Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

15 березня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відео конференції з ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» кримінальне провадження № 0000449щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не працюючого, не одруженого, з базовою загальною середньою освітою, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 25 травня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 25.05.2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено покарання вісім років позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів та знято арешт з майна, накладений ухвалами слідчого судді від 29.04.2020 року.

Як визнав доведеним суд, 23 квітня 2020 року близько 19 год. ОСОБА_6 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , під час конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно наніс не менше п`яти ударів клинком ножа в життєво-важливі органи - ділянки шиї та грудної клітки останнього, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді проникаючих поранень м`яких тканин грудної клітки зліва, колото-різаних ран в ділянці 5-го міжребер`я, які проникають у плевральну порожнину зліва з ушкодженням серця, лівої легені та крововиливом в ліву плевральну порожнину, що супроводжувалося масовою крововтратою, від яких ОСОБА_8 помер на місці події.
У поданій апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , не оспорюючи факт нанесення ним ОСОБА_8 ударів ножем, вказує, що ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності і позитивно характеризується, вчинив вбивство, обороняючись від протиправних дій ОСОБА_8 , перевищивши при цьому межі необхідної оборони, а тому в його діях вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст. 118 КК України. Зазначає, що судом при ухваленні вироку не враховано тверджень ОСОБА_6 про перебування ОСОБА_8 в нетверезому стані, провокативні дії останнього, спрямовані на конфлікт, та нанесення йому ОСОБА_8 безпричинного удару рукою під ребра, а також показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мами і бабусі ОСОБА_6 , котрі під час судового розгляду зазначили про системні образи з боку потерпілого щодо ОСОБА_6 .

Просить оскаржуваний вирок змінити та перекваліфікувати дії підзахисного з ч. 1 ст. 115 КК України на ст.118 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтримання поданої апеляційної скарги, доводи прокурора, який просить залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 в умисному вбивстві ОСОБА_8 за обставин, вказаних у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді справи, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних доказів, які свідчать про умисне заподіяння ОСОБА_6 смерті потерпілому. Характер і механізм завданих тілесних ушкоджень вказують, що ОСОБА_6 діяв з умислом, направленим на протиправне заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень з неприязних відносин, що ускладнилися під час конфлікту.

Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_6 , не заперечуючи факту нанесення ним ножем ОСОБА_8 ударів в область шиї і грудної клітки, зазначив, що не мав умислу вбивати ОСОБА_8 , а лише оборонявся, оскільки відчув з його боку агресію та загрозу своєму життю і здоров`ю. Ствердив, що 23 квітня 2020 року знаходився з вітчимом вдома, ввечері між ним та ОСОБА_8 , який був у стані алкогольного сп`яніння, виник конфлікт на порозі будинку, під час якого він хотів вийти, а ОСОБА_8 , стоячи у дверях, наніс йому один удар лівою рукою під праве ребро, після чого він, відчуваючи небезпеку, дістав з кишені ніж, який носив при собі, і наніс ОСОБА_8 три удари ножем в область живота, грудної клітки та шиї, після чого пішов у кімнату, де переодягнувся і поклав ножа.
За показаннями членів родини ОСОБА_6 матері ОСОБА_9 та бабусі ОСОБА_10 слідує, що у ОСОБА_6 з ОСОБА_8 дійсно часто виникали конфлікти, ОСОБА_8 чіплявся до ОСОБА_6 і ображав його.
Показання зазначених свідків свідчать про дійсний стан та характер стосунків у даній родині і підтверджують факт неприязних відносин, які склалися між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 .

За висновком експерта № 99 від 31.07.2020 (т.1 а.с. 110-122), на складному ножі, вилученому у ОСОБА_6 , зокрема, на клинку та руків`ї, виявлено кров людини, генетичні ознаки якої збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 , та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_6 .
Відповідно до висновку експерта №110-мк (т.1 а.с.188-192), на одязі трупа ОСОБА_8 виявлено 5 колото-різаних пошкоджень: одне на комірі спереду зліва, три в середній третині спереду зліва і одне в середній третині спинки зліва; на тканині майки виявлено 4 колоторізаних пошкодження, які виникли не менше, ніж від 4-5 травматичних дій плоским, одностороннє загостреним, колюче-ріжучим травмуючим знаряддям на зразок клинка ножа, що пояснює кількість та локалізацію спричинених ушкоджень.
Протоколом огляду трупа ОСОБА_8 від 24.04.2020 (т.1 а.с.123-126) зафіксовано колото-різані рани, які, згідно висновку експерта №228 (т.1 а.с.134-138), виникли внаслідок п`яти травматичних дій плоским, одностороннє загостреним, колюче-ріжучим травмуючим знаряддям на зразок клинка ножа. Смерть ОСОБА_8 настала в результаті проникаючих ножових колото-різаних поранень грудей з ушкодженням серця та легені, які супроводжувалися вираженою внутрішньо - грудною та зовнішньою кровотечею з розвитком масивної крововтрати, між якими існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, що узгоджується і з даними слідчого експерименту від 15.07.2020 з фототаблицями (т.2 а.с. 162-166), під час проведення якого підозрюваний ОСОБА_6 розповів та показав, як наніс ОСОБА_8 удари ножем в життєво-важливі органи - в ділянку живота, грудної клітки зліва та в ділянку шиї зліва.
Згідно висновку експерта № 294 (т.2 а.с. 19-20), на тілі ОСОБА_6 виявлено садно на правому і лівому ліктьовому суглобах, на правій гомілці та на поперековій ділянці справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, могли утворитися 23.04.2020 року одномоментно при падінні, в тому числі, від поштовху сторонньою особою. Тілесних ушкоджень, які б свідчили про реальність загрози його життю, не встановлено. Не виявлено експертом на тілі ОСОБА_6 і ушкоджень, які можна було б з судово-медичної точки зору розцінити, як сліди боротьби чи самооборони.
Відповідно до експертного висновку №96 від 31.07.2020р. та №98 від 30.07.2020р. (т.1 а.с. 167-180, т. 2 а.с. 118-133) у зрізах нігтів трупа ОСОБА_8 не виявлено букального епітелію зразку ОСОБА_6 18-133), а на фрагментах зрізів нігтьових пластин з лівої та правої руки ОСОБА_11 виявлено клітини, генетичні ознаки яких не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_8 , що виключає небезпеку для життя чи здоров`я ОСОБА_6
За висновком судово - психіатричного експерта № 74/20 від 21.05.2020 (т.2 а.с.29-34), ОСОБА_6 на момент вчинення інкримінованого йому діяння у тимчасово хворобливому стані не знаходився, психічними захворюваннями не страждав та не страждає на даний час, заходів примусового лікування не потребує, в стані фізіологічного афекту, а також в іншому емоційному стані, який би істотно вплинув на його поведінку не перебував.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини кримінального правопорушення і з врахуванням роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами), згідно яких вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК України, а також без ознак, передбачених ст.ст. 116-118 КК України, зокрема, в обопільній сварці чи бійці, або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими відносинами винного з потерпілим, підлягає кваліфікації саме за ч.1 ст.115 КК України, вірно кваліфікував дії ОСОБА_6 ,як умисне вбивство.

Доводи захисника-адвоката та обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що його дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, не є переконливими і спростовуються вищенаведеними доказами.

За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.
Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
Верховний Суд України висловлював позицію щодо правозастосування ст.36 КК (зокрема, справи № 5-31кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється, як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене, як злочин однією зі статей Особливої частини КК.
Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть, якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.
Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118 та ст. 124 цього Кодексу.
Доказів застосування потерпілим ОСОБА_8 щодо обвинуваченого ОСОБА_6 дій, внаслідок яких він міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не здобуто при апеляційному розгляді кримінального провадження.

З показань самого ОСОБА_6 вбачається, що в руках потерпілого не було ніяких предметів, якими він би погрожував обвинуваченому ( зброя, ніж, колючо-ріжучі чи важкі предмети), ОСОБА_8 системних ударів йому не наносив, а ситуація, коли ОСОБА_8 стояв у дверях, перегородивши шлях ОСОБА_6 на вихід з будинку, не позбавляла його можливості покликати на допомогу чи повернутися вглиб будинку, де за його ж показаннями в той час перебувала його матір ОСОБА_9 , а, отже, реального посягання на його життя не було, що виключає перебування в стані необхідної оборони.

За роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 р. Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

З досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що дії ОСОБА_6 мали активний та раптовий характер, враховуючи той факт, що у ОСОБА_6 з ОСОБА_8 виникали конфлікти з причини безпідставного чіпляння останнього до ОСОБА_6 та словесних образ на його адресу, і між цими діями та їх наслідками існував прямий причинний зв`язок.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 118 КК України.

Обираючи покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, посередньо характеризується та відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Поряд з цим, при апеляційному розгляді кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 є особою молодого віку, не зникав з місця вчинення кримінального правопорушення, фактично, сприяв розкриттю злочину, давши детальні показання про обставини його вчинення щодо свого вітчима, потерпіла ОСОБА_12 жодних претензій майнового чи морального характеру до обвинуваченого не має, що, на думку колегії суддів, дає підстави для призначення мінімального покарання, передбаченого законом.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 25.05.2021 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.
Призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України покарання сім років позбавлення волі.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а ОСОБА_6 - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3