Справа № 591/2568/20
Провадження № 1-кп/591/246/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2021 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Буринь Сумської області, громадянина України, засновника ТОВ «Автогруп Суми», розлученого, з вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України,

ВСТАНОВИВ:

07.02.2020 року близько 00 год. 49 хв. ОСОБА_6 приїхав на автомобілі марки БМВ Х5 д.н.з. НОМЕР_1 на територію автомобільної стоянки, що розташована позаду буд. 5 корп. 4/1 по проспекту Михайла Лушпи в м. Суми, та, діючи умисно, таємно дістав з салону свого автомобіля каністру з бензином та облив автомобіль марки Мазда д.н.з. НОМЕР_2 2008 року випуску, що належить ОСОБА_7 , шляхом підпалу спричинив його загорання, внаслідок чого вогнем повністю знищено зазначений легковий автомобіль, завдавши ОСОБА_7 матеріального збитку на суму 172935,00 грн. Крім цього, внаслідок пожежі було пошкоджено автомобіль марки ДЕО Ланос д.н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований до узбіччя поблизу автомобіля марки Мазда д.н.з. НОМЕР_2 , чим завдав матеріального збитку ОСОБА_8 на суму 56 780,00 грн.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні свою вину визнав частково, зазначаючи, що автомобіль ОСОБА_9 не є чужим для нього майном, а автомобіль Деу він взагалі не бачив та не бажав його палити, тому його дії не утворюють склад інкримінованого йому злочину. Також суду повідомив, що у вечір, коли сталась подія, він сварився зі своєю дружиною, у тому числі з приводу поділу майна, і коли мова йшла про автомобіль ОСОБА_9 , який вони купили під час перебування у шлюбі та який він ремонтував, заправляв та іноді використовував, то дружина йому сказала: «Хоч спали його!». Така фраза його обурила, він на емоціях поїхав на автомобілі БМВ, яким в той час користувався, до будинку на вул.Борова у м.Суми, взяв каністру, приїхав у двір по АДРЕСА_2 , де стояв припаркований автомобіль Мазда, облив його сумішшю, що знаходилась у каністрі, підпалив (чим не пам`ятає), сів у автомобіль БМВ і поїхав. Оскільки у дворі було темно, то інших припаркованих автомобілей, у тому числі автомобіль Део, який стояв позаду ОСОБА_9 , він не бачив. Як на день події, так і на даний час вони з дружиною, хоча і розірвали шлюб, але проживають разом, виховують двох дітей. Поділу майна не здійснювали. Після події він відремонтував автомобіль ОСОБА_9 , продав та купив дружині інший автомобіль такої ж марки. За автомобіль Деу він також заплатив власнику 80 тис. грн., після чого оформив його на своє ім`я, відремонтував та продав. Ані ОСОБА_7 , ані ОСОБА_8 претензій до нього не мають. Після події він усвідомив, що діяв на емоціях, що вчинив невірно та необхідно було усе владнати по-доброму, щиро розкаюється у вчиненому, дуже хвилюється, що така його поведінка відобразиться на майбутньому його дітей.

Захисник наполягала на тому, що стороною обвинувачення суду не надано належних, допустимих і переконливих доказів вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, тому, на її переконання, останнього необхідно виправдати.

Суд, дослідивши всі обставини кримінального провадження, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність таких доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , мало місце та таке діяння містить склад кримінального правопорушення, що інкримінується йому.

Зокрема, відповідно до протоколу огляду місця події від 07.02.2020 року на території автомобільної стоянки, що розташована позаду буд. АДРЕСА_3 виявлено знищений вогнем автомобіль марки Мазда д.н.з. НОМЕР_2 2008 року випуску (а.с. 55-56 т.1).

Твердження сторони захисту про недопустимість вказаного доказу через те, що слідчій ОСОБА_10 , який проводив огляд місця події не входить до групи слідчих у кримінальному провадженні №0000498, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з протоколу, слідча дія відбувалась у період часу з 01-47 год. до 03-40 год. на підставі виклику, який надійшов на лінію «102», проводилась слідчим ОСОБА_10 , який входив до складу слідчо-оперативної групи, у зв`язку з невідкладністю до внесення відомостей до ЄРДР, що відповідає положенням ч.3 ст.214 КПК України.

Відомостями, що містяться на відеозаписі за 07.02.2020 року з камер відеоспостереження, які знаходились на фасаді будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , підтверджується те, що автомобіль марки Мазда стояв припаркований біля вказаного будинку та близько 00-49 год. 07.02.2020 року на стоянку під`їхав автомобіль марки БМВ Х5, який зупинився біля автомобіля Мазда. З автомобіля БМВ вийшов чоловік з каністрою, підійшов до автомобіля Мазда, облив цей автомобіль рідиною з каністри та підпалив його. А коли автомобіль Мазда загорівся, то чоловік сів за кермо автомобіля БМВ та виїхав з двору у невідомому напрямку. Близько 01-01 год. приїхали пожежники, які до 01-06 год. загасили пожежу (а.с. 67 т.1).

Твердження сторони захисту про недопустимість вказаного доказу через те, що відеозапис з камер спостереження був отриманий слідчим не у порядку, передбаченому КПК України, а саме: не шляхом отримання тимчасового доступу до речей і документів, суд не може взяти до уваги, оскільки ст.93 КПК України передбачає збирання слідчим доказів не тільки шляхом проведення слідчих та процесуальних дій, а й шляхом отримання речей чи документів від установ, підприємств, організацій, службових чи фізичних осіб.

В даному випадку, зокрема, як вбачається з листа, слідчий отримав на свій запит №2112 від 07.02.2020 року СD-диск, на якому міститься один відео-файл із записом з камери відеоспостереження, що розташована на фасаді будівлі за адресою: АДРЕСА_3 , (а.с. 61,62 т.1). І такий порядок отримання доказів відповідає вимогам ст.93 КПК України. Тому підстави для визнання його недопустимим, як про це зазначала сторона захисту, відсутні.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 суду повідомив, що 07.02.2020 року він працював на АЗС, що розташована на вул.Харківська у м.Суми та пам`ятає, що допомагав чоловіку, який приїхав на автозаправну станцію на автомобілі БМВ, заправляти паливом каністру, було залито 4 літри.

Згідно протоколу від 07.02.2020 року ОСОБА_11 серед пред`явлених для впізнання осіб впізнав ОСОБА_6 , який здійснював заправку каністри бензином на зазначеній автозаправці (а.с. 69-70 т.1).

Згідно з обліковими даними ЄДР МВС та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки Мазда д.н.з. НОМЕР_2 2008 року випуску зареєстрований за ОСОБА_7 (а.с. 57-59 т.1).

В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 суду повідомила, що між нею та обвинуваченим ОСОБА_6 шлюб розірвано, але вони продовжують проживати разом та поділ майна не здійснювали. 07.02.2020 року між нею та ОСОБА_6 відбувся скандал за сімейними обставинами, після чого ОСОБА_6 пішов з дому. А через деякий час вона побачила, що у двір будинку, в якому вона мешкає, приїхала пожежна машина, вона спустилась у двір та побачила, що горить її автомобіль Мазда д.н.з. НОМЕР_2 2008 року випуску, який їй купував ОСОБА_6 у 2018 році, коли вони були у шлюбі, та яким вона продовжувала користуватись після розірвання шлюбу. Також їй показували відео з камери спостереження, на якому було зафіксовано, як чоловік, схожий на ОСОБА_6 , на автомобілі, схожому на той, яким користувався її чоловік, здійснює підпал її автомобіля. Чому він так вчинив їй не відомо, але дозволу ОСОБА_6 на знищення автомобіля шляхом підпалу вона не надавала. Після цієї події вона декілька місяців не спілкувалась з ОСОБА_6 . На даний час претензій матеріального характеру вона до ОСОБА_6 не має, оскільки він повністю таку шкоду їй відшкодував, придбавши автомобіль Мазда 6. Вважає, що моральної шкоди їй було завдано сваркою і їй було дуже прикро, що так сталось, вона хвилювалась через сварку, а не через спалений автомобіль.

Відповідно до висновку експерта №410 від 26.03.2020 року ринкова вартість автомобіля марки Мазда, 2008 року випуску станом на 07.02.2020 року складає 172935,00 грн. та вартість відновлюваного ремонту даного автомобіля більша його ринкової вартості (а.с.89-106 т.1).

Знищення майна це доведення майна до повної непридатності щодо його цільового призначення. Внаслідок знищення майно перестає існувати або повністю втрачає його цінність.

Згідно наданої суду копії паспорту (а.с.144 т.1) ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , а згідно висновку судово-психіатричного експерта №142 від 16.03.2020 року (а.с. 125-127 т.1) як на момент скоєння злочину, так і на даний час він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, тобто ОСОБА_6 є суб`єктом вказаного кримінального правопорушення: фізичною осудною особою, яка на момент вчинення кримінального правопорушення досягла встановленого законом для кримінальної відповідальності віку.

Таким чином, вищенаведеними доказами повністю підтверджується те, що ОСОБА_6 , будучи осудною особою, який досяг віку з якого настає кримінальна відповідальність, 07.02.2020 року о 00-49 год. вчинив підпал автомобіля Мазда, в результаті чого такий автомобіль було знищено.

Водночас, суд не може визнати допустимими доказами та використати при прийнятті рішення відомості, які містяться у таких доказах сторони обвинувачення, як: протокол огляду місця події (а.с. 116-118 т.1), висновок експерта (а.с. 108-114 т.1) та правовий висновок (а.с. 130-137 т.1), з огляду на такі обставини.

Прокурором суду надано протокол огляду місця події від 07.02.2020 року, за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 116-118 т.1), який сторона захисту просила визнати недопустимим через те, що фактично у даному випадку було проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_6 та на вилучені під час такого обшуку речі (каністру та одежу, в яку був одягнений ОСОБА_6 ) не накладено арешт.

Суд вважає, що посилання на недопустимість протоколу огляду місця події з підстав не накладення арешту на вилучені під час проведення такої слідчої дії речі є безпідставними, оскільки арешт майна є заходом забезпечення кримінального провадження, який може вживатись вже після проведення слідчої дії у тому числі з метою збереження речових доказів, які були вилучені під час її проведення. Водночас, невжиття такого заходу не тягне за собою недопустимості протоколу, як доказу, який складається за результатами проведення такої слідчої дії огляду чи обшуку- та в якому відображається її хід, оскільки накладення чи не накладення арешту не впливає на порядок проведення слідчої дії, що передбачений ст.ст.233,234,237 КПК України. А доказ є недопустимий, якщо отриманий з порушенням порядку, встановленого КПК.

В той же час, інші мотиви захисника щодо визнання вказаного протоколу, як доказу, недопустимим, суд вважає обґрунтованими з огляду на такі обставини.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 07.02.2020 року, слідча дія була проведена слідчим у період часу з 02-39 год. до 05-59 год. В той же час, відповідно до Витягу відомості до ЄРДР було внесено 07.02.2020 року о 8-15 год.

07.02.2020 року слідчим було подано до слідчого судді клопотання про надання дозволу на проведення огляду, але слідчим суддею ухвалою від 11.02.2020 року у задоволенні клопотання було відмовлено з підстав, що в даному випадку фактично проведено огляд житла та території домоволодіння, а тому він повинен проводитись за правилами проведення обшуку згідно ч.2 ст.237, ч.3 ст.233 КПК України (а.с. 211 т.1).

12.02.2020 року слідчим подано клопотання про поновлення пропущеного строку та надання дозволу на проведення обшуку у домоволодінні за адресою: АДРЕСА_1 , та за результатами розгляду такого клопотання було отримано відповідну ухвалу (а.с. 119-121 т.1).

З аналізу ст.ст. 214, 223, 234 КПК України обшук є слідчою (розшуковою) дією, спрямованою на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, яка проводиться в межах досудового розслідування кримінального провадження. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. У невідкладних випадках огляд місця події може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, що здійснюється негайно після огляду.

Відповідно до матеріалів справи, про які зазначено вище, судом було встановлено, що територія домоволодіння за місцем мешкання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_1 , не була місцем події та фактично органом досудового розслідування у домоволодінні обвинуваченого було проведено обшук. Однак вказану слідчу дію слідчим було проведено до внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. При цьому, надання ОСОБА_6 , як володільцем майна письмової згоди на проведення огляду його домоволодіння не звільняло слідчого від обов`язку проводити огляд житла та іншого володіння особи відповідно до порядку, встановленого КПК України (а.с. 115 т.1).

Допитана як свідок ОСОБА_12 повідомила про те, що працювала у патрульній поліції та в ніч, коли на пр.М.Лушпи у м.Суми горіло два автомобілі, вона перебувала на чергуванні. Вказана інформація про пожежу їй стала відома із радіоефіру. Крім того, у радіоефір надійшло орієнтування, що чоловік, який здійснив підпал, проживає за адресою на АДРЕСА_1 . Коли вони приїхали за адресою, яку було названо у орієнтуванні, то побачили біля двору автомобіль ВМW та чоловіка, які підпадали під опис, після чого викликали слідчо-оперативну групу та залишались на місці до її прибуття.

Згідно ст.86, п.1 ч.2 ст. 87 КПК України докази, отримані внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або із порушеннями його суттєвих умов є недопустимими і недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже згідно із вказаними нормами зазначені порушення безумовно свідчать про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 07.02.2020 року, під час якого вилучено речі.

А, оскільки вищевказаний доказ отриманий з грубим порушенням порядку, встановленого КПК України, то і інший доказ, який у даному кримінальному провадженні є похідним від нього, є також недопустимим, а саме: висновок експерта №19/119/7/1-677е від 27.03.2020 року щодо дослідження зразку рідини з металевої каністри, що був вилучений під час огляду місця події (а.с. 108-114 т.1).

Суд вважає недопустимим доказом правовий висновок професора кафедри юридичних дисциплін Сумської філії Харківського національного університету внутрішніх справ ОСОБА_13 (а.с. 130-137 т.1), оскільки вказаний документ здобутий з порушенням вимог ст.ст. 69,101,102,242,243 КПК України, зокрема: по-перше, відсутні відомості, що особа, яка надавала такий висновок, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи, а також що була попереджена, як те передбачає ст.70 КПК про відповідальність за завідомо неправдивий висновок; по-друге, висновок вочевидь не відповідає жодній з вимог ст.ст.101,102 КПК України щодо порядку проведення експертного дослідження та його змісту; по-третє, в даному випадку органи досудового розслідування звертались до професора кафедри з питаннями для з`ясування питань права, що прямо заборонено ч.1 ст.242 КПК України.

Таким чином, вказані докази: протокол огляду місця події, висновок експерта та правовий висновок є недопустимими доказами. Водночас, іншими доказами, що досліджені та оцінені судом, про які зазначено вище, доводиться те, що ОСОБА_6 вчинив умисне знищення автомобіля Мазда загальнонебезпечним способом: шляхом підпалу.

Суд не погоджується з висловленою у судовому засіданні стороною захисту позицією про те, що потерпіла ОСОБА_14 була «призначена» слідчими потерпілою у кримінальному провадженні.

Так, як вбачається з пунктів 15-19 Розділу І та пункту 5 Розділу ІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування, а також наданих суду заяви, пам`ятки та постанови (а.с. 155,156,158,185), 07.02.2020 року оперуповноваженим ВКП Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_15 , було прийнято заяву від ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення, в якій міститься запис про те, що із змістом вказаного протоколу про прийняття заяви вона «ознайомлена, записано вірно» та мається відповідний підпис з його розшифровкою, як ОСОБА_7 . Крім того, аналогічний підпис з такою розшифровкою міститься і на «Пам`ятці про процесуальні права та обов`язки потерпілого» від 07.02.2020 року. Крім того, в цей же день слідчим винесено відповідну постанову про визнання ОСОБА_7 потерпілою та здійснено її допит у вказаному статусі.

В подальшому, 01.04.2020 року, тобто, через 2 місяці після події, ОСОБА_7 подавала слідчому заяву, у якій зазначила про те, що потерпілою у кримінальному провадженні №0000498 вона себе не вважає, оскільки їй не завдано шкоди, так як пошкоджений пожежею автомобіль Мазда станом на 07.02.2020 року не належав їй на праві особистої приватної власності, він придбавався колишнім чоловіком ОСОБА_6 під час перебування у шлюбі та після розірвання шлюбу вони офіційно його поділ не здійснювали (а.с.198 т.1).

03.04.2020 року слідчий, розглянувши таку заяву ОСОБА_7 , ухвалив постанову про відмову у задоволенні клопотання, яке мотивував тим, що остання в день пожежі визнавала, що горів належний їй автомобіль та що їй завдано матеріального збитку, після чого добровільно поставила підпис у протоколі про прийняття від неї заяви, отримала пам`ятку про права та обов`язки, давала покази як потерпіла та оглядала відеозапис з камер відеоспостереження, впізнавши у правопорушнику свого колишнього чоловіка ОСОБА_6 (а.с. 200-201 т.1).

Таким чином, залучення ОСОБА_7 як потерпілої до участі у кримінальному провадженні відбувалось відповідно до ст.55 КПК України.

Щодо невідповідності нумерації сторінок деяких документів, на які звернула увагу сторона захисту, то судом встановлено, що заява про залучення до провадження ОСОБА_7 як потерпілої від 07.02.2020 року , яку надав суду прокурор, була пронумерована слідчим під №43 (а.с. 158 т.1), пам`ятка про процесуальні права і обов`язки, що вручена ОСОБА_7 під №42 (а.с.156 т.1), а протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 під №41 (а.с. 155 т.1). Водночас, коли сторона захисту знайомилась з матеріалами кримінального провадження на виконання ст.290 КПК України, то ці документи знаходились на інших сторінках матеріалів кримінального провадження. Так, заява ОСОБА_7 про її залучення як потерпілої була на сторінці 63 відповідного тому кримінального провадження (а.с. 157 т.1), протокол про прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_7 на а.с. 14 (а.с.182-183 т.1), постанова про визнання останньої потерпілою на 64 сторінці (а.с.185 т.1), а пам`ятка, що була вручена ОСОБА_7 , як потерпілій, - на а.а.65 матеріалів досудового розслідування (а.с.186 т.1).

Суд вважає, що в даному випадку будь-яких порушень процесуального характеру у такій ситуації немає, оскільки: по-перше, ст.290 КПК України не вимагає від слідчого чи прокурора надавати для ознайомлення прошиті та пронумеровані матеріали кримінального провадження, а передбачає надання доступу до матеріалів кримінального провадження з можливістю скопіювати чи відобразити відповідним чином будь-які речові докази, документи чи їх копії тощо.

По-друге, ознак підробки ці документи не містять, водночас очевидним є те, що у даному випадку подані стороною захисту копії документів є автентичними фотокопіями, виготовленими з тих оригіналів документів, які подав прокурор. Різняться вони лише нумерацією сторінок, яка проставлена олівцем. Проте, різна нумерація ніяким чином не змінює та не спотворює змісту таких документів і не впливає на їх належність, допустимість і достовірність.

В судовому засіданні ОСОБА_7 суду повідомляла, що заяву до поліції про злочин вона особисто не писала. Пам`ятає, що підписувала якісь документи, але які саме не пам`ятає, бо від такої події вона перебувала у шоковому стані. Крім того, надавала покази у тому числі щодо ОСОБА_6 , коли вони були у сварці і, до того ж, їй ніхто не роз`яснював її права щодо відмови давати свідчення стосовно свого чоловіка. Потім вона хотіла забрати заяву, хотіла, щоб закрили провадження стосовно ОСОБА_6 , оскільки вона потерпілою себе не вважає, але, не дивлячись на таку її позицію, справу було направлено до суду.

Але, до такої позиції потерпілої суд відноситься критично з огляду на такі обставини. Так, по-перше, як зазначалось вище, залучення ОСОБА_7 як потерпілої у кримінальному провадженні відбулось згідно вимог КПК України. По-друге, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.194 КК це злочин, який чинним КПК не віднесено до злочинів приватного обвинувачення, тому вона не має права відмовитись від обвинувачення стосовно свого колишнього чоловіка. У даному випадку під час оцінки події, що сталась 07.02.2020 року, та дій ОСОБА_6 , не можна говорити про те, що така поведінка лежить тільки в площині сімейного конфлікту і обмежуватись лише тим, що ОСОБА_6 придбав під час перебування його у шлюбі з ОСОБА_7 автомобіль Мазда, зареєстровав його на останню та залишив у її користуванні після розірвання шлюбу, а 07.02.2020 року, коли між ними виник конфлікт, пов`язаний з майновими питаннями, то ОСОБА_6 шляхом підпалу знищив такий автомобіль, який був їх спільним сумісним майном.

У даному випадку позиція ОСОБА_7 про те, що їй не завдано шкоди, можна розцінювати лише як відсутність у неї бажання скористатись своїми процесуальними правами та бути цивільним позивачем і заявити у порядку, встановленому ЦПК та КПК, позов, оскільки вона як особа, на яку був зареєстрований знищений транспортний засіб та особа, яка фактично користувалась цим автомобілем, отримала після події злочину від ОСОБА_6 компенсацію заданої шкоди (інший автомобіль такої ж моделі).

ОСОБА_6 відшкодував лише ту реальну майнову шкоду, яка була визначена на його розсуд та задовольнила потерпілу, що безумовно є пом`якшуючою обставиною, проте відшкодування ним шкоди потерпілій не означає, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад злочину, а також, що його дії 07.02.2020 року щодо знищення автомобіля Мазда загальнонебезпечним способом не завдали шкоди об`єктам кримінально-правової охорони.

Суд вважає, що вказані дії ОСОБА_6 містять склад кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.2 ст.194 КК України, з огляду на такі обставини.

Так, для правильної кваліфікації вчиненого діяння та встановлення наявності складу злочину в діях винного важливе значення має точне визначення усіх ознак об`єкта злочину.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст.194 КК України, виступають суспільні відносини власності (які полягають у реалізації суб`єктом відповідно до закону повноважень володіння, користування або розпорядження майном).

Суд не погоджується з позицією сторони захисту про те, що автомобіль Мазда д.н.з. НОМЕР_2 , який знаходився у спільній сумісній власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не може бути предметом злочину, а дії ОСОБА_6 щодо підпалу власного автомобіля не створюють складу злочину, з огляду на такі обставини.

Так, поняття «майно» у диспозиції ст.194 КК України має дещо інше значення, ніж у диспозиціях статей 185-187,189-191 КК України, а майну, як предмету злочинів проти власності, пов`язаних з його знищенням (ч.2 ст.194 КК України), притаманні певні особливості порівняно з майном як предметом викрадення, привласнення, вимагання, заволодіння ним шляхом шахрайства або зловживання службової особи своїм службовим становищем.

Чуже майно це ті речі, які не лише не належать винному, але й ті, якими винний не вправі розпоряджатися на власний розсуд.

В силу положень ч.1 ст.63 та ч.1 ст.65 Сімейного Кодексу України дружина, чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, водночас розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, лише за взаємною згодою.

Тобто, згідно вказаних норм кожен з подружжя наділений стосовно спільного сумісного майна усім комплексом прав власності, але право розпорядження обумовлено їх взаємною згодою.

В даному випадку, ОСОБА_7 у судовому засіданні зазначила, що після розлучення фактично користувалась і володіла автомобілем ОСОБА_9 та не надавала своєму колишньому чоловіку ОСОБА_6 згоди на розпорядження автомобілем марки Мазда д.н.з. НОМЕР_2 шляхом його підпалу.

При цьому, вислів ОСОБА_7 «Хоч спали його!», після якого обвинувачений здійснив підпал автомобіля Мазда, суд не може розцінювати як згоду ОСОБА_7 на розпорядження автомобілем Мазда, оскільки це було сказано нею під час сварки з приводу поділу майна.

До того ж, поведінка і дії ОСОБА_6 не може розглядатись судом тільки з позиції потерпілої, яка не має претензій до обвинуваченого, яка перестала себе вважати потерпілою і просила слідчого скасувати її такий статус тільки після відшкодування їй матеріального збитку і її примирення з обвинуваченим.

Дії та поведінку обвинуваченого потрібно аналізувати як суспільно значуще діяння через призму шкали цінностей суспільного нормативного комплексу і мети суспільного розвитку, корисність такого діяння для суспільства, або шкідливість чи небезпечність для суспільства.

При цьому, під час аналізу слід звернути увагу й на те, що злочини, передбачені ч.2 ст.194 КК України, окрім основного, характеризуються ще й додатковими безпосередніми об`єктами (адже цією нормою передбачено низку кваліфікуючих ознак), а також факультативними ознаками.

Зокрема, такий кваліфікований склад злочину, як умисне знищення або пошкодження чужого майна вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом характеризується додатковим безпосереднім об`єктом, яким є суспільні відносини, що забезпечують громадську безпеку.

І в даному випадку, на переконання суду, дії ОСОБА_6 щодо знищення автомобіля, який є спільною сумісною власністю його та його колишньої дружини, шляхом підпалу є протиправними, суспільно небезпечними та шкідливими, а обраний ОСОБА_6 спосіб знищення майна - загальнонебезпечним, про що мова піде далі. Такими протиправними діями не тільки завдано шкоди конкретному майну, а й зумовлено заподіяння шкоди як відносинам власності, так і відносинам громадської безпеки, які врегульовані і охороняються законом.

За таких обставин, суд вважає, що вказаний автомобіль, який є спільною сумісною власністю обвинуваченого та його колишньої дружини, є в даному випадку предметом вчиненого ОСОБА_6 злочину.

А факти того, що ОСОБА_6 придбавав цей автомобіль для дружини під час їх шлюбу, що він утримував його (обслуговував, заправляв, тощо) ні в якому разі не надавали йому права розпоряджатись майном загальнонебезпечним способом, тобто, вчиняти дії, з посяганням на права, блага, цінності, що охороняються законом, спричиняючи шкоду.

За таких обставин вважаю, що слідчий цілком правомірно виніс постанову, якою відмовив ОСОБА_7 у її клопотанні про скасування статусу потерпілої у кримінальному провадженні, а прокурор - не знайшов підстав для скасування такої постанови слідчого (а.с. 200-202 т.1).

Суд вважає, що такі дії ОСОБА_7 свідчать про її бажання допомогти своєму чоловіку уникнути відповідальності, але не свідчать про порушення, які на думку представника потерпілої та сторони захисту, допустив слідчий та про які йшлось у скарзі (а.с. 187-190 т.1)

Щодо порушення права ОСОБА_7 , передбаченого ст.63 Конституції України, стосовно можливості не свідчити відносно свого колишнього чоловіка, то будь-яких доказів того, що слідчий чи прокурор тиснули на ОСОБА_7 суду не надано. Крім того, слід звернути увагу на те, що суд не оцінював покази потерпілої, які вона надавала органам досудового розслідування, а, дотримуючись принципу безпосередності взяв до уваги та здійснював оцінку лише тим показам, які ОСОБА_7 надала суду, а у суді, вона не користалась своїм правом, передбаченим ст.63 Конституції України, і підтвердила обставини про подію, як вони зазначені в обвинувальному акті.

Крім того, суд вважає обґрунтованою та правомірною ухвалену прокурором постанову про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження №0000498 (а.с. 204-210 т.1), оскільки фактично мотиви поданого захисником на стадії досудового розслідування клопотання про закриття кримінального провадження зводились до того, що знищений автомобіль Мазда не є предметом злочину, оскільки не являється для ОСОБА_6 чужим майном, а є спільним сумісним майном колишнього подружжя, знищення чи пошкодження якого не утворює складу злочину. Але вказаним обставинам надавався вище ґрунтовний аналіз.

Тобто, вищезазначені обставини дають суду підстави стверджувати, що діями ОСОБА_6 було заподіяно шкоду таким цінностям, що охороняються кримінальним законом, як: відносинам власності та громадської безпеки, що свідчить про існування у даному випадку об`єкта як елементу складу злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України.

Крім того, досліджені у судовому засіданні докази підтверджують і наявність у діях ОСОБА_6 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України.

Так, об`єктивна сторона вказаного кваліфікованого злочину характеризується суспільно-небезпечними діями, які полягають у тому числі: у знищенні чи пошкодженні майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом.

При цьому, загальнонебезпечність способу знищення чи пошкодження майна визначається з урахуванням факту створення небезпеки для життя чи здоров`я громадян, властивостей майна, якому заподіюється шкода, засобів знищення чи пошкодження, місця вчинення діяння.

Загальна небезпечність підпалу полягає у тому, що, застосовуючи руйнівні сили вогню, здатні перерости у пожежу, винна особа втрачає можливість контролювати чи припинити їх стихійний розвиток, що, своєю чергою, може спричинити шкоду не тільки майну, підпал якого здійснено.

В даному випадку на підтвердження загальнонебезпечного способу, який обрав обвинувачений для знищення автомобіля Мазда, стороною обвинувачення подано суду докази, якими підтверджено пошкодження автомобіля ДЕО Ланос, який стояв позаду автомобіля Мазда.

Зокрема, відповідно до протоколу огляду місця події від 07.02.2020 року на території автомобільної стоянки, що розташована позаду буд. АДРЕСА_3 виявлено не тільки знищений автомобіль Мазда, а й - пошкоджений вогнем автомобіль ДЕО Ланос д.н.з. НОМЕР_3 , який був припаркований до узбіччя поблизу автомобіля марки Мазда (а.с. 55-56 т.1).

Згідно з обліковими даними ЄДР МВС та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль марки ДЕО Ланос д.н.з. НОМЕР_3 зареєстрований за ОСОБА_16 (а.с. 60 т.1).

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 показала, що автомобіль ДЕО Ланос д.н.з. НОМЕР_3 належав на праві власності її батьку ОСОБА_16 , але з 2018 року фактичними користувачами такого автомобілю були вона та її чоловік. 07.02.2020 року її чоловік припаркував вказаний автомобіль на парковці біля буд. АДРЕСА_3 , де вони мешкають, а після 01-00 год. їм зателефонували на мобільний телефон працівники поліції та повідомили про те, що їх припарковане авто згоріло. Оскільки їй, як користувачу автомобіля була завдана шкода, то вона писала заяву у поліцію та була залучена у кримінальному провадженні як потерпіла. В подальшому, під час досудового розслідування ОСОБА_6 повністю відшкодував вартість вказаного автомобіля, тому претензій матеріального та морального характеру вона та власник автомобіля ОСОБА_16 до обвинуваченого не мають.

Згідно висновку експерта № 401 від 25.03.2020 року ринкова вартість автомобіля марки ДЕО Ланос, 2004 року випуску, станом на 07.02.2020 року складає 56780,00 грн. та вартість відновлюваного ремонту даного автомобіля більша його ринкової вартості (а.с.73-88 т.1).

Таким чином, вищезазначені обставини та відомості, що містяться у оцінених судом доказах, дають підстави стверджувати про те, що обраний ОСОБА_6 спосіб знищення автомобіля Мазда д.н.з. НОМЕР_2 був загальнонебезпечним, з огляду на те, що:

автомобіль Мазда знаходився поблизу від інших автомобілів на стоянці, від багатоквартирного будинку, оскільки був нічний час та майже усі мешканці, хто має автомобілі, припаркували їх біля будинку , у якому мешкають;

ОСОБА_6 , підпаливши автомобіль Мазда, відразу поїхав з місця події, тобто вогонь був неконтрольованим та мав загальнонебезпечну, руйнівну силу, внаслідок чого був пошкоджений автомобіль ДЕО Ланос, і лише завдяки своєчасному втручанню пожежної служби пожежу вдалося ліквідувати та не допустити подальше поширення вогню або вибуху автівок, які горіли.

І такі поведінка та дії ОСОБА_6 07.02.2020 року щодо знищення автомобіля Мазда, які проаналізовано через призму об`єктивної сторони злочину, є суспільно-небезпечними і така суспільна небезпека не зникає та діяння не перестає бути суспільно-небезпечним тільки тому, що потерпілі отримали матеріальну компенсацію і не мають претензій до обвинуваченого.

Суд вважає необґрунтованими твердження сторони захисту про те, що органи досудового розслідування не мали права залучати ОСОБА_8 як потерпілу, оскільки вона не є власницею автомобіля, не користувалась ним та не мала довіреності від власника на представництво інтересів або користування зазначеним автомобілем.

Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

У даному випадку, як зазначалось вище, станом на день, коли відбулась подія злочину власником ДЕО Ланос д.н.з. НОМЕР_3 був ОСОБА_16 , а фактичним користувачем - ОСОБА_8 . Як вбачається з пунктів 20-24 Розділу І, пункту 6 Розділу ІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування 07.02.2020 року від ОСОБА_8 надійшла заява про вчинення кримінального правопорушення та в цей же день їй було вручено пам`ятку про права і обов`язки, винесено відповідну постанову про визнання її потерпілою та здійснено її допит у вказаному статусі.

Оскільки потерпіла ОСОБА_8 на момент вчинення злочину фактично користувалась та володіла автомобілем ДЕО, то вона мала право подати заяву про злочин та бути потерпілою у злочинах проти власності, бо шкода завдана протиправними діями ОСОБА_6 .

Таким чином, залучення ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000498 у статусі потерпілої відбулось відповідно до вимог ст.55 КПК України. При цьому, вказана норма Кодексу, як і інші положення КПК не вимагають того, щоб потерплим у кримінальному провадженні був саме власник або виключно власник майна. Як зазначено у статті потерпілим у кримінальному провадженні може бути будь-яка фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

До того ж, чинний КПК не містить положень, які б передбачали скасування статусу потерпілого.

Водночас, згідно ч.7 ст.55 КПК України якщо особа не подала заяву про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяву про залучення її до провадження як потерпілого, то слідчий, прокурор, суд має право визнати особу потерпілою лише за її письмовою згодою. За відсутності такої згоди особа в разі необхідності може бути залучена до кримінального провадження як свідок.

В даному випадку, як зазначив прокурор і вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_16 не подавав заяви про кримінальне правопорушення або про залучення його як потерпілого і не надавав згоди на визнання його потерпілим. За таких обставин, та враховуючи, що залучення особи свідком у кримінальному провадженні є правом, а не обов`язком слідчого, суд вважає, що органами досудового розслідування не було порушено вимог КПК України, які б мали негативні наслідки для кримінального провадження або призвели до недопустимості зібраних доказів.

Крім того, суду не надано доказів, які б містили відомості про те, що під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження слідчий чи прокурор позбавили ОСОБА_16 або істотно обмежили його законні процесуальні права, які він міг реалізувати у статусі потерпілого. Не заявляв ОСОБА_16 про бажання брати участь у кримінальному провадженні в якості потерпілого і на стадії судового розгляду.

Ті обставини: що після події, але до завершення досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_6 відшкодував повну вартість автомобіля Део Ланос власнику ОСОБА_16 , а ОСОБА_8 , яка користувалась автомобілем, у поданій слідчому заяві написала про факт відшкодування та відсутність до ОСОБА_6 з її боку та боку її батька претензій матеріального та морального характеру та цивільного позву подавати не буде ( а.с. 203 т.1), що після відшкодування шкоди ОСОБА_6 зареєстрував право власності на пошкоджений автомобіль Деу на своє ім`я, - не спростовують наявності в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, а лише вказують на те, що він добровільно відшкодував завдані збитки і така обставина може бути врахована судом лише як пом`якшуюча.

За таких обставин, участь ОСОБА_8 у статусі потерпілої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 є цілком обґрунтованим і відповідає завданням і засадам кримінального провадження.

Крім того, суд вважає необґрунтованою позицію сторони захисту про те, що обов`язкову ознаку об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, становить шкода у великому або особливо великому розмірі, а оскільки в даному випадку шкода завдана ОСОБА_7 становить 172 935,00 грн., а ОСОБА_8 - 56780,00 грн., що не є великим чи особливо великим розміром, то, на їх переконання, це виключає можливість кваліфікації дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.194 КК України. Водночас, ухвалену прокурором постанову про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту про закриття кримінального провадження №0000498 з цього питання слід визнати цілком обґрунтованою та правомірною (а.с. 204-210 т.1).

Так, об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 194 КК України, характеризується діями, які полягають у знищенні чи пошкодженні майна, наслідками у вигляді шкоди у великих розмірах і причинно-наслідковим зв`язком між вказаними діями і наслідками.

Знищення або пошкодження чужого майна можуть бути здійснені у будь-який спосіб. При цьому умисне знищення чи пошкодження майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом утворює кваліфікований склад цього злочину і потребує кваліфікації за ч. 2 ст. 194 КК України.

Таким чином, зазначена норма передбачає відповідальність за "те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки".

Згідно із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 5 грудня 2018 року (справа № 301/2178/13 - к, провадження № 13 - 57кс18), а також позиції, що була висловлена у постановах ККС ВС у справах № 536/621/16-к (провадження № 51-3166км20), №301/2178/13-к, провадження №13-57кс/18 словосполучення «те саме діяння», вжите у диспозиції ч.2 ст.194 КК України, вказує на те, що до діяння в цій статті слід відносити тільки знищення (пошкодження) майна, а шкода у великих розмірах є наслідком, який виступає криміноутворюючою ознакою лише для ч.1 ст.194 КК України, і не є необхідною для кваліфікації за ч. 2 цієї статті. При кваліфікації випадків умисного знищення чи пошкодження майна шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом (ч. 2 ст.194 КК України) розмір спричиненої майнової шкоди не має правового значення.

При цьому обов`язковою характеристикою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, є не наслідки (шкода у великих розмірах), а саме діяння (спосіб вчинення), оскільки воно в цьому випадку має більшу суспільну небезпеку порівняно зі шкодою у великих розмірах.

Наведене узгоджується із судовою практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року (провадження № 51-1581км18), яку наводила захисник під час виступу у судових дебатах.

В даному випадку, як зазначалось вище, ОСОБА_6 свій намір, спрямований на умисне знищення майна потерпілої ОСОБА_7 , реалізував саме шляхом підпалу, що з урахуванням вищезазначеного повністю спростовує доводи сторони захисту стосовно неправильної кваліфікації дій обвинуваченого і суд вважає, що кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 194 КК України з огляду на обсяг висунутого обвинувачення та встановлених фактичних обставин є правильною.

Аналізуючи дії ОСОБА_6 через призму суб`єктивної сторони злочину, слід зазначити, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, характеризується прямим або непрямим умислом, тобто охоплюється тільки умисною формою вини.

В даному випадку, як зазначав обвинувачений в судовому засіданні, під час сварки, яка відбувалась у тому числі щодо поділу майна, дружина йому сказала: «Хоч спали його!», маючи на увазі автомобіль ОСОБА_9 . Така фраза його обурила, він на емоціях поїхав, взяв каністру, повернувся у двір, де був припаркований автомобіль Мазда, облив його вогненебезпечною речовиною, підпалив, після чого поїхав з місця події.

Такі дії ОСОБА_6 , їх конкретність і послідовність вказують на спрямованість умислу, тобто, на усвідомлення ним конкретної мети своєї поведінки, і дають підстави суду стверджувати про те, що: по-перше, він усвідомлював, що посягає на відносини власності, порушуючи права та законні інтереси ОСОБА_7 , по-друге, він розумів, що його поведінка не випливає із закону, договору чи іншої правової підстави, тобто є протиправною, по-третє, він бажав спричинити певні наслідки знищити автомобіль шляхом підпалу і такий обраний ним спосіб знищення майна є суспільно та загальнонебезпечним, по-четверте, він розумів те, що вчинив усі ті дії, необхідні для знищення автомобіля шляхом підпалу, бо якщо обливаєш автомобіль горючою рідиною і підпалюєш, то за звичайних умов закономірно настає конкретний наслідок (наслідки).

Мотив, мета вчинення злочину, емоційний стан ОСОБА_6 під час його вчинення не є обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони кваліфікованого складу злочину, що йому інкриміновано, але покази обвинуваченого про те, що він вчинив знищення майна на ґрунті особистих неприязних відносин, які склались між ним та дружиною в день події через сварки з приводу поділу майна, також вказує на спрямованість його умислу- знищення автомобіля Мазда д.н.з. НОМЕР_2 шляхом підпалу.

Пошкодження автомобіля Део Ланос не охоплювалось умислом ОСОБА_6 , а як зазначалось вище, лише підтверджує загальнонебезпечність способу знищення, який обрав ОСОБА_6 .

Тобто, в даному випадку в діях ОСОБА_6 наявна суб`єктивна сторона злочину, яка виразилась в умислі, оскільки він: усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

А, оскільки в судовому засіданні в діях ОСОБА_6 встановлені усі елементи складу злочину, то суд вважає, що вина обвинуваченого в умисному знищенні майна ОСОБА_7 шляхом підпалу доведена та такі його дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.194 КК України.

Вирішуючи питання про призначення покарання, суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Характеризуючи особу обвинуваченого слід зазначити, що ОСОБА_6 є несудимою особою, на обліку в нарко- та псих- диспансерах не перебуває, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює (а.с. 220-221 т.1).

Суд відноситься критично до характеристики, що надана дільничним інспектором, та не може послатись на неї у судовому рішенні, оскільки вона містить суперечливі відомості. Так, у вказаному документі заначено про те, що ОСОБА_6 за місцем мешкання характеризується посередньо, але така позиція не підтверджена будь-якими фактичними даними. Натомість далі по тексту дільничний інспектор зазначає, що скарг на ОСОБА_6 від сусідів не було та до адміністративної відповідальності останній не притягувався (а.с. 219 т.1).

До пом`якшуючих обставин слід віднести добровільне відшкодування ОСОБА_6 завданих збитків.

В обвинувальному акті зазначено, що обтяжуючою покарання ОСОБА_6 обставиною є вчинення ним злочину загально-небезпечним способом. Але, в даному випадку, оскільки знищення майна шляхом підпалу є загальнонебезпечним способом вчинення та кваліфікуючою ознакою ч.2 ст.194 КК України, що характеризує спосіб вчинення злочину, то зазначення цієї обставини ще і як такої, що обтяжує покарання, є зайвим.

Тобто, обтяжуючих покарання обставин судом не встановлено.

Враховуючи сукупність зазначених обставин, суд приходить до висновку, що у даному випадку покарання обвинуваченому необхідно призначити у межах санкції статті, за якою його було визнано винуватим у виді позбавлення волі.

Разом з цим, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_6 злочину, позицію потерпілих ( ОСОБА_7 , яка просила не карати її чоловіка, та ОСОБА_8 , яка просила суворо не карати обвинуваченого), беручи до уваги особу винного, який є не судимою особою, має на утриманні двох малолітніх дітей, зважаючи на наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини, яка є демонстрацією того, що він бажав виправити ситуацію, що склалась, та усунути шкідливі наслідки вчиненого, і робив це добровільно, відсутність обтяжуючих обставин, з урахуванням наявної критичної оцінки ОСОБА_6 своєї поведінки і усвідомлення ним негативних наслідків вчиненого, - суд вважає можливим на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням та призначенням іспитового строку.

Звільняючи обвинуваченого від реального відбування покарання, суд вважає за необхідне покласти на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України, для контролю за його поведінкою в період іспитового строку.

Відповідно до ст.ст.118,124 КПК України судові витрати понесені на залучення експерта на загальну суму 13654,49 грн. необхідно стягнути з ОСОБА_6 (а.с. 71,72,107,138,139,140 т.1) .

Долю речових доказів вирішити згідно ст.100 КПК України (а.с. 68 т.1).

Керуючись ст. ст. 100, 368, 370,373.374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, та призначити йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік та відповідно до ст.76 КК України покласти на нього наступні обов`язки:

1) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;

2) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

3) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в сумі 13654,49 грн.

Речові докази: DVD-R диск з відеозаписом з камери спостереження після набрання вироком законної сили залишитись зберігатись в матеріалах судової справи № 591/2568/20 (а.с. 67 т.1).

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Сумського апеляційного суду через Зарічний районний суд м.Суми, а для учасників, що не були присутні при оголошенні - з дня отримання копії вироку.

Суддя ОСОБА_1