№ 207/3315/21
№ 1-кп/207/423/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року суддя Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши заяву представника потерпілого ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову, поданого у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0000702 від 15.05.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.272 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0000702 від 15.05.2019, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 272 КК України.

25.10.2021 року на адресу суду від представника потерпілого ОСОБА_4 надійшов цивільний позов про відшкодування матеріальних збитків завданих вчиненням кримінального правопорушення, який потерпілий та його представник просили прийняти до розгляду.

Одночасно з цивільним позовом до суду подана заява про забезпечення позову, відповідно до якої потерпілий ОСОБА_3 просить вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, яке належить ОСОБА_5 ..

Потерпілий та його представник вважають, що відсутність забезпечення позову може призвести до суттєвого ускладнення виконання рішення суду, у випадку задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України - цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Розглянувши заяву представника потерпілого про забезпечення позову, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

На підставі ч. 2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

На підставі п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується шляхом накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 22 грудня 2006 року N 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам».

Відповідно до рішень ЄСПЛ від 09 червня 2005 р. у справі «Бакланов проти Російської Федерації», від 24 березня 2005 р. по справі «Фрізен проти Російської Федерації» суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому у структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Як вбачається із поданого представником потерпілого клопотання про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на все належне майно обвинуваченого ОСОБА_5 , до заяви не додано відомостей на підтвердження наявності майна у відповідача та орієнтовної вартості майна, яке належить арештувати, тому з огляду на це, суд з об`єктивних причин позбавлений можливості встановити, що вартість майна, яке належить арештувати, з метою забезпечення цивільного позову, є співмірною розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони цивільному відповідачу здійснювати певні дії.

Таким чином, відсутність відповідних підтверджуючих документів (відповідних документів щодо об`єктів майна, звітів про оцінку майна, висновків спеціалістів щодо його вартості), унеможливлює дотримання та виконання судом вимог п.п. 4,5 ч.2 ст.173 КПК України і як наслідок є підставою для відмови у задоволенні даного клопотання про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. 128 КПК України, ст.ст. 149-159 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника потерпілого позивача ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про арешт майна з метою забезпечення цивільного позову, поданого у кримінальному провадженні, внесеного до ЄРДР за №0000702 від 15.05.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 ст. 272 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1