ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/1226/22
Категорія: ч.1 ст.14, ч.ч.4, 5 ст.27, п.п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 18 січня 2022 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , 1970 року народження, тобто до 18 березня 2022 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та зазначає, що:

-клопотання прокурора не ґрунтується на доказах;

-посилання на наявність ризику переховування з метою уникнення покарання ОСОБА_7 , на думку захисника, по своїй суті, є очікуванням вироку, що не узгоджується з положеннями дійсних та законних потреб кримінального провадження та органу досудового розслідування, які можуть виправдовувати такий ступінь втручання у права і свободи;

-ризик впливу на учасників кримінального провадження та можливості сховати чи знищити речі, які мають значення для кримінального провадження, втратили свою актуальність;

-згідно клопотання прокурора, необхідність застосування запобіжного заходу обґрунтовується можливістю ОСОБА_7 перешкоджати у кримінальному провадженні №0000549 від 20.08.2019 року, тобто в іншій справі, що не перебуває в провадженні Московського районного суду м.Харкова;

-стороною обвинувачення ОСОБА_7 незаконно та протиправно обмежується в праві на побачення зі своїми рідними;

-в ухвалі суду відсутній будь-який аналіз щодо можливості застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, хоча необхідність такого аналізу є імперативною нормою, визначеною ч.ч.3, 4 ст.194 КПК України.

Просить ухвалу суду скасувати, у задоволенні клопотання прокурора відмовити.

Прокурор подав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останнього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що ОСОБА_7 з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.14, ч.ч.4, 5 ст.27, п.п.1, 6, 11, 12 ч.2 ст.115 КК України. за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 10 років до 15 років або у виді довічного позбавлення волі.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 інкримінується підбурювання і пособництво до вчинення умисного протиправного заподіяння смерті двох осіб, на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання захисника на відсутність існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Слід відзначити, що в ухвалі суду першої інстанції не зазначено про наявність ризику сховати чи знищити речі, які мають значення для кримінального правопорушення, а тому посилання захисника в цій частині є безпідставними.

Крім того, яка вбачається зі змісту ухвали, судом першої інстанції було встановлено, що домашній арешт сам по собі не здатний запобігти можливості переховування від суду, впливу на свідків, оскільки, перебуваючи в умовах домашнього арешту, обвинувачений не буде позбавлений можливості залишити житло та пересуватись на власний розсуд.

Також судом першої інстанції було проаналізовано положення п.1 ч.4 ст.183 КПК України, враховано підстави та обставини, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, та зроблено обґрунтований висновок щодо відсутності підстав для визначення застави, оскільки на даній стадії судового провадження застава не здатна запобігти ризикам вчинення обвинуваченим дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи вищевикладене, доводи захисника про те, що судом першої інстанції не було вирішено питання щодо можливості застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, то вони також є безпідставними.

Щодо посилань захисника на те, що прокурор просить продовжити запобіжний захід з метою забезпечення іншого кримінального провадження, то вони позбавлені підґрунтя.

Так, проаналізувавши зміст клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо того, що прокурор звернувся з вказаним клопотанням в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000190, тобто за яким наразі здійснюється судовий розгляд Московським районним судом м.Харкова. Посилання на інше кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000549, зроблено в контексті зазначення номера кримінального провадження, в якому здійснюється досудове розслідування щодо інших осіб.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 про те, що стороною обвинувачення ОСОБА_7 незаконно та протиправно обмежується в праві на побачення зі своїми рідними, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як було вірно зазначено судом першої інстанції, це питання не відноситься до предмету доказування під час розгляду питання щодо продовження або зміни запобіжного заходу.

Доводи захисника про вчинення відносно обвинуваченого ОСОБА_7 органами прокуратури незаконних дій, можуть бути перевірені за дорученням суду першої інстанції на підставі заяви останнього або правоохоронними органами при безпосередньому зверненні до них із заявою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 і відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Московського районного суду м.Харкова від 18 січня 2022 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання передбачених ст.28 КПК України розумних строків судового розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: