Справа № 307/627/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1569/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції кримінальне провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

за ч. 2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

за апеляційними скаргами прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 4 липня 2019 року,

в с т а н о в и л а :

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік шість місяців. Звільнено ОСОБА_6 від основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду, заподіяну внаслідок вчинення кримінального правопорушення, в розмірі 150 000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень. У решті позову відмовлено.

Вирішено питання з речовим доказом.

ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 11 липня 2017 року, близько 18 години, знаходячись в с. Грушово на вул. Прикордонній, біля будинку № 6, керуючи автомобілем марки «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», державний номерний знак НОМЕР_1 , грубо порушивши вимоги пунктів п.п. 1.5, 10.1, 10.9, 12.3 та 1.10 Правил дорожнього руху, якими передбачено, зокрема: п.1.5 - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п.1.10 перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.10.9. - під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб; п.12.3 у разі виникнення перешкоди або небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 1.10 терміни, що наведені у цих правилах мають таке значення: оглядовість - об`єктивна можливість бачити дорожню обстановку з місця водія; перешкода для руху нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу, маючи технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виявлення небезпеки для руху, а також маючи об`єктивну можливість побачити його через бокове дзеркало заднього огляду, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, додатково не переконався у відсутності перешкод для руху позаду автомобіля, не звернувся за допомогою до інших осіб та не застосував гальмування, а розпочав рух керованого ним транспортного засобу та рухаючись заднім ходом, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який внаслідок дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження у виді множинних саден і синців м`яких тканин чола, спинки носу, підборіддя, задньо-зовнішніх поверхонь обох ліктьових суглобів, синця і суглобів, обширного смугастого характеру садна лівої половини грудної клітки між лопаточкою і передньою підпахвинною лініями, обширної підшкірної емфіземи лівої половини грудної клітки і шиї, множинних двобічних переломів ребер, зліва 7, 8, 9, 10 ребра по навколо грудній лінії, 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 ребра по передньо-середньо-задньо-підпахвинним, лопаточній і навколо хребтовій лініям, справа 3,4 по навколо грудній лінії, 2, 3, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10 ребра по передньо-підпахвинній лінії і 2, 3, 4, 5, 6, 7 по навколо хребтовій лінії, а також розриву лівої легені з обширними під плевральними і внутрішньолегеневими крововиливами, які знаходяться у прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого та відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, так як потягли за собою смерть потерпілого ОСОБА_12 .

Не погоджуючись з даним вироком, прокурор Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 4 липня 2019 року скасувати у частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Вказує, що постановлений судом вирок щодо ОСОБА_6 не відповідає вимогам закону через м`якість призначеного покарання та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що у вироку судом помилково зазначено обставину, що пом`якшує покарання, - часткове відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди, щире розкаяння та сприяння розкриттю злочину. Звертає увагу, що фактично злочин було розкрито в результаті вжитих оперативно-розшукових заходів працівниками поліції, тому обвинувачений визнав вину, а заподіяну ним шкоду він тільки частково відшкодував, у зв`язку з чим потерпілим було заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні, який судом було розглянуто та задоволено.

Зазначає, що при призначенні покарання судом недостатньо враховано, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, що в результаті злочинних дій настала смерть потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 4 липня 2019 року змінити в частині розміру моральної шкоди та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 500 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що з висновком суду в частині визначення розміру моральної шкоди не погоджується та вважає, що суд не прийняв до уваги ту обставину, що вона втратила сенс життя та віру в майбутнє, постійно відчуває страждання від втрати рідної людини, що не дає можливості нормально спілкуватися з оточуючими, працювати та підтримувати нормальний соціальний спосіб життя, оскільки постійно знаходиться у стресовому стані, що супроводжується періодичними депресіями, що вона позбавлена допомоги, додаткових доходів, які складалися з його пенсії, заробітків по місцю проживання, які чоловік утримував, допомагаючи односельцям перевозити вантажі. Зазначає, що після смерті чоловіка внаслідок стресу і переживань вона важко захворіла, їй діагностовано цукровий діабет, що вона вимушена щодня вживати призначені лікарями ліки, потреби в чому раніше не було.

На апеляційні скарги прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 подав заперечення, в якому просить залишити апеляційні скарги прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 без задоволення, а вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 4 липня 2019 року без змін.

Заслухавши виступ прокурора на підтримання доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілої, пояснення представника потерпілої на підтримання доводів апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на заперечення доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції в частині встановлених фактичних обставин вчинення злочину, доведеності вини обвинуваченого у його вчиненні, правильності кваліфікації його дій учасниками судового провадження не оскаржувалися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги в порядку ч. 2 ст. 404 КПК України колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим вирок у зазначеній вище частині не перевірявся.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_6 , з посиланням на м`якість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, з оскаржуваного вироку слідує, що суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік 6 місяців, звільнив обвинуваченого від відбуття основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

При цьому у своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає про необхідність застосування до обвинуваченого реальної міри покарання у виді 6 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, тобто без застосування щодо ОСОБА_6 положень Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей; обставини, що пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування заподіяної шкоди; відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Заперечуючи можливість врахування при призначенні обвинуваченому покарання таких обставин, що пом`якшують покарання як щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування заподіяної шкоди, прокурор вказує, що злочин розкрито в результаті вжитих оперативно-розшукових заходів працівниками поліції, а визнання вини відбулось під тягарем зібраних доказів. Часткове ж відшкодування шкоди не позбавило потерпілу необхідності звернутися до суду з цивільним позовом.

На переконання колегії суддів, твердження прокурора в ході апеляційного розгляду свого підтвердження не знайшли.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд у своїх постановах (від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18, від 23 січня 2020 року у справі №456/1913/17, від 11 лютого 2021 року у справі №730/893/19) розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 після скоєння дорожньо-транспортної пригоди викликав швидку допомогу та поліцію, а також відвіз потерпілого ОСОБА_12 на своєму автомобілі у лікарню. Частково відшкодував заподіяну шкоду у розмірі близько 16 000 гривень, що підтвердила під час допиту у суді першої інстанції потерпіла ОСОБА_11 .

Наведені обставини, на думку колегії суддів, підтверджують наявність в діях обвинуваченого розкаяння у вчиненому та, як наслідок, щирого каяття.

Стосовно активного сприяння розкриттю злочину, то під цією обставиною розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам.
На переконання колегії суддів, поведінка ОСОБА_6 після скоєння злочину, його добровільну участь у проведених органом досудового розслідування слідчих діях та надання ним інформації щодо обставин скоєння кримінального правопорушення, є достатнім підтвердженням наявності у його діях активного сприяння розкриттю злочину.

Покликання ж прокурора на вжиті працівниками поліції оперативно-розшукові заходи під час досудового розслідування даного кримінального провадження свого підтвердження не знайшло, оскільки згідно зі ст. 2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативно-розшукова діяльність - це система гласних і негласних пошукових та контррозвідувальних заходів, що здійснюються із застосуванням оперативних та оперативно-технічних засобів. В ході апеляційного розгляду не встановлено проведення вказаних заходів у межах кримінального провадження №0000791 від 12 липня 2017 року.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що такі обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину зазначені безпосередньо стороною обвинувачення в обвинувальному акті (а.с. 5, т. 1).

Стосовно такої обставини як часткове відшкодування заподіяної шкоди, то, як встановлено судом першої інстанції, такий факт у діях ОСОБА_6 мав місце, оскільки обвинувачений добровільно надав кошти на поховання потерпілого ОСОБА_12 .

Попри те, що, поряд із відшкодуванням обвинуваченим витрат на поховання, потерпіла ОСОБА_11 звернулася до суду з цивільним позовом, наведене не скасовує наявності у діях ОСОБА_6 добровільного відшкодування заподіяної шкоди, хоча й лише у певній частині.

З огляду на наведене, на переконання колегії суддів, враховані під час призначення обвинуваченому покарання судом першої інстанції обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , є підставними, а твердження прокурора не ґрунтуються на матеріалах справи.

Щодо фактичного заперечення прокурором звільнення обвинуваченого від покарання у зв`язку з застосуванням щодо нього амністії, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні» амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Частиною 1 ст. 5 зазначеного Закону визначено, що дія закону про амністію поширюється на кримінальні правопорушення, вчинені до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на триваючі або продовжувані кримінальні правопорушення, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання законом про амністію чинності.

Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 7 вересня 2017 року, кримінальне правопорушення ОСОБА_6 вчинено 11 липня 2017 року, тобто до набрання чинності вказаним Законом.

Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнанні винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, особи визнанні винним у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили - не позбавленні батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилось 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

При цьому згідно зі ст. 6 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 року» особи, на яких поширюється дія цього Закону, можуть бути звільненні від відбування основного і додаткового покарання.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_6 має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 223-224, т. 1).

Обвинувачений не позбавлений батьківських прав щодо своїх дітей та вчинив необережний злочин, який відповідно до вимог ст. 12 КК України належить до категорії тяжких.

Крім того, ОСОБА_6 не входить до переліку осіб, визначених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», щодо яких амністія не може бути застосована.

З огляду на наведене, а також те, що обвинувачений надав свою згоду на застосування амністії щодо нього, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про підставність звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від основного та додаткового покарання на підставі п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році».

За наведених обставин, апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Що стосується апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_11 про те, що розмір стягнення з обвинуваченого моральної шкоди є заниженим, то такі є безпідставними.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 місцевим судом дотримано.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при визначенні та обґрунтуванні стягнення на користь потерпілої в рахунок відшкодування моральної шкоди було враховано конкретні обставини провадження, наслідки, що настали, тривалість моральних страждань і переживань потерпілої ОСОБА_11 , яка втратила чоловіка, що призвело до її душевних страждань, істотних змін в її житті та негативно позначилося на її моральному та психологічному стані.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд урахував, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_11 зазнала непоправної втрати та вимушених змін у стосунках, перенесення потерпілою страждань у зв`язку зі смертю чоловіка.

За таких обставин, зазначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 в сумі 150 000 грн на користь потерпілої ОСОБА_11 , узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілою моральних страждань. Підстав для збільшення цього розміру немає.

Переконливих доводів, які би спростовували висновки суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому покарання та в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, прокурором та потерпілою в їхніх апеляційних скаргах не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення, не встановлено.

За таких обставин, апеляційні скарги до задоволення не підлягають.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 4 липня 2019 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_11 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4