Справа № 157/538/18 Провадження №11-кп/802/50/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ст. 254 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 27 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И В

Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Краснилівка Камінь- Каширського району Волинської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з вищою освітою, ФОП, пенсіонера, інваліда війни другої групи, потерпілого внаслідок Чорнобильської катастрофи (3 категорії), одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, раніше не судимого,

визнано невинуватим у предявленому обвинуваченні та виправдано ст. 254 КК України у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні даного злочину на підставі п.2 ч.1 ст.373КПК України
Вироком вирішено долю речових доказів, арештованого майна.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у безгосподарському використанні земель, якщо це спричинило втрату їх родючості, виведення земель із сільськогосподарського обороту та порушення структури ґрунту, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ст. 254 КК України, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_7 , будучи з 12 листопада 2015 року власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства зі складом угідь рілля на території Камінь Каширської міської ради Волинської області за межами населених пунктів з кадастровим номером :05:000:0020 та площею 2 га, в період часу з весни 2016 року (точної дати досудовим розслідуванням не встановлено) по даний час, всупереч вимогам чинного законодавства, а саме:
- ст. 14, ч .6 ст. 41 Конституції України, згідно яких право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Використання власності не може завдавати шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі;
- п.п. «а», «б», «ґ» та «ж» ч.1 ст. 91 Земельного кодексу України (далі Кодекс), відповідно до яких власники земельних ділянок зобов`язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням, додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля, підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі, а також за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф;
- ч. 2, абз. 2 ч. 5 ст. 20 Кодексу, згідно яких зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення, земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33-37 цього Кодексу;
- ч.1 ст. 23 Кодексу, відповідно до якої землі, придатні для потреб сільського господарства, повинні надаватися насамперед для сільськогосподарського використання;
- ст. ст. 162- 164 Кодексу, згідно яких охорона земель це система правових, організаційних, економічних та інших заходів, спрямованих на раціональне використання земель, запобігання необґрунтованому вилученню земель сільськогосподарського і лісогосподарського призначення, захист від шкідливого антропогенного впливу, відтворення і підвищення родючості ґрунтів, підвищення продуктивності земель лісогосподарського призначення, забезпечення особливого режиму використання земель природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико культурного призначення. Завданнями охорони земель є забезпечення збереження та відтворення земельних ресурсів, екологічної цінності природних і набутих якостей земель. Охорона земель включає: обґрунтування і забезпечення досягнення раціонального землекористування; захист сільськогосподарських угідь від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб; захист земель від несприятливих природних і техногенних процесів; консервацію деградованих сільськогосподарських угідь. Порядок охорони земель встановлюється законом;
- ст. 166 Кодексу, відповідно до якої рекультивація порушених земель це комплекс організаційних, технічних і біотехнологічних заходів, спрямованих на відновлення ґрунтового покриву, поліпшення стану та продуктивності порушених земель. Землі, які зазнали змін у структурі рельєфу, екологічному стані ґрунтів і материнських порід та у гідрологічному режимі внаслідок проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, підлягають рекультивації. Для рекультивації порушених земель, відновлення деградованих земельних угідь використовується ґрунт, знятий при проведенні гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, шляхом його нанесення на малопродуктивні ділянки або на ділянки без ґрунтового покриву;
- ст. 168 Кодексу, згідно якої ґрунти земельних ділянок є об`єктом особливої охорони. Власники земельних ділянок та землекористувачі не мають права здійснювати зняття та перенесення ґрунтового покриву земельних ділянок без спеціального дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду контролю) в агропромисловому комплексі, крім передбачених випадків, у яких зняття та перенесення ґрунтового покриву земельних ділянок здійснюються виключно на підставі робочого проекту землеустрою. При здійсненні діяльності, пов`язаних з порушенням поверхневого шару ґрунту, власники земельних ділянок та землекористувачі повинні здійснювати зняття, складування, зберігання поверхневого шару ґрунту та нанесення його на ділянку, з якої він був знятий (рекультивація), або на іншу земельну ділянку для підвищення її продуктивності та інших якостей;
- ст. 35 Закону України «Про охорону земель» (надалі Закон), відповідно до якої власники і землекористувачі, в тому числі орендарі земельних ділянок, при здійсненні господарської діяльності зобов`язані: дотримуватися вимог земельного і природоохоронного законодавства України; проводити на земельних ділянках господарську діяльність способами, які не завдають шкідливого впливу на стан земель та родючість ґрунтів; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі на основі застосування екологобезпечних технологій обробітку і техніки, здійснення інших заходів, які зменшують негативний вплив на ґрунти, запобігають безповоротній втраті гумусу, поживних елементів тощо; дотримуватися стандартів, нормативів при здійсненні протиерозійних, агротехнічних, агрохімічних, меліоративних та інших заходів, пов`язаних з охороною земель, збереженням і підвищенням родючості ґрунтів; своєчасно інформувати відповідні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування щодо стану, деградації та забруднення земельних ділянок; забезпечувати використання земельних ділянок за цільовим призначенням та дотримуватися встановлених обмежень (обтяжень) на земельну ділянку; забезпечувати захист земель від ерозії, виснаження, забруднення, засмічення, засолення, осолонцювання, підкислення, перезволоження, підтоплення, заростання бур`янами, чагарниками і дрібноліссям; уживати заходів щодо запобігання негативному і екологонебезпечному впливу на земельні ділянки та ліквідації наслідків цього впливу;
- ст. 36 Закону, згідно якої охорона земель сільськогосподарського призначення забезпечується на основі реалізації комплексу заходів щодо збереження продуктивності сільськогосподарських угідь, підвищення їх екологічної стійкості та родючості ґрунтів, а також обмеження їх вилучення (викупу) для несільськогосподарських потреб. Зміна цільового призначення земель сільськогосподарського призначення допускається лише за умови обґрунтування доцільності такої зміни в порядку, визначеному законом;
- ст. 37 Закону, відповідно до якої власники та землекористувачі, в тому числі орендарі, земельних ділянок зобов`язані здійснювати заходи щодо охорони родючості ґрунтів, передбачені цим Законом та іншими нормативно правовими актами України. Використання земельних ділянок способами, що призводять до погіршення їх якості, забороняється;
- ст. 52 Закону, згідно якої рекультивації підлягають землі, які зазнали зміни у структурі рельєфу, екологічному стані ґрунтів і материнських порід та в гідрологічному режимі внаслідок проведення гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт. При проведенні гірничодобувних, геологорозвідувальних, будівельних та інших робіт, пов`язаних з порушенням ґрунтового покриву, відокремлена ґрунтова маса підлягає зняттю, складуванню, збереженню та перенесенню на порушені або малопродуктивні земельні ділянки відповідно до робочих проектів землеустрою. При знятті ґрунтового покриву здійснюється пошарове зняття і роздільне складування верхнього, найбільш родючого шару ґрунту, та інших прошарків ґрунту, відповідно до структури ґрунтового профілю, а також материнської породи. Об`єм ґрунтової маси, що підлягає зняттю і роздільному складуванню, визначається в робочих проектах землеустрою. Рекультивація земельних ділянок здійснюється шляхом пошарового нанесення на малопродуктивні земельні ділянки або ділянки без ґрунтового покриву знятої ґрунтової маси, а в разі потреби і материнської породи в порядку, який забезпечує найбільшу продуктивність рекультивованих земель. Роботи із зняття, складування, збереження та нанесення ґрунтової маси на порушені земельні ділянки здійснюються за рахунок фізичних та юридичних осіб, з ініціативи або вини яких порушено ґрунтовий покрив, а роботи з нанесення знятої ґрунтової маси на малопродуктивні землі здійснюються за бажанням власників або землекористувачів, у тому числі орендарів цих земельних ділянок за їх рахунок, без зміни цільового призначення вищенаведеної земельної ділянки у встановленому законом порядку, зокрема ч.3 ст. 20 Кодексу, достовірно знаючи про вищевказані вимоги, обов`язки і обмеження, за допомогою спеціальної техніки умисно протиправно вчинив без господарське використання землі, яке виразилось у знятті на ній ґрунтового покриву (родючого шару ґрунту) без спеціального дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, площею 0, 79 га, а також часткове створення на ній штучного кар`єру для видобування піщаної суміші об`ємом 17 384, 10 м.куб.
Таке використання ОСОБА_7 вищевказаної земельної ділянки призвело до зміни рельєфу місцевості та спричинило:
- втрату її родючості, що виразилось у втраті гумусу на вищевказаній площі, тобто здатності земельної ділянки задовольняти потреби рослин в елементах живлення, воді, повітрі і теплі в достатніх кількостях для їх нормального розвитку, а вирощування сільськогосподарських культур на ній є нерентабельним;
- виведення її з сільськогосподарського обороту, що полягає у припиненні та неможливості подальшого використання зазначеної земельної ділянки за цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства назавжди, тобто неможливості вирощування на ній сільськогосподарських культур;
- порушення структури ґрунту, що виразилося у втраті його фізичних, хімічних, біологічних та економічних властивостей, а також природного рослинного покриву, зміні його механічного та технічного складу під впливом антропогенного навантаження.
Таким чином, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що своїми умисними протиправними діями, які виразились у безгосподарському використанні земель, якщо це спричинило втрату їх родючості, виведення земель з сільськогосподарського обороту та порушення структури ґрунту, він вчинив злочин, передбачений ст. 254 КК України.
Суд першої інстанції в ході судового розгляду, за наслідками дослідження обставин кримінального провадження, прийшов до висновку, що висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 254 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки доказів на доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення стороною обвинувачення не надано, у зв`язку з чим виправдав ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням.
У поданій апеляційній скарзі прокурор вважає вирок Маневицького районного суду Волинської області від 27.05.2020 року про виправдання ОСОБА_7 незаконним та таким, що підлягає скасуванню, у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, а також істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що судом не взято до уваги покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які спростовували версію обвинуваченого про те, що на земельній ділянці, яку той придбав, вже були наявні заглиблення в землі, а показання свідка працівника поліції ОСОБА_13 , викладені у вироку, не відповідають наданим ним в судовому засіданні показанням.

Крім того, посилається, що суд невірно оцінив письмові докази надані стороною обвинувачення, які повністю доводять причетність саме ОСОБА_7 до безгосподарського використання земель, якщо воно спричинило втрату родючості, виведення земель з сільськогосподарського обороту та порушення структури ґрунту.

Показання ОСОБА_7 про те, що він неодноразово звертався в поліцію з заявами, що невідомі особи здійснюють розкрадання піску з його земельної ділянки, прокурор вважає неправдивими, оскільки спростовуються листом місцевого відділу поліції від 24.01.2018, згідно якого обвинувачений жодного разу не звертався до них з відповідними заявами.

Оскільки до суду надано належні та допустимі докази винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 254 КК України, висновки суду про недоведеність його участі у вчиненні даного злочину є необґрунтованими, такими, що повністю спростовуються наданими стороною обвинувачення фактичними даними, що містяться в матеріалах кримінального провадження №0000027.

Просить виправдувальний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 254 КК України та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 205 гривень.

Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка підтримала свою апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 і його захисника адвокат Лавренчука, котрі заперечували апеляційні вимоги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно до ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо недоведено, що: вчинено кримінальне правопорушення,в якомуобвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчиненеобвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Структура мотивувальної частини виправдувального вироку регламентована п.1 ч.3 ст.374 КПК України.
Зі змісту вказаної статті вбачається, що у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту, так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
На переконання апеляційного суду, при прийнятті рішення про ухвалення виправдувального вироку суд першої інстанції не дотримався, передчасно прийняв рішення про виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.254 КК України.
Як вбачається із оскаржуваного рішення, суд дослідивши надані докази, показання свідків та письмові матеріали кримінального провадження, без належного та вичерпного їх аналізу та спростування, виправдав обвинуваченого ОСОБА_7 за недоведеністю його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення.
Виклавши докази сторони обвинувачення, а саме показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_19 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , які до того ж суд виклав вибірково, фактичні дані протоколів огляду місця події від 15 травня 2017 року, 14 липня 2021 року, 31 липня 2017 року, акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об`єктом земельної ділянки № НОМЕР_1 к від 13 липня 2017 року, яка проведена управлінням з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Волинській області, якими орган досудового розслідування обґрунтовує факт доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, суд останнім не надав жодної оцінки та будь-якого правового аналізу у своєму рішенні.
Поруч з цим без оцінки суду залишено наданий стороною обвинувачення доказ акт перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 23 серпня 2017 року за результатами позапланової перевірки, проведеної державної екологічної інспекцією на підставі ухвали слідчого судді Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 22.08.2017 (т. 2 а.к. 3), яким встановлено порушення ст.ст. 20, 21, 168 Земельного кодексу України, який взагалі не відображені в оскарженому вироку.
Обґрунтовуючи свій висновок про недопустимість доказів - протоколу огляду місця події від 23 лютого 2018 року та ряду похідних від нього доказів обвинувачення за концепцією доктрини «плодів отруєного дерева», а саме: технічного звіту по топографо-геодезичному зніманню земельної ділянки в урочищі Дубицьке від 28.02.2018, звіту підрахунку об`єму виїмки грунту з кар`єра в урочищі Дубицьке Камінь-Каширського району №01/03-2018, висновку комплексної судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою № 154/5 від 27 березня 2018 року, суд першої інстанції у вироку вказав, що при проведенні огляду місця події 23 лютого 2018 року, за результатами якого зафіксовано частину земельної ділянки із порушеним ґрунтовим шаром землі, не було забезпечено право на захист власника земельної ділянки ОСОБА_7 , а саме право особисто бути присутнім при проведенні слідчої дії.
В той же час, судова колегія вважає, що з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки суд у своєму рішенні не обґрунтував наскільки суттєвими є ці недоліки та наскільки істотно вони впливають на доказове значення протоколу та похідних від нього, з урахуванням інформативного значення інших письмових матеріалів та показань свідків, якими сторона обвинувачення доводитть факт безгосподарського використання землі її власником, що потягнуло за собою шкідливі наслідки.
Також, посилаючись на те, що під час проведення огляду місцевості 23 лютого 2018 року понята ОСОБА_21 постійно стояла біля інженера-криміналіста Камінь-Каширського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_20 , який проводив відеозйомку огляду місця події та не вчиняла жодних дій, притаманних участі понятого у слідчій дії, судом і з цієї підстави визнано недопустимим протокол огляду місця події від 23 лютого 2018 року. Однак, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що місцевим судом знову ж таки абсолютно не обґрунтувано наскільки суттєвими є ці недоліки.
Між тим, визнаючи недопустимими дані докази як такі, що здобуті на доказах, отриманих з порушенням процесуального закону, які не відповідають критеріям допустимості і законності, суд в обґрунтування своїх висновків не наводить інших доводів окрім вище вказаних, що робить формальними зазначені ним підстави для визнання доказів недопустимими.
Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 08 жовтня 2019 у справі № 639/8329/14-к, при вирішенні питання щодо допустимості доказів, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За відсутності такого обгрунтування посилання на ст. 87 КПК України для визнання доказу недопустимим є непереконливим.
Касаційний Суд зазначив, що положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши надані стороною обвинувачення докази у відповідному об`ємі, не надав їм належної оцінки у своєму рішенні, не спростував, відповідно аргументовано не вказав, з яких підстав він відкидає докази, що надані у справі стороною обвинувачення, не провів аналіз таких доказів у повному обсязі на предмет належності та допустимості.
Також не відповідає вимогам ст.374 КПК України наявність в мотивувальній частині вироку формального викладення доводів сторони захисту щодо недопустимості доказів сторони обвинувачення, при тому, що власних висновків чи належного вмотивованого аналізу таких тверджень з врахуванням положень кримінального процесуального закону суд першої інстанції фактично не зробив, виходячи з структури та логічної побудови оскаржуваного вироку.
Мотиви виправдання обвинуваченого, викладені у мотивувальній частині вироку, на думку колегії суддів не являються безсумнівними та однозначними, оскільки є недостатніми, поверхневими та непереконливими.
За наведених обставин, висновок суду про виправдання ОСОБА_7 є передчасним, зробленим без повного, всебічного та неупередженого аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Наведені порушення, відповідно до ст. 412 КПК України є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законний і обґрунтований вирок та такими, які згідно з п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 409, ст.415 КПК України є підставою для скасування судового рішення з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
За змістом ст. 371 КПК України суд ухвалює вирок іменем України безпосередньо після закінчення судового розгляду у нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд.
Судове рішення, як це передбачено ст. 376 КПК України, проголошується прилюдно негайно після виходу суду з нарадчої кімнати.
Проголошення судового рішення є обов`язковою складовою судового провадження. Проголошення вироку полягає у зачитуванні його повного тексту. Законність вироку передбачає, окрім іншого, дотримання встановленої законом процедури його складання та проголошення.
Як зазначено в п. 5 ст. 27 КПК України, під час судового засідання забезпечується повне фіксування судового розгляду за допомогою звукозаписуючого технічного запису. Офіційним записом судового засідання є лише технічний запис, здійснений судом в порядку передбаченому КПК України.
У зв`язку з тим, що відповідно до вказаних норм закону, офіційним записом судового засідання є технічний носій, перевірити достовірність доказів можливо лише тільки за допомогою відтворення звукозапису судового засідання.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вказаних вимог закону не дотримано.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вирок щодо ОСОБА_7 ухвалено та проголошено судом 27.05.2020, проте зафіксований запис проголошеного вироку суду першої інстанції на долученому до матеріалів кримінального провадження технічному носії інформації не відповідає наявному тексту оригіналу даного судового рішення.
Зокрема, розбіжності в тексті проголошеного вироку та друкованого примірника містяться в резолютивній його частині, про що слушно зазначає прокурор у змінах та доповненнях до апеляційної скарги.
Так, у резолютивній частині вироку Маневицького районного суду Волинської області від 27.05.2020 наявний абзац, який не проголошувався судом в судовому засіданні, а саме «Скасувати арешт на майно, накладений згідно ухвал слідчих суддів Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 2 серпня 2017 року та 19 березня 2018 року».
Наведені порушення вказують на недотримання судом першої інстанції вимог ст. 376 КПК України і визнаються колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України є підставою для скасування вироку, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.07.2019 в провадженні за № 51-7537км18.
За таких обставин вирок Маневицького районного суду Волинської області від 27 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
При новому судовому розгляді суду першої інстанції необхідно усунути порушення кримінального процесуального закону, ретельно перевірити та надати належну оцінку викладеним вище обставинам, зокрема всебічно, повно та об`єктивно дослідити усі докази у справі та надати їм належну оцінку,з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність з дотриманням вимог статей 7, 9, 17, 370 КПК України, ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, перевірити доводи апеляційної скарги, та, в залежності від встановленого, постановити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 415, 418, 419 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 27 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 скасувати та призначити новий судовий розгляд в Маневицькому районному суді Волинської області в іншому складі суду.
Ухвала апеляційного суду є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий /підпис/

Судді /підписи/
Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.

Ухвала набрала законної сили - 16.06.2021р.

Помічник судді ОСОБА_22

Дата засвідчення копії - 22.06.2021р.