У Х В А Л А
Справа № 185/7347/21

Провадження № 1-кс/185/1581/21

10 вересня 2021 року м. Павлоград

Слідчий суддя Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання дізнавача СД Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна,-
В С Т А Н О В И В :
Поданим на розгляд слідчому судді клопотанні, дізнавач, в межах досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000329 від 10 вересня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, порушує питання про накладення арешту на майно:
-автомобіль марки "Volvo" модель «FH 12» д.н. НОМЕР_1 шляхом позбавлення права ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на відчуження, та користування, з метою забезпечення збереження речових доказів.

-автомобільний причіп марки «KOGEL» модель «S 24» д.н. НОМЕР_2 шляхом позбавлення права ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на відчуження, та користування, з метою забезпечення збереження речових доказів.

-П`ять бетонних блоків які знаходяться в кузові автомобіля марки "Volvo" модель «FH 12» д.н. НОМЕР_1 та причіпу марки «KOGEL» модель «S 24» д.н. НОМЕР_2 з метою забезпечення збереження речових доказів.
-Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 з метою збереження речових доказів.

Постановою дізнавача СД Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області від 10 вересня 2021 року вказане майно було визнано речовими доказами.
Ознайомившись з поданим клопотанням, дослідивши документи, як надані слідчому судді на обґрунтування доводів клопотання, приходжу до наступного висновку.
Під заходами забезпечення кримінального провадження прийнято розуміти передбачені КПК заходи примусового характеру, які застосовуються за наявності підстав та в порядку, встановленому законом, з метою запобігання і подолання негативних обставин, що перешкоджають або можуть перешкоджати вирішенню завдань кримінального провадження, забезпеченню його дієвості.
Арешт майна є одним із таких заходів забезпечення кримінального провадження - ст. 131 ч.2 п.7 КПК України.
Підставами для застосування заходів забезпечення кримінального провадження КПК визначає: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться у клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

При цьому слідчий суддя враховує, що обов`язок доведення існування зазначених обставин КПК покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.
Статтею 170 КПК України визначено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до пложень ч.1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно п.1 ч. 2 ст. 171 КПК України в клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено підстава і мета згідно ст. 170 цього Кодексу та обґрунтування необхідності арешту майна.
Аналіз наведених вище вимог закону вказує, що діючим законодавством передбачений обов`язок, а не право слідчого (прокурора) надання доказів та доведення перед судом їх переконливості, оскільки під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються; та застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе наявності трьох необхідних ознак, необхідних для застосування заходів забезпечення кримінального провадження (ст. 132 КПК України).
З огляду на вказане, слідчим суддею враховується та обставина, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Статтею 172 ч. ч. 2, 3 КПК України передбачено, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати. Крім того також повинно бути вказано: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
З огляду на все вищевикладене, слідчий суддя дійшов висновку про те, що дізнавачем не доведено, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, до речі підозра взагалі нікому не оголошена на даний час;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого дізнавач звертається із цим клопотанням.
Враховуючи відсутність усіх трьох необхідних складових для можливості застосування заходів забезпечення кримінального провадження, не допускається застосування таких заходів.
Зокрема, матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника або користувача майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, тобто втручання у права користувача у даному конкретному випадку не відповідає вимогам законності і може розцінюватися як свавільне.
Окрім того, клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке не було визнано речовими доказами не узгоджується з вимогами ст.171 КПК України.
Окрім іншого, клопотання не конкретизоване щодо підстав, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна та спосіб його виконання.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»). Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар» (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
Окрім цього, виходячи із системного тлумачення положень КПК України, норми глав 10, 17 розділу ІІ «Заходи забезпечення кримінального провадження» КПК України, які, зокрема, регламентують накладення слідчим суддею арешту на майно у кримінальному провадженні, не підлягають одночасному застосуванню та вирішенню під час розгляду слідчим суддею питання про примусову реалізацію речових доказів, яке вирішується в порядку ст.100 КПК України, оскільки стосуються різних за своєю правовою природою кримінально-процесуальних інститутів.
Окрім цього, обґрунтування прокурором в, яке призведе до втручання в права особи, гарантовані ЄКПЛ (зокрема ст.1 Протоколу 1 до ЄКПЛ) буде повністю протирічити функціональному призначенню застосування практики ЄСПЛ під час здійснення судового контролю у кримінальному провадженні, яке полягає у забезпеченні прав і свобод людини, що гарантовані ЄКПЛ, що свідчить про некоректне та відверто маніпулятивне застосування практики Європейського суду стороною обвинувачення (прокурором).
Викладене свідчить про недотримання прокурорм вимог ст.171 КПК України, а відтак зумовлює повернення клопотання для усунення недоліків.
На підставі викладеного, керуючись ч.3 ст.172 КПК України,-

П О С Т А Н О В И В :
Клопотання дізнавача СД Павлоградського РВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_2 , погоджене з прокурором Павлоградської окружної прокуратури Дніапропетровської області ОСОБА_3 про арешт майна про арешт майна повернути для усунення недоліків, встановивши строк в сімдесят дві години з моменту постановлення ухвали.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя ОСОБА_1