи, в бік якого він її направляє.

Колегія суддів вважає, що конкретні обставини справи, характер та локалізація завданих тілесних ушкоджень потерпілому в область тулуба переконливо свідчать про те, що засуджений усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали, тобто доводять, що його умисел був спрямований саме на заподіяння смерті потерпілого, а тому його дії за ч. 1 ст. 115 КК України судом першої інстанції кваліфіковано правильно.
За змістом ч.1 ст. 513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує, зокрема, чи слід застосовувати до особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які саме.
Згідно ч. 1 ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005р. «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).
Доводи апеляційної скарги захисника про необхідність зміни виду примусових заходів, а саме застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом є необґрунтованими.

Суд першої інстанції провівши судовий розгляд справи в порядку, передбаченому ст.512 КПК України, врахувавши обставини і характер скоєння даного кримінального правопорушення, особу ОСОБА_10 та висновок додаткової комісійної судово-психіатричної експертизи, встановлено, що ОСОБА_10 підпадає під дію ч. 3 ст. 19 КК України та визначено, що він потребує застосування саме примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, з урахуванням хворобливого стану обвинуваченого, оцінка якого здійснювалась фахівцями, прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом.
У колегії суддів немає сумнівів в об`єктивності та достовірності додаткової комісійної судово-психіатричної експертизи, який був складений судово-психіатричними експертами, які попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, дотримані права учасників процесу при призначенні і проведенні експертизи, а висновок експерта достатньо мотивований.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно проаналізував висновок судово-психіатричної експертизи, дослідив матеріали провадження, докази на підтвердження вчинення ОСОБА_10 суспільно-небезпечного діяння та прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про застосування до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
За таких обставин, на час розгляду апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для зміни виду примусових заходів медичного характеру застосованих до ОСОБА_10 судом першої інстанції. Тому колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки воно постановлено з дотриманням вимог, передбачених ст.ст. 92-96 КК України, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні. У зв`язку з чим, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 задоволенню не підлягає.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що місцевий суд застосовуючи до ОСОБА_10 примусові заходи медичного характеру помилково в своїй ухвалі одночасно встановив обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання відповідно до ст. 66, 67 КК України.

З урахуванням положень статті 513 КПК України, суд встановлює такі питання як: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою;

Далі, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Таким чином, призначаючи примусове лікування суд позбавлений можливості встановлювати обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання відповідно до ст. 66, 67 КК України, оскільки примусові заходи медичного характеру не є покаранням.

За таких обставин колегія суддів приходить до переконання, що вказані обставини підлягають виключенню із мотивувальної частини ухвали.
Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м.Полтави від 09 червня 2021 року про застосування відносно ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом без змін.

Виключити з мотивувальної частини ухвали Ленінського районного суду м.Полтави від 09 червня 2021 року посилання на пом`якшуючі та обтяжуючі обставини покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4