№ 204/3673/19
№ 1-кп/204/132/21
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 грудня 2021 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
представника потерпілої адвоката ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у судовому засіданні в м. Дніпро обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002380 внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 08.08.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Українське Петропавлівського району Дніпропетровської області, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ; проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України;

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи раніше притягнутий до кримінальної відповідальності, а саме: 16.05.2019 року у відношенні останнього направлено обвинувальний акт до суду, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, 16.02.2017 року, близько 16 години 40 хвилин, знаходячись за місцем мешкання дружини ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_3 , повторно, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою, а саме грошовими коштами батька його дружини ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , достовірно знаючи про те, що на пластиковій платіжній картці № 393697 «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_10 , знаходяться грошові кошти, користуючись відсутністю контролю ОСОБА_9 за майном, взяв карту, та в той же день, приблизно о 17.00 годині, знаючи пін код картки, в банкоматі, розташованому за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, 154, зняв грошові кошти у розмірі 600 гривень з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «Приват Банк», які витратив на свої потреби.
10.03.2017 року приблизно о 14 год. 20 хв., ОСОБА_8 , знаходячись за місцем мешкання дружини ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_3 , повторно, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_11 , які знаходились на рахунку останнього № НОМЕР_1 «ПриватБанк», скориставшись відсутністю контролю дружини ОСОБА_9 за майном та зловживаючи довірою останньої, взяв пластикову пенсійну картку № НОМЕР_1 «ПриватБанк», яка знаходилась на полиці у кухонній кімнаті, за вище вказаною адресою. Після чого, ОСОБА_8 , знаючи пін-код від пластикової пенсійної картки ОСОБА_10 , в цей день, тобто 10.03.2017 року приблизно о 14 год. 27 хв. здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та діючи умисно, повторно, зловживаючи довірою, з корисливих мотивів, здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 104 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк» на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
11.03.2017 року, близько 23 год. 09 хв., ОСОБА_8 , повторно, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_9 , зловживаючи довірою останньої, достовірно знаючи про те, що на пластиковій платіжній картці № 393697 «ПриватБанка» на ім`я ОСОБА_10 , залишились ще грошові кошти, користуючись відсутністю контролю ОСОБА_9 за майном, діючи з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанка», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 102 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
12.03.2017 року, близько 14 год. 31 хв., обвинувачений ОСОБА_8 , знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_9 , повторно, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_10 , зловживаючи довірою, достовірно знаючи про те, що на пластиковій платіжній картці № 393697 «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_10 , залишились ще грошові кошти, користуючись відсутністю контролю ОСОБА_9 за майном, діючи з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанка», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 54 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби. Після чого, в той же день, тобто 12.03.2017 року близько 15 год. 53 хв., діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 54 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
13.03.2017 року близько 08 год. 47 хв., ОСОБА_8 , знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_9 , повторно, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_10 , достовірно знаючи про те, що на пластиковій платіжній картці № 393697 «ПриватБанка» на ім`я ОСОБА_10 , залишились ще грошові кошти, користуючись відсутністю контролю з боку ОСОБА_9 за майном, зловживаючи довірою, діючи з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 54 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
14.03.2017 року близько 08 год. 47 хв., ОСОБА_8 знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_9 , повторно, маючи умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_10 , достовірно знаючи про те, що на пластиковій платіжній картці № НОМЕР_1 «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_10 , залишились ще грошові кошти, користуючись відсутністю контролю ОСОБА_9 за майном, зловживаючи довірою, діючи з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та здійснив транзакцію грошових коштів 32 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого близько 10 год. 52 хв., знову здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 32 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
Також, в цей день, 14.03.2017 року близько 16 год. 35 хв., діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 32 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк» на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
Після чого, в цей день, тобто 14.03.2017 року близько 16 год. 54 хв., діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанк», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 32 гривні з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «Приват Банк», на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого залишив пластикову картку при собі, а гроші витратив на свої потреби.
Далі, 16.03.2017 року близько 09 год. 04 хв., ОСОБА_8 , знаходячись за місцем мешкання ОСОБА_9 , продовжуючи свій намір, направлений на повторне незаконне заволодіння чужим майном, а саме грошовими коштами ОСОБА_10 , достовірно знаючи про те що на пластиковій платіжній картці № НОМЕР_1 «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_10 , залишились ще грошові кошти, користуючись відсутністю контролю ОСОБА_9 за майном, діючи умисно, з корисливих мотивів, здійснив дзвінок з відображенням абонентського номеру, з якого здійснювався дзвінок № НОМЕР_2 через IVR-меню «ПриватБанка», та здійснив транзакцію грошових коштів у розмірі 42 гривень з картки ОСОБА_10 № НОМЕР_1 «ПриватБанк» на картку № НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_8 , після чого поклав пенсійну пластикову картку ОСОБА_10 на полицю у кухонній кімнаті, а гроші витратив на свої потреби.
Загальна сума, яка була списана з рахунку ОСОБА_10 за наслідками дій ОСОБА_8 , складає 1138 гривень.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 , які виразились у заволодінні чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, кваліфікуються за ч.2 ст. 190 КК України.
ОСОБА_8 свою вину по суті визнав частково. Суду пояснив, що в зазначений період лютий-березень 2017 року, він проживав однією сім`єю з дружиною ОСОБА_12 . Матір дружини - ОСОБА_6 надала ОСОБА_9 у розпорядження пенсійну картку батька дружини - ОСОБА_11 зазначеною карткою користувалася його дружина та теща. Він розпоряджався карткою з дозволу дружини, пін код картки був йому відомий. На оплату боргу за електроенергію він зняв з картки 600 гривень, які поклав в шафу на кухні квартири. Вважає, що їх витратила дружина. Інші кошти поступово перерахував собі на картку та витратив, кожного разу він повідомляв дружині про рух коштів. Таким чином, з картки ОСОБА_11 було витрачено загалом 1 137 гривень. Умисел на зняття коштів у нього виникав по мірі виникнення потреби. Не заперечує, що користувався банківською картою, знімав та перераховував грошові кошти без відома власника картки ОСОБА_11 .
Про винність ОСОБА_8 , суд робить висновок виходячи з наступних доказів.
Потерпіла ОСОБА_6 суду пояснила, що її чоловікові ОСОБА_11 , який за станом здоров`я не може приймати участь у судовому провадженні, належить платіжна банківська картка № НОМЕР_1 «ПриватБанк», на яку зараховуються пенсійні виплати. Зазначену картку вона передала своїй доньці ОСОБА_12 , яка на той час перебувала у шлюбі з обвинуваченим ОСОБА_8 . Пін код від картки вона повідомила доньці. Жодних дозволів на користування карткою, грошовими коштами з рахунку картки обвинуваченому ОСОБА_8 , ні вона, ні її чоловік не надавали. В подальшому від представників банку їй стало відомо, що в період часу лютий-березень 2017 року, обвинувачений ОСОБА_8 зняв грошові кошти в загальній сумі 1 138 гривень, відповідно без відома та дозволу власника картки. Обвинувачений не приймав участь у сімейному бюджеті, грошей для сімейних витрат не надавав. Діями обвинуваченого її чоловіку та їй завдана матеріальна та моральна шкода, яка зумовила погіршення стану їхнього здоров`я, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги, які вона підтримує та просить задовольнити.
Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що в період з 2014 року по 2018 рік, вона перебувала в шлюбі з обвинуваченим ОСОБА_8 проживали разом за адресою: АДРЕСА_4 . Право власності на квартиру належить її матері ОСОБА_6 . Пенсійну картку батька ОСОБА_11 їй передала матір, картка зберігалась в квартирі за зазначеною адресою. Крім неї гроші з картки ніхто не знімав, пін код нікому не повідомляла. Їй не було відомо, що гроші з картки знімав її чоловік ОСОБА_8 , такого дозволу вона чоловікові не надавала.
Свідок ОСОБА_11 не був допитаний в судовому засіданні, у зв`язку з неможливістю прибуття, за станом здоров`я, що підтверджується наданими медичними документами. (т.3 с.п., а.15-18)
Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 25.01.2019 року, на виконання ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2018 року, в період часу з 10.03.2017 року по 16.03.2017 року, з використанням послуги IVR-меню з картки № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_8 пересилались грошові кошти в такому порядку: 10.03.2017 року перераховано 104 гривні, 11.03.2017 року перераховано 102 гривні, 12.03.2017 року двічі перераховано по 54 гривні, 13.03.2017 року перераховано 54 гривні, 14.03.2017 року тричі перераховано по 32 гривні, 16.03.2017 року перераховано 42 гривні. (а.м.к.п. 44; т.3 с.п., а.с. 45)
Суд вважає зазначені докази належними та допустимими, які були отримані в передбаченому КПК України порядку, суд безпосередньо допитав потерпілу та свідка, дані про рух грошових коштів на рахунку, отримані від банківської установи згідно ухвали слідчого судді, з яких вбачається перерахування грошей з картки ОСОБА_11 на картку ОСОБА_8 . На підставі досліджених доказів встановлено обставини кримінального правопорушення та зазначені докази є достатніми для прийняття судового рішення по суті.
Суд критично розцінює пояснення обвинуваченого щодо користування банківською карткою, перерахування грошових коштів за погодженням з дружиною, та вважає це його власною позицією захисту.
Оцінюючи доводи сторони захисту щодо відсутності кваліфікуючої ознаки повторності злочину, суд враховує наступне.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 05.02.2020 року, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001647 внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.08.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, та обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002380 внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 08.08.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, були об`єднані в одне провадження, з єдиним номером № 204/3673/19 (1-кп/204/214/20, 1-кп/204/271/20)
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25.01.2021 року, за клопотанням сторони захисту, ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, на підставі ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження № 0001647 було закрито.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, скасовано ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2021 року щодо ОСОБА_8 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08.04.2021 року, були виділені в окреме провадження матеріали обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0001647 внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань 05.08.2017 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2021 року, за клопотанням сторони захисту, ОСОБА_8 було звільнено від кримінальної відповідальності у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження №0001647, закрито. Рішення набрало чинності.
Звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у кримінальному провадженні № 0001647, у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою.
Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду від 15.05.2019 року, у справі № 484/3214/17, у цілях кваліфікації злочину наявність чи відсутність кваліфікуючої ознаки повторності необхідно встановлювати, виходячи з тих обставин, які існували на час вчинення злочину, а не на час постановлення вироку чи рішення суду вищої інстанції.
Зокрема, такий підхід було застосовано Верховним Судом у справі № 520/6591/15-к, де суд касаційної інстанції ухвалив рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК, оскільки на час набрання вироком законної сили сплинув строк давності, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 49 КК, однак Верховний Суд не знайшов підстав для виключення ознаки повторності за другим епізодом, який мав місце до закінчення зазначеного строку давності.
Враховуючи викладене, оскільки на час вчинення шахрайства, строки давності за епізодом крадіжки не сплили, обвинуваченого з підстав закінчення строків давності було звільнено вже під час судового провадження, а не до вчинення шахрайських дій, то його дії мають ознаку повторності, передбачену за ч. 2 ст. 190 КК.
Крім того, як наполягає сторона обвинувачення, а саме потерпіла ОСОБА_6 та її представник ОСОБА_5 , з матеріалів даної справи у кримінальному провадженні № 0002380 від 08.08.2017 року вбачається, що по суті мали місце два епізоди заволодіння коштами, перший з яких мав місце 16 лютого 2017 року, а другий у період з 10 по 16 березня 2017 року. Фактично заволодіння карткою відбулося двічі, а два епізоди розрізняються за способом вилучення чужого майна: у першому епізоді це зняття готівки з банкомату, у другому безготівковий переказ коштів через платіжну систему банку. Під час судового допиту обвинувачений показав, що умисел на зняття коштів у нього виникав по мірі виникнення потреби.
Згідно Постанови Верховного Суду від 02.04.2019 року у справі № 273/222/16-к, встановлено, що епізоди корисливих злочинів, які відбуваються зі значним розривом у часі, без формування їх умислу з самого початку, із виникненням умислу тією мірою, як з`являлася потреба у коштах, не можуть кваліфікуватися як вчинення одного продовжуваного злочину, а визначаються таким, кожен з яких мав самостійний умисел.
Тобто, загалом підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого суд не вбачає.
При призначенні виду та розміру покарання, суд враховує ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, що суд відносить до обставини, яка пом`якшує його покарання.
Обставин, які б обтяжували покарання не встановлено.
Суд вважає можливим виправлення обвинуваченого при призначенні покарання у виді обмеження волі, але без ізоляції від суспільства, із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання з випробуванням. Призначення іншого виду покарання, суд вважає не доцільним, виходячи з даних про особу обвинуваченого та встановлених обставин справи.
Потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 1138 гривень, та моральної шкоди в розмірі 200 000 гривень.
В ході судового розгляду адвокатом ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 надано клопотання про долучення доказів, а саме платіжного призначення щодо переказу коштів від обвинуваченого на адресу ОСОБА_11 в сумі 1200 гривень, в якості відшкодування матеріальної шкоди.
Суд приймає до уваги зазначене платіжне призначення в якості відшкодування матеріальної шкоди, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог потерпілої в цій частині слід відмовити.
Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди, суд вважає доведеними та такими, що підлягають задоволенню частково, з урахуванням ступеню та характеру моральних страждань потерпілої, вимог розумності та справедливості.
Керуючись ст.ст. 368, 369, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_8 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді одного року обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_8 від відбуття призначеного покарання, якщо засуджений протягом одного року іспитового строку, не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_8 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації, про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 в рахунок відшкодування моральної шкоди десять тисяч гривень.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 в частині відшкодування матеріальної шкоди - відмовити.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, шляхом подачі апеляційної скарги через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська.

Головуючий: ОСОБА_1