Провадження №1-кп/755/235/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" листопада 2021 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000093 від 27.01.2014 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кирнасівка Тульчинського району, Вінницької області, українця, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, працюючого водієм в ПП «А.Т.Н.», одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Демидів, Вишгородського району, Київської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох дітей 2012 року народження та 2003 року народження, працюючого: ТОВ «Експрес» - технічним водієм, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_12 , 16 серпня 2012 року, приблизно о 16 год. 05 хв., керуючи технічно справним автобусом Богдан А 091, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони вул. П. Запорожця в напрямку просп. Визволителів в м. Києві, виїхав на регульоване перехрестя з вул. А. Навої, на дозволяючий сигнал світлофора та розпочав виконувати поворот ліворуч.

В цей же час, ОСОБА_11 керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони просп. Визволителів в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, у третій смузі руху із наявних чотирьох на дозволяючий сигнал світлофора.

Під час руху водій ОСОБА_12 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху:

-п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

-п. 2.3 підпункту «б»: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п.10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-п.16.6: повертаючи ліворуч або розвертаючись при зеленому сигналі основного світлофора, водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу транспортним засобам, що рухаються в зустрічному напрямку прямо або повертають праворуч.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху збоку водія ОСОБА_12 виявились в тім, що він керуючи технічно справним автобусом Богдан А 091, д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині бульвару Перова зі сторони вул. П. Запорожця в напрямку просп. Визволителів в м. Києві, виїхав на регульоване перехрестя з вул. А. Навої, на дозволяючий сигнал світлофора, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, перед початком зміни напрямку руху, пов`язаного з виконанням маневру повороту ліворуч не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не надав дорогу вантажному автомобілю «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався назустріч, та продовжив рух з виїздом на перехрестя бульвару Перова та вул. А. Навої, де скоїв зіткнення із вказаним автомобілем.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_8 , спричинено тілесні пошкодження у вигляді закритої травми грудної клітини - перелому 5, 6 ребер справа, правобічного пневмомотораксу, садна в ділянці 6-7 міжреберія справа по пахвовій лінії, що у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості; потерпілій ОСОБА_13 спричинено тілесні пошкодження у вигляді закритої травми грудної клітини у вигляді переломів ключиць з обох сторін; закритої травми живота та тазу у вигляді переломів лонної та сідничної кісток зліва, бокової маси крижі зліва; рвано-скальпованої рани лівого стегна, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 10.1 та 16.6 Правил дорожнього руху збоку водія ОСОБА_12 та настання наслідків у вигляді спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_8 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками.

ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що 16.08.2012 р., приблизно о 16 год. 05 хв., керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався по проїзній частині бульвару Перова зі сторони просп. Визволителів в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, у третій смузі руху із наявних чотирьох.

В цей час попереду вказаного автомобіля з крайньої лівої смуги зустрічного напрямку бульвару Перова розпочав рух з одночасним маневром лівого повороту автобус «Богдан А 091», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_12 , в салоні якого серед інших пасажирів знаходились пасажири ОСОБА_8 та ОСОБА_13 .

Під час руху ОСОБА_11 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України:

-1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

-2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: -підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, правильно реагувати на її зміни, стежити за правильністю розміщення і кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом в дорозі;

-п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

-п. 12.3: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможній виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку ОСОБА_11 виявилось в тім, що він, керуючи технічно справним вантажним автомобілем «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , рухався в третій смузі проїзної частини бул. Перова зі сторони просп. Визволителів, в напрямку вул. П. Запорожця в м. Києві, під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух. При виникненні небезпеки для руху, чим для водія ОСОБА_11 являвся автобус «Богдан», д.н.з. НОМЕР_1 , якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки керованого ним автомобіля, а продовжував рух далі та виїхавши на перехрестя з вул. А. Навої в м. Києві, де скоїв зіткнення з автобусом «Богдан», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_12 .

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості; потерпілій ОСОБА_14 спричинено тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України з збоку водія ОСОБА_11 та настанням наслідків у вигляді спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_8 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками.

Допитаний у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_12 свою вину в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України визнав повністю та показав, що 16.08.2012 року, приблизно 0 16 годині керуючи транспортним засобом «Богдан», який був технічно справний, у м. Києві по бульвару Перова, виїхавши на регульоване світлофором перехрестя по вул. Алішера Навої на дозволений сигнал світлофору, переконавчишь, що немає автомобілів, ОСОБА_12 зі швидкістю, близько 15-20 км/год, починаючи рух, бачив грузовий автомобіль «ЗІЛ 138 Л» під керуванням ОСОБА_11 , який на його переконання був далеко, близько за 100-150 м., через що він розраховував, що встигне виконати маневр. Автомобіль під керуванням ОСОБА_11 знаходився у середній смузі руху з наявних чотирьох. Він - ОСОБА_12 постійно тримав в полі зору автомобіль під керуванням ОСОБА_11 для безпечності здійснення маневру для повороту. Після початку руху, на перехресті відчув зіткнення з автомобілем «ЗІЛ 138 Л» під керування ОСОБА_11 , який прийшовся на середню частину автобуса «Богдан», яким він керував, в результаті чого автобус розвернуло.

Допитаний у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_11 свою вину в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України не визнав та показав, що 16.08.2012 року, приблизно 0 16 год. керуючи транспортним засобом ««ЗІЛ 138 Л Л», д.н.з. НОМЕР_2 , їхав по бульвару Перова, що у м. Києві, в бік вулиці П. Запорожця, рухаючись у другій смузі з трьох наявних смуг, у вказаному напрямку руху, які на перехрести переходили в чотири смуги руху, зі швидкістю близько 60 км. год., зменшивши на перехресті швидкість до 50 км. год. Переконавшись, що загорівся зелений сигнал світлофору, ОСОБА_11 , розпочав рух, проїхавши стоплінію, доїхавши до середини перехрестя, раптово, перед його автомобілем, виник автобус «Богдан» аби уникнути зіткнення ОСОБА_11 застосував екстрене гальмування. Удар прийшовся на середню частину автобусу «Богдан» між передніми та задніми дверима. Після ДТП викликав швидку та поліцію.

Потерпілий ОСОБА_8 суду показав, що обвинувачених знає. Неприязних відносин до обвинувачених не має. Дана подія трапилася у літку 2012 року. Він їхав у маршрутному таксі, сидів у 3-4 ряду. Дорога була сухою, погода сонячною. На перехресті бул. Перова на поворот вул. А Навої, що у м. Києві, маршрутне таксі повертало, підїхало до повороту та рухалося в лівому ряду дороги. Водій маршрутного таксі хотів проскочити, однак вискочив під автомобіль «ЗІЛ 138 Л», д.н.з. НОМЕР_2 , в результаті чого відбулося зіткнення. Світлофор працював. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, йому було спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої травми грудної клітини- перелом 5,6 ребер та інші ушкодження. На той час його дітям було 5 років та іншому 3 місяці. Маршрутне таксі у якому він їхав могло повернути, якби не було перешкод. Їхавши у маршрутному таксі він дивився на дорогу. У маршрутному таксі стоячих пасажирів не було, а тому все було добре видно. Зазначив, що на його думку, водій автомобіля «ЗІЛ 138 Л» рухався зі швидкістю 60-70 км/год. Водій маршрутного таксі призупинився і вирішив проскочити, вважає, що саме водій не встиг переключити передачу. Звертався до обвинувачених з пропозицією у добровільному порядку компенсувати йому завдану їх діями шкоду. На даний час продовжує лікування, звертається до лікарів. Під час проведення слідчого експерименту, на місці його проведення, обвинувачених не бачив. Перший раз були не вірні покази, а другий раз у іншому місці. Був проведений другий слідчий експеримент, але не в тому місці. Водій маршрутного таксі їхав на зелений сигнал світлофора.

Цивільний позов підтримав повністю та просив стягнути солідарно з цивільних відповідачів ТОВ «Радонь», Приватного підприємства «Гринн», ПАТ СК «ТАС» та ПАТ СК «Лафорт» на його користь матеріальну у шкоду у розмірі 13939,58 грн. Крім того, просив стягнути солідарно з цивільних відповідачів ТОВ «Радонь», ПП «Гринн», ПАТ СК «ТАС», ПАТ СК «Лафорт», ОСОБА_12 та ОСОБА_11 на його користь 120000,00 гривень моральної шкоди. У ході судового розгляду зазначив, обвинувачені своїми діями, які виразилися в порушенні правил безпеки дорожнього руху в результаті чого, йому було спричинено тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. У зв`язку з чим йому робили операцію 4000,00 грн., витрачав кошти на ліки 534,00 грн. А тому має право на відшкодування шкоди зв`язку із завданим йому каліцтвом. Також, йому нанесені збитки на суму 9404,58 грн., як завдану за 3 місяці (на лікарняному) без роботи - (3134.86 грн. х 3 міс.).

Свідок ОСОБА_15 суду показала, що точної дати коли трапилося ДТП не пам`ятає. Вона їхала в маршрутному таксі та сиділа на сидінні. Бачила, як автомобіль «ЗІЛ» в`їхав у маршрутне таксі у якому вона знаходилася, в той бік у якому вона сиділа, а тому заздалегідь міцно трималася. Після ДТП у неї боліла рука. Вона шукала лікарню, де можливого було зробити безкоштовно рентген. Не пам`ятає на який саме сигнал світлофора рухалися. Нібито маршрутне таксі повернуло на вул. А. Навої, а автомобіль «ЗІЛ» не гальмував а також рухався. Звуків гальмування вона не чула. Зазначила, що не розуміє, що таке підвищення обертів, напевно це коли нажимають на газ. Не пам`яєтає, якою була відстань між автомобілем «ЗІЛ» та маршрутним таксі. В маршрутному таксі вона сиділа з правого боку на першому сидінні від дверей. Побачивши автомобіль «ЗІЛ», зрозуміла, що він здійснить удар в маршрутне таксі у якому вона їхала та у те місце, де вона сиділа, а тому почала міцно триматися. Не пам`ятає, чи водій маршрутного таксі перевищував швидкість. Обвинувачені ОСОБА_12 та ОСОБА_11 та їх автотранспортні компанії не цікавилися про її стан здоров`я.

Свідок ОСОБА_16 суду показав, що керував транспортним засобом «Skoda Octavia», д.н.з НОМЕР_3 . та влітку він їхав по бул. Перова. На перехресті вул. А. Навої, назустріч зі сторони Троєщини їхав автобус Богдан, д.н.з. НОМЕР_1 , та повертав ліворуч на вул. Алішера Навої. Він їхав на зелений сигнал світлофора, перед ним попереду було ще 4-5 автомобілів. Автобус Богдан, рухався в зустрічному напрямку. Автомобілі поїхали, а в автобус Богдан в`їхав автомобіль «ЗІЛ». Він рухався позаду зліва, перед ним було ще п`ять автомобілів, які рухалися. Автобус Богдан А поїхав наліво і в нього в переднюю частину автобуса в`їхав автомобіль «ЗІЛ». Зіткнення відбулося в середній полосі дороги. Водій автомобіля «ЗІЛ» та він на автомобілі рухалися на зелений сигнал світлофора. Яка саме відстань була між транспортними засобами сказати не зміг. Вважає, що водій автомобіля «ЗІЛ», не порушував ПДР, що саме ДТП відбулося з вини водія автобуса ОСОБА_17 , який не пропустив автомобіль «ЗІЛ». Сам момент виїзду автобуса Богдан на зустрічну смугу руху не бачив. Почув звук удару, під`їхавши побачив ДТП. Не пам`ятає скільки смуг було на дорозі. Момент зіткнення не бачив, почув лише удар. Всі автомобілі рухалися зі швидкістю приблизно 30 км/год. Вважає, що водій автобуса Богдан повинен був пропустити автомобіль «ЗІЛ».

Свідок ОСОБА_18 суду показав, що рухався на автомобілі «Лада», д.н.з. НОМЕР_4 , обставини ДТП пам`ятає. Їхав у бік метро «Лівобережна», по якій саме вулиці не пам`ятає. Повертав на право, горіла зелена стрілка світлофора. Почув удар і зупинився. З лівої сторони від нього стояв автобус Богдан та автомобіль «ЗІЛ». Автобус Богдан повертав на ліво, удар був здійснений по середині перехрестя у праву сторону автобуса. Пошкодження, які отримали учасники ДТП бачив. Автобусу Богдан були заподіяні механічні пошкодження з правої сторони та передніх дверей салону. Автомобіль «ЗІЛ», отримав механічні ушкодження правої сторони автомобіля та бампера. Автомобіль «ЗІЛ» рухався по бул. Перова на зелений сингал світлофора. Вважає, що водій автобусу Богдан повинен був пропустити автомобіль «ЗІЛ», тому, що йде зустрічна дорога.

В порядку ст. 352 КПК України прокурор у судовому засіданні відмовився від допиту свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , сторона захисту відмовилась від допиту свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , відмова була прийнята судом. Стороною захисту не було забезпечено явку заявлених свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 для допиту у суді.

Суд оцінює показання потерпілого та свідків, як належними та достовірними, у розумінні ст. ст. 94-96 КПК України, тому не має підстав ставити їх під сумнів або ж не брати як доказ, оскільки вони узгоджуються з іншими дослідженими доказами в їх сукупності.
Показання свідків сторони обвинувачення, суд оцінює як такі, що не доводять, що порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України з збоку водія ОСОБА_11 та спричинили настання наслідків у вигляді спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_8 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками та не підтвердили вину ОСОБА_11 , у скоєнні злочину.

Крім того, в ході судового розгляду були досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зокрема:

- протокол вручення копії постанови про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_11 від 25.09.2012 (том 3 а.с.9);

- постанова про перекваліфікацію складу злочину у кримінальній справі від 21.09.2012 (том 3 а.с.11)

- протокол огляду місця дорожньо-транспортної події від 16.08.2012р., яким встановлено, що місцем ДТП є перехрестя бул. Перова, 19 та вул. А. Навої на регульованому автоматичним світлофором перехресті в світлий час доби. Автомобіль марки «ЗІЛ 138 А» д.н.з. НОМЕР_2 розташований по бул. Перова передньою частиною в бік вул. П. Запорожця, що в м. Києві. Транспортний засіб марки «Богдан 091» д.н.з. НОМЕР_5 розташований на зустрічній смузі бул. Перова передньою частиною в бік пр-ту Визволителів, що у м. Києві. Сділ гальмування автомобіля «ЗІЛ 130» від заднього лівого колеса двойний лівий, довжиною 4,4 м. Правий 3,6 м., також мається слід бокового ходу від переднього лівого колеса довжиною 1,5 м. (том 3 а.с. 12-26);

- постанова про прилучення до справи речового доказу автомобіля «Богдан 091» д.н.з. НОМЕР_5 (том 3 а.с.27);

- протокол огляду автомобіля «Богдан - 091» д.н.з. НОМЕР_5 (том 3 а.с.28-36);

- розписка про збереження транспортного засобу від 29.08.2012, відповідно до якої транспортний засіб «Богдан - 091» д.н.з. НОМЕР_5 передано на зберігання директору ТОВ «Радонь» ОСОБА_26 (том 3 а.с 37);

- постанова про прилучення до справи речового доказу автомобіля «ЗІЛ 138Л» д.н.з. НОМЕР_2 (том 3 а.с.38);

- протокол огляду автомобіля «ЗІЛ 138Л» д.н.з. НОМЕР_2 (том 3 а.с.39-46);

- копія виписки №22412 КМКЛШМД м. Київ від 27.08.2012 року з медкартки хворого ОСОБА_8 (том 3 а.с. 48);

- висновок СМЕ №1461/Е від 21.09.2012 медичної документації на ім`я ОСОБА_8 , відповідно до якого на момент його звернення за медичною допомогою 16.08.2012 року о 16:04 год., у нього мало місце тілесне ушкодження: а) закрита травма грудної клітки перелом 5,6 ребер справа, правобічний пневмоторакс, садно в ділянці 6-7 міжреберія справа по паховій лінії, що відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Характер та локалізація виявленого ушкодження свідчить про те, що воно утворилось від дії тупого предмету, що не виключається При транспортній травмі (травма в салоні автомобіля, який рухався, при зіткненні з перешкодою), не виключається в термін зазначений у постанові. Дані наданої медичної документації свідчать про те, що під час звернення за медичною допомогою, йому був встановлений такий діагноз: «закрита травма живота, забій передньої черевної стінки». Слід зауважити, що не було встановлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (відсутність опису стану м яких тканин живота відсутність травматичних змін з боку внутрішніх органів черевної порожнини при проведенні УЗД), що дає підстави стверджувати про необґрунтованість встановленого діагнозу та не враховувати його при визначенні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у відповідності до пункту 4.6, 4.13.1 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995. (том 3 а.с 52-55);

- відповідь КМКЛШМД про витрати на лікування ОСОБА_8 (т.3 а.с.58);

- постанови про визнання ОСОБА_8 потерпілим та цивільним позивачем (т. 3 а.с.59,60);

- протокол відтворення обстановки та обставин події від 17.09.2012 за участю потерпілого ОСОБА_8 (том 3 а.с.62-67);

- висновок СМЕ №1586/Е від 21.09.2012 відповідно до якого у ОСОБА_13 виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита травма грудної клітки у вигляді переломів ключиць з обох сторін; закрита травма живота та тазу у вигляді переломів лонної та сідничної кісток зліва, бокової маси крижі зліва; рвано-скальпована рана лівого стегна. Вищевказані закриті травми грудної клітки та тазу супроводжувались травматичним шоком тяжкого ступеня падіння AT до 90/50 мм.рт.ст., з частотою пульса 120/хв. Локалізація та характер вищевказаних ушкоджень, які містяться в медичній документації, з урахуванням обставин справи, в тому числі і часових даних у своїй сукупності дозволяють стверджувати, що дані ушкодження утворились внаслідок дії тупого предмету (предметів), могли утворитись в термін та за обставин вказаних у постанові, тобто 16.08.2012 при транспортній травмі. Таким чином, між подіями транспортної травми від 16.08.2012 та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_13 є прямий причинно-наслідковий зв`язок. За ступенем тяжкості вищевказані тілесні ушкодження відносяться: закриті травми грудної клітки, живота та тазу до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), згідно з пунктом 2.1.3. Н,0 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995г. № 6; рвано-скальпована рана лівого стегна до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Слід зауважити, що не було виявлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (відсутність опису стану м`яких тканин в лівій тім`яній області, однократний опис неврологічного статусу без відображення динаміки подальших змін, відсутність опису стану м`яких тканин грудної клітки, шийного відділу хребта, кістково-травматичних змін при проведенні рентгенографії лівого стегна) у своїй сукупності дозволяє вважати встановлені діагнози: «Закрита черепно- мозкова травма. Струс головного мозку. Забій м`яких тканин в лівій тім`яній області», «Забій грудної клітки», «Забій шийного відділу хребта», «Відкритий перелом лівої стегнової кістки», що не підлягають судово-медичній оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень у відповідності з п.п. 4.6., 4.13.1 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.0/1/1995г. № 6 (том 3 а.с.71-75);

- постанова про визнання ОСОБА_13 потерпілою та цивільним позивачем (т. 3 а.с.79, 80);

- постанова про визнання ТОВ «Радонь» цивільним відповідачем (т. 3 а.с.82)

- протокол відтворення обстановки та обставин події від 17.09.2012 за участю свідка ОСОБА_19 (том 3 а.с.148-152);

- протокол відтворення обстановки та обставин події від 17.09.2012 за участю свідка ОСОБА_20 (том 3 а.с.153-156);

- протокол відтворення обстановки та обставин події від 30.08.2012 року за участю ОСОБА_12 (том 3 а.с.157-165);

- протокол відтворення обстановки та обставин події від 30.08.2012 року за участю ОСОБА_11 (том 3 а.с.166-177);

-висновок №383/ат транспортно-трасологічної експертизи, з якої вбачається, шо первинний контакт транспортних засобів відбувся передньою правою частиною автомобіля «ЗІЛ 138 Л» д.н.з. НОМЕР_2 із правою боковою частиною автобуса «Богдан 091» д.н.з. НОМЕР_5 , в районі розташування його передніх правих дверцят. В момент первинного контакту повздовжені вісі автомобіля «ЗІЛ 138 Л» д.н.з. НОМЕР_2 та автобуса «Богдан 091» д.н.з. НОМЕР_5 розташовувалися під кутом приблизно 119 градусів. (том 3 а.с. 182-191);

-висновок №436/ат автотехнічної експертизи (т.3 а.с. 203-211);

-висновок №445 А автотехнічної експертизи (том 3 а.с. 218-220);

- висновок №311/ат судової автотехнічної експертизи (т. 3 а.с. 227-235);

- висновок №10473/14-52 судової автотехнічної експертизи (том 3 а.с. 238-239 б);

- копія виписки із медкартки КМКЛШМД №22414 хворого ОСОБА_27 (т. 3 а.с.240);

- висновок №276 ат судової автотехнічної експертизи (том 3 а.с. 244-248);

- копія витягу з ЄРДР №0000093 від 21.01.2014 (том 3 а.с.249);

- рапорт слідчого від 13.02.2014 (том 3 а.с.249 б);

- висновок КМНКЛ «Соціотерапія» щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 005004 від 16.08.2012 о 20 год. 40 хв. відповідно до якого у ОСОБА_11 ;

-вимога ДІТ МВС України від 21.09.2012 відносно ОСОБА_11 (том 4 а.с. 8);

-довідка лікаря-нарколога Вишгородської ЦРЛ від 12.09.2012 (том 4 а.с.9, 10);

-копія посвідчення водія ОСОБА_11 (том 4 а.с.16);

-копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «ЗІЛ 138 А» (том 4 а.с.17);

-копія тимчасового реєстраційного талону т/з «Богдан 091» (том 4 а.с.20);

-копія висновку КМНКЛ «Соціотерапія» щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 005003 від 16.08.2012 о 20 год. 20 хв. відповідно до якого у ОСОБА_12 (том 4 а.с. 21);

-копія подорожнього листа №871582 від 01.08.2021 року Серія 2-86 НС водія ОСОБА_12 (том 4 а.с.22-23);

-копія посвідчення водія ОСОБА_12 (том 4 а.с. 24);

-копія наказу №27-к ТОВ «РАДОНЬ» віл 11.02.2012 року про прийняття на роботу водієм ОСОБА_12 (том 4 а.с.25);

-довідка лікаря-накролога Тульчинської районної лікарні відносно ОСОБА_12 (том 4 а.с.28);

-довідка лікаря-психіатра Тульчинської районної лікарні відносно ОСОБА_12 (том 4 а.с.29);

-відповідь на запит з КП «Київавтодор» №01-22/1454 від 05.09.2012 відповідно до якого, на проїзній частині регульованого перехрестя бул. Перова вул. А. Навої нанесена горизонтальна повздорожня розмітка 1.1, 1.5, 1.6, 1.18 та поперечна 1.12, 1.14.2 (том 4 а.с. 38);

-відповідь на запит з КП «Київдорсервіс» №20/1962 від 11.09.2012, відповідно до якого на перехресті бул. Перова вул. А. Навої не передбачені дорожні знаки 3.29 «Обмеження максимальної швидкості», станом на 16.08.2012. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год., відповідно до п. 12.4 «Правил дорожнього руху». Відомостей про пошкодження ТЗРДР та збої в роботі світлофорної сигналізації не зареєстровано (том 4 а.с.39-43);

-відповідь на запит з «Українського гідрометео центру» №01-20/1971 (том 4 а.с. 44);

Крім того, в ході судового розгляду були досліджені письмові докази, надані стороною захисту, адвокатом ОСОБА_10 , зокрема:

-копія постанови Дніпровського райсуду м. Києві від 09.10.2012 року (том 5 а.с.);

-копія протоколу допиту свідка ОСОБА_19 від 17.08.2012 року (том 5 а.с.);

-копія протоколу допиту свідка ОСОБА_20 від 17.08.2012 року (том 5 а.с.);

-копія протоколу допиту свідка ОСОБА_24 від 10.09.2012 року (том 5 а.с.);

-копія протоколу допиту свідка ОСОБА_25 від 17.09.2012 року (том 5 а.с.);

Надані стороною захисту, а саме адвокатом ОСОБА_10 копії протоколів допиту свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , суд не може вважати належним та допустимим доказом, оскільки відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Стороною обвинувачення та захисту не було забезпечено присутність під час судового розгляду вказаних свідків для реалізації права сторін на допит перед незалежним та неупередженим судом. Строни відмовилися від допиту сказаних свідків і відмова була прийнята судом.

Суд дійшов висновку, що всі письмові докази та вищезазначені експертизи є допустимими доказами, оскільки вони складені та проведені уповноваженими особами відповідно до вимог діючого КПК України, підписані усіма учасниками слідчої дії.

Твердження адвоката ОСОБА_10 , який є захисником обвинуваченого ОСОБА_11 про визнання недопустимими протоколів відтворення обстановки та обставин події з потерпілим ОСОБА_28 від 17.09.2012 року, обвинуваченим ОСОБА_12 від 30.08.2012 року, свідком ОСОБА_19 від 17.09.2012 року, свідком ОСОБА_20 від 17.09.2021 року з підстав, проведення вказаних слідчих дій без участі обвинуваченого, та з огляду на те, що в діючому КПК України від 2012 року відсутня така слідча дія як «відтворення обстановки і обставин події», суд не приймає до уваги з наступних підстав.

Досудове розслідування у вказаній справі розпочиналося за правилами КПК України 1960 року, який 19.11.2012 року втратив чинність. Проте станом на дату втрати чинності КПК України в редакції 1960 року чинності досудове розслідування у даному кримінальному провадженні не було закінчено за правилами КПК в редакції 1960 року та справа не була направлена до суду з обвинувальним висновком.

Пунктами 7-10 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України передбачено, що оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії, розпочаті до дня набрання чинності цим Кодексом, завершуються у порядку, який діяв до набрання ним чинності. Після набрання чинності цим Кодексом оперативно-розшукові заходи, слідчі та процесуальні дії здійснюються згідно з положеннями Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" та положеннями цього Кодексу.

Допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком, постановою про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру, постановою про направлення справи до суду для вирішення питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями цього Кодексу.

Тобто, після набрання чинності КПК України в редакції 2012 року, а саме після 19.11.2012 року, слідчі та процесуальні дії в даному кримінальному провадженні повинні були здійснюватись згідно з положеннями цього Кодексу.

Так, відповідно до ст. 194 КПК України в редакції 1960 року, з метою перевірки і уточнення результатів допиту свідка, потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого або даних, одержаних при провадженні огляду та інших слідчих дій, слідчий може виїхати на місце і в присутності понятих, а в необхідних випадках з участю спеціаліста, свідка, потерпілого і підозрюваного або обвинуваченого відтворити обстановку і умови, в яких ті чи інші події могли відбуватися в дійсності. Виконання цих дій допускається при умові, коли вони не принижують гідності осіб, що беруть у них участь, і не є небезпечними для їх здоров`я. В необхідних випадках слідчий проводить вимірювання, складає план і креслення, а також проводить фотографування. Про проведення всіх зазначених дій складається протокол, який підписують особи, що брали в них участь, поняті та слідчий. Відповідно до ст. 195. протокол огляду, освідування або відтворення обстановки та обставин події складається з додержанням правил статті 85 цього Кодексу. В протоколі зазначають підстави для проведення цих дій, описують все, що було виявлено, в тій послідовності, в якій це відбувалося, і в тому саме вигляді, в якому спостерігалось під час проведення дії. До протоколу додають відповідні схеми, фотознімки, плани, документи.

Вказані вимоги закону було дотримано слідчими СУ ГУ МВС України у м. Києві ОСОБА_29 , який проводив дані слідчі дії та складав відповідно протоколи відтворення обстановки і обставин події.

Приймаючи до уваги показання обвинувачених, оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Дії обвинуваченого ОСОБА_12 суд кваліфікує, за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, а потерпілій ОСОБА_13 заподіяли тяжкі тілесні ушкодження.

Дослідивши та проаналізувавши в сукупності надані сторонами докази, перевіривши їх на предмет належності та допустимості, суд, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та неупередженості, вважає, що у ході судовому розгляду не знайшло свого підтвердження обвинувачення ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 286 КК України, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст.1, 2 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, з метою застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції Україниобвинувачення (повідомлення про підозру) не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні «Мінеллі проти Швейцарії» (Minelli v. Switzerland) від 25 березня 1983 року зробив висновок, що принцип невинуватості є одним із елементів справедливого судового процесу у кримінальних справах у розумінні пункту 1 ст. 6 Конвенції.

На думку Суду, пункт 2 статті 6 Конвенції «вимагає …, аби судді, виконуючи свої завдання, не ставились до них із переконанням, що підсудний учинив інкримінований йому злочин, тягар доказування лежить на обвинуваченні, а кожний сумнів має тлумачитись на користь підсудного» (рішення у справі Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії (Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain) від 06 грудня 1988 року).

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

У відповідності до ст. 84КПК Українидоказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ст. 85 КПК Україниналежними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Свідки, допитані судом, як свідки сторони обвинувачення, суд оцінює як такі, що не доводять, що порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту «б», 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України з збоку водія ОСОБА_11 спричинили настання наслідків у вигляді спричинення ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_8 середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками та не підтвердили вину ОСОБА_11 , у скоєнні злочину.

Покази свідка ОСОБА_15 в яких вона зазначає, що водій ОСОБА_11 не гальмував, спростовуються протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 16.08.2012 року, яким встановлено, сділ гальмування автомобіля «ЗІЛ 130» від заднього лівого колеса двойний лівий, довжиною 4,4 м. Правий 3,6 м., також мається слід бокового ходу від переднього лівого колеса довжиною 1,5 м.

В Постанові Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» вказано, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286 - 288, 415 КК України слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано; чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

З диспозиції ч. 2 ст. 286 КК України вбачається, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, включає такі обов`язкові ознаки як діяння, обстановку, наслідки та причинний зв`язок між діянням і наслідками. Відсутність однієї з перелічених обов`язкових ознак виключає наявність в діях особи об`єктивної сторони, яка є одним з обов`язкових елементів складу злочину.

Так, п. 12.3 ПДР України передбачено, що у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_11 виявивши, що попереду його автомобіля з крайньої лівої смуги зустрічного напрямку бульвару Перова, що у м. Києві, який розпочав рух з одночасним маневром лівого повороту автобус «Богдан А 091» д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_12 , в салоні якого знаходились пасажири для того, щоб уникнути ДТП застосував гальмування, що підтверджується протоколом огляду місця дорожньо-транспортної події від 16.08.2012 року, яким встановлено, слід гальмування автомобіля «ЗІЛ 130» від заднього лівого колеса довжиною 4,4 м., правого 3,6 м., також мається слід бокового ходу від переднього лівого колеса довжиною 1,5 м.

Тобто ОСОБА_11 здійснив всі дії, передбачені п. 12.3 ПДР задля того, щоб уникнути зіткнення та наслідків, які настали, оскільки п.12.3 Правил дорожнього руху України передбачає альтернативну можливість уникнення зіткнення транспортних засобів, як вжиття заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки, так і безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Однак ДТП сталося за обставин, які не залежали від волі водія ОСОБА_11 та які він не міг попередити.

Аналізуючи висновки експертів, суд приходить до таких переконань, що неможливо зробити однозначний висновок про порушення водієм ОСОБА_11 ПДР України, тому суд вважає, що ОСОБА_11 не зобов`язаний був враховувати можливість порушення ПДР водієм ОСОБА_12 , не передбачав, не зобов`язаний і не мав можливості передбачати, що автобус «Богдан А 091» створить аварійну ситуацію на дорозі. Відповідно до п. 1.4 ПДР ОСОБА_11 вправі був розраховувати, що ОСОБА_12 виконає вимоги п. 16.6 ПДР України, отже висновки експертів не можуть бути прийняті судом, як доказ вини обвинуваченого ОСОБА_11 у даній ДТП, оскільки перебувають в причинному зв`язку із суспільно небезпечними наслідками, що настали перебувають лише дії водія ОСОБА_12 .

Тому, аналізуючи висновок автотехнічної експертизи, суд враховує положення ч. 10 ст. 101 КПК України, згідно до якої висновок експерта не є обов`язковим для особи або органу, яка здійснює провадження, але незгода з висновком експерта повинна бути мотивована у відповідній постанові, ухвалі, вироку. Згідно ж Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» із наступними змінами, при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

У п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 23.12.2005 року №14 «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» зазначено, що у випадках, коли передбачені ст. 286 КК України суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту двома або більше водіями транспортних засобів, суди повинні з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. При цьому треба мати на увазі, що за певних умов виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила Правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, котра керувала транспортним засобом. Аналогічну позицію висловлено у постанові Верховного суду України від 05 листопада 2015 року № 5-218кс15.

Таким чином, дослідивши докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що обвинувачення, пред`явлене ОСОБА_11 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, не доведено.

Інших доказів, які б вказували на наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_11 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, прокурор не представив.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.

У відповідності до положень ст. 129 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, суд ухвалює виправдувальний вирок, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, в результаті повного, об`єктивного і всебічного їх дослідження в судовому засіданні, суд приходить до висновку про необхідність постановлення відносно ОСОБА_11 виправдувального вироку.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_12 покарання, суд згідно з вимогами ст. 12 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває по місцю проживання характеризується позитивно, за місцем роботи характеризується позитивно, має статус постраждалого внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_12 , суд визнає повне визнання ним своєї винуватості, щире каяття.

Обставин, які обтяжують відповідно до ст. 67 КК України покарання обвинуваченого ОСОБА_12 , не встановлено.

Враховуючи викладене, суд вважає необхідним і достатнім для виправлення і попередження вчинення нових злочинів призначити обвинуваченому ОСОБА_12 покарання в межах мінімальної санкції ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі.

Окрім того, беручи до уваги, що ОСОБА_12 було вчинено злочин проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, спричинення тяжких та середньої тяжкості наслідків вчиненого злочину безпосередньо пов`язаних з наявністю у нього права керувати транспортними засобами, враховуючи те, що злочин не було вчинено в стані алкогольного сп`яніння, суд вважає за можливе не застосовувати до нього додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України щодо законності, справедливості, обгрунтованості та індивідуалізації покарання, п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року № 7 (із змінами) «Про практику застосування судами кримінального покарання», суди повинні призначати покарання менш суворе - особам, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, тощо.

Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи ОСОБА_12 зазначене вище покарання, за ч.2 ст.286 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає характеризуючим даним відносно особи, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 та його захисник ОСОБА_9 заявили клопотання про застосування до ОСОБА_12 Закону України «Про амністію», звільнивши його від відбування покарання, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким, визнає свою вину, є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто є особою, яка підпадає під дію Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок «Чорнобильської катастрофи», вперше притягується до кримінальної відповідальності, з наслідками застосування амністії ознайомлений.

Як встановлено ст. 85 КК України на підставі закону «про амністію» засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст. 86 КК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що встановивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

19.04.2014 р. набрав чинності Закон України «Про амністію у 2014 році». Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2014 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.

Відповідно до п."е" ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році», який набрав чинності 19.04 2014 року, звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих внаслідок Чорнобильської катастрофи - осіб, які підпадають під дію Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та аналогічних законів інших держав - колишніх республік СРСР.

З долучених до матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_12 є потерпілим внаслідок Чорнобильської катастрофи, тобто є особою, яка підпадає під дію Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок «Чорнобильської катастрофи».

Обвинувачений ОСОБА_12 , вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів відповідно до ст. 12 КК України. Вказане кримінальне правопорушення він вчинив 16.08.2012 року, тобто до дня набрання чинності (19.04 2014р.) Закону України «Про амністію у 2014 році».

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_12 , амністії, передбачених ст.4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.8 Закону України «Про амністію у 2014 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась.

За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_12 , поширюється дія Закону України «Про амністію у 2014 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.

Суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_12 , наслідки застосування амністії, а саме: застосування амністії в подальшому протягом останніх десяти років амністія до нього не може бути застосована.

Відповідно до ч.1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 3 ст.128 КПК України Цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом, також в інтересах громадян, які через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність неспроможні самостійно захистити свої права.

Прокурор, який пред`являє цивільний позов у кримінальному провадженні, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді, передбачених частиною четвертою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва.

При цьому, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Так, 10.04.2015 року під час розгляду справи суддею Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_30 потерпілим ОСОБА_8 було заявлено позов про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення.

Разом з тим, до обвинувального акту додано копію уточнення позовних вимог Прокуратури Дніпровського району м. Києва від 28.11.2012 року.

Суд, дослідивши копію цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 та копію уточнення позовних вимог Прокуратури Дніпровського району м. Києва прийшов до висновку про залишення позовних вимог без розгляду, виходячи з наступного.

Форма і зміст поданого цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 та уточнення позовних вимог Прокуратури Дніпровського району м. Києва не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України, які регулюють порядок подачі позову.

Відповідно до положень ч.ч.1,4,5 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Відповідно до вимог ч. 2. ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Всупереч вимог Закону потерпілий ОСОБА_8 як позивач звернувся до суду з копією позовної заяви, як і Прокуратура Дніпровського району м. Києва звернулася до суду з копією уточнення позовних вимог.

Матеріали кримінального провадження не містять оригіналу позовної заяви з якою прокурор звертався до суду, а містить лише копію уточнення позовних вимог. Згідно ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

Відповідно до ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку, суд стягує з обвинуваченого на користь експертної установи документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Питання речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

Керуючись 3аконом України «Про застосування амністії в Україні», п.«е» ст.1 Закону України «Про амністію у 2014 році», 50, 65-67, КК України, ст.ст. 100, 124, 128, 129, 369-374, 395 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі п. «е» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_12 звільнити від відбування покарання.

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та виправдати за даним обвинуваченням у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення залишити без розгляду.

Цивільний позов Прокуратури Дніпровського району м. Києва залишити без розгляду.

Стягнути з ОСОБА_12 витрати за залучення експертів у зв`язку з проведенням автотехнічних та транспортно-трасологічних експертиз у розмірі 5141 грн. 24 коп., на користь держави.

Речові докази по справі: транспортний засіб марки «Богдан 091» д.н.з. НОМЕР_5 - повернути власнику;транспортний засіб марки «ЗІЛ 138 Л» д.н.з. НОМЕР_2 , який переданий на зберігання ОСОБА_31 повернути власнику.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з моменту проголошення, а засудженими з моменту отримання копії вироку.

Суддя: