ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кс/753/3527/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2021 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі

слідчого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю

представника заявника ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному 24.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, про скасування арешту нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2021 адвокат ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту на майно у кримінальному провадженні №0000077 від 24.04.2018 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1,3 ст. 358, який був накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 02.08.2018 у справі № 753/14600/18.

В обґрунтування клопотання заявник зазначив, що Дарницькою окружною прокуратурою м. Києва здійснюється розслідування кримінального провадження №0000077 від 24.04.2018 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1,3 ст. 358 за фактом підробки ухвал та рішень Гребінківського районного суду Полтавської області, шахрайського заволодіння чужим нерухомим майном. В ході досудового розслідування у даному кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2018 у справі №753/14600/18 задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Разом з тим, при винесенні ухвали слідчим суддею не перевірено та не встановлено наявності належних підстав для арешту вказаного нерухомого майна, а також відсутність достатніх доказів, що вказують на причетність нерухомого майна до кримінального правопорушення. ОСОБА_6 є добросовісним набувачем вказаного майна, що підтверджується договором дарування нежилого приміщення від 12.09.2014. При розгляді клопотання про арешт майна власник майна не викликалася, а відтак арешт накладений ухвалою слідчого судді порушує його права, як власника даного майна.

Представник заявника з`явився у судове засідання, вимоги клопотання підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Прокурор в судове засідання з`явився, просив відмовити у задоволенні клопотання, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000077 від 24.04.2018 продовжується, а вищезазначене нежитлове приміщення визнано в ньому речовим доказом.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження №0000077 від 24.04.2018, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.

За приписами ч.ч. 1 та 2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З аналізу зазначених норм слідує, що клопотання про скасування арешту майна може бути подане виключно тим заявником, який не був присутнім при розгляді питання про арешт майна та за умови доведення ним факту того, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_6 або його представники не приймали участь у судовому засіданні 02.08.2018, в якому розглядалося питання про арешт нежитлового приміщення АДРЕСА_2 , а отже він є належним заявником клопотання про скасування арешту майна.

Також у судовому засіданні встановлено, що Дарницькою окружною прокуратурою м. Києва здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000077 від 24.04.2018 за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1,3 ст. 358 за фактом підробки ухвал та рішень Гребінківського районного суду Полтавської області, шахрайського заволодіння чужим нерухомим майном.

Постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 від 17.07.2018 нежитлове приміщення АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000077 від 24.04.2018.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва ОСОБА_8 від 02.08.2018 у справі № 753/14600/20 задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 та накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення АДРЕСА_1 . Рішення слідчого судді мотивоване тим, що існує реальна загроза в подальшому незаконному розпорядженні, реєстрації, перереєстрації квартири іншими особами, що в подальшому унеможливлює законному власнику володіти, розпоряджатися даним майном та користуватися ним.

Досудове розслідування в даному кримінальному провадженні триває.

Згідно договору дарування нежилого приміщення від 12.09.2014, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , зареєстрованого в реєстрі за №2171, ОСОБА_6 є власником нерухомого майна - нежитлового приміщення № 321, загальною площею 145,3 м.кв., яке розташоване у будинку АДРЕСА_3 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження №0000077 від 24.04.2018 ухвала слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 02.08.2018 про накладення арешту на нежитлове приміщення № 321, загальною площею 145,3 м.кв., яке розташоване у будинку АДРЕСА_3 , є єдиною та останньою процесуальною дією у ньому стосовно цього об`єкту нерухомості.
Відповідно до п. 2 ч. З ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до ст.29 Загальної декларації прав людини, «кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві». Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод. Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану. Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи. Вимога щодо забезпечення такого балансу випливає зі структури статті 1 Першого Протоколу, якщо розглядати її в цілому. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Тобто, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування.

Як встановлено судом з моменту накладення арешту на нерухоме майно у серпні 2018 року пройшло вже більше трьох років, але, у кримінальному провадженні №0000077 від 24.04.2018, слідчими не було проведено жодної слідчої (розшукової) дій стосовно нежитлового приміщення № 321, загальною площею 145,3 м.кв., яке розташоване у будинку № 23 по вул. Дніпровська Набережна у м. Києві (не допитано свідків, не встановлено потерпілого від злочину, не призначено експертиз по встановленню факту підробки судового рішення Гребінківського районного суду Полтавської області щодо цього приміщення тощо), що беззаперечно свідчить про недоцільність перебування такого майна під арештом та, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Враховуючи вище наведені обставини, доводи, якими заявник обґрунтовує клопотання, вважаю, що воно підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_6 є власником вказаного майна, не є стороною кримінального провадження №0000077 від 24.04.2018, а також прокурором не наведено підстав, що підтверджують необхідність у продовженні даного запобіжного заходу, тому приходжу до висновку, що арешт накладений на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.

При цьому слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що нежитлове приміщення № 321, загальною площею 145,3 м.кв., яке розташоване у будинку АДРЕСА_3 , не втрачає статусу речового доказу наданого постановою прокурора від 17.07.2018, про що зазначено в ухвалі слідчого судді.

Керуючись ст. ст. 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. ст. 174, 369-372, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному 24.04.2018 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000077 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, про скасування арешту нерухомого майна - задовольнити.

Скасувати накладений ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 24.04.2018 арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1