Справа № 161/449/20 Провадження № 11-кп/802/51/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
представника потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2020 щодо ОСОБА_10 ,
В С Т А Н О В И В:

Даним вироком ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець с. Хопнів Ківерцівського району Волинської області, мешканець АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, одружений, механік ТзОВ «ПІДШИПНИК-АВТОСЕРВІС», раніше не судимий,
засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.
Строк відбуття покарання визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання, тобто з моменту його затримання.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 про відшкодування завданої моральної шкоди задоволений повністю, стягнута з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральна шкода в сумі 384 447 (триста вісімдесят чотири тисячі чотириста сорок сім) гривень 23 коп.
Стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_10 в дохід держави 2 512 (дві тисячі п`ятсот дванадцять) гривень 16 коп. судових витрат за проведення судових експертиз.
Накладений ухвалою слідчого судді від 25.10.2019 арешт на майно скасований.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_10 визнаний винним і засуджений за те, що 24.10.2019 близько 17 год. 50 хв., керуючи технічно справним автомобілем, марки «Volkswagen Passat» н.з. НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою на вул. Володимирській, у напрямку виїзду з міста Луцька зі швидкістю близько 55 кілометрів на годину, в порушення вимог п.п.2.3 (б), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, проявивши безпечність, неуважність та маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалась на нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право відносно руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, чим порушив п.18.1 Правил дорожнього руху, допустивши наїзд передньою частиною вищевказаного автомобіля на пішохода, внаслідок чого останній, згідно з висновком судово-медичного експерта № 496 від 02 грудня 2019 року, були спричинені тілесні ушкодження: поєднана тупа травма тіла, яка включає відкриту черепно-мозкову травму у вигляді садна волосистої ділянки голови та крововиливу під м`які тканини, зламу кісток склепіння та основи черепа, забоїв головного мозку, крововиливів під оболонки головного мозку; закриту тупу травму органів грудної клітки у вигляді забоїв правої легені, крововиливу в середостіння та устя серця, крововиливу у діафрагму справа; закриту тупу травму органів черевної порожнини та заочеревинного простору у вигляді субкапсулярного крововиливу великої долі печінки (забій), крововиливу у ворота печінки, крововиливу в корінь та паренхіму селезінки (забій), забій обох нирок, забій стінок сліпої, висхідної ободової та клубової кишок із некрозом та перфорацією, перитоніт; множинні садна та синці тіла, які за ознакою небезпеки для життя і в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілої. Причиною смерті ОСОБА_11 є поєднана тупа травма тіла.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_10 п.п.2.3 (б), 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, обвинувачений оскаржує вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі. Посилається на те, що визнав вину у скоєному, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, є інвалідом 3-ї групи і потребує лікування. Крім того, вказує, що частково відшкодував потерпілому завдану злочином моральну і матеріальну шкоду на загальну суму 115 552, 77 гривень. Враховуючи вищенаведені пом`якшуючі обставини, просить застосувати до нього ст.75 КК України, а саме звільнення від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду. Зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі взято до уваги такі пом`якшуючі покарання обставини, як визнання ОСОБА_10 вини, добровільне часткове відшкодування завданої злочином моральної і матеріальної шкоди. Стверджує, що обвинувачений раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно та є інвалідом 3-ї групи. З огляду на наведене, просить вирок місцевого суду скасувати та призначити ОСОБА_10 покарання із застосуванням інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, захисника, який підтримав апеляційні скарги сторони захисту у повному обсязі і просив вирок суду змінити, застосувавши до обвинуваченого ОСОБА_10 ст.75 КК України, прокурора, потерпілого та його представника, які заперечили апеляційні скарги та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме: порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційних скаргах не заперечується.
Діям ОСОБА_10 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
Згідно норм ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Посилання в апеляційних скаргах сторони захисту на те, що призначене ОСОБА_10 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_10 вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відніс часткове добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_10 , не встановлено.
Місцевим судом взято до уваги, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, позитивні характеристики, хворіє, є інвалідом ІІ групи.
Після дорожньо-транспортної пригоди він частково відшкодовував завдану злочином шкоду.
Однак, у суді першої та апеляційної інстанцій потерпілий наполягав на призначенні ОСОБА_10 суворої міри покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На думку апеляційного суду, враховуючи усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, особу винного, який вчинив тяжкий злочин із тяжкими наслідками у вигляді смерті малолітньої дитини та позицію потерпілого, який наполягав на суворій мірі покарання, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до обвинуваченого покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчиненню ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Наведені в апеляційних скаргах доводи про визнання обвинуваченим вини не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки як убачається із матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 вину визнав частково. А та обставина, що в кінці судового слідства обвинувачений визнав вину повністю, правильно не взята місцевим судом до уваги, оскільки жодним чином не свідчить про щире каяття ОСОБА_10 ..
В матеріалах кримінального провадження відсутні фактичні дані, які свідчать про наявність такої пом`якшуючої покарання ОСОБА_10 обставини, як щире каяття. Не здобуто таких даних і під час судового та апеляційного розглядів даного кримінального провадження.
Добровільне часткове відшкодування ОСОБА_10 завданої злочином моральної і матеріальної шкоди, наявність в нього позитивних характеристик та інвалідності хоча і мають місце, однак в даному конкретному випадку не можуть слугувати виключними підставами для застосування щодо ОСОБА_10 інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням з урахуванням обставин вчиненого злочину, наслідків вчиненого злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого та його поведінку після вчинення злочину.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 27 травня 2020 щодо ОСОБА_10 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді