Ухвала
іменем України

19 квітня 2021 року

м. Київ
справа № 205/7898/17
провадження № 51-1862 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська

від 1 грудня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 1 квітня

2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002800,
встановив:
за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 грудня

2020 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 4 грудня

2015 року за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі статей 75,

76 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю

3 роки,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Згідно з ч. 1 ст. 71 КК до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2015 року у виді позбавлення волі на строк

2 роки 2 місяці й остаточно призначено ОСОБА_4 за сукупністю вироків покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
Як установив суд, ОСОБА_4 15 листопада 2017 року о 05:25, маючи вільний доступ до приміщення офісу, в якому він працював, за адресою:

АДРЕСА_2 умисно, повторно, з корисливих мотивів, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав належний ОСОБА_6 ноутбук «Lenovo G50-30», серійний номер PF903SGNT, що стояв на столі, спричинивши потерпілому майнову шкоду в розмірі 4540 грн.
У касаційній скарзі захисник просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На його думку, дії підзахисного неправильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК і їх необхідно кваліфікувати за ст. 192 або ст. 191 цього Кодексу, враховуючи трудові відносини між засудженим і потерпілим. Крім того, вказує, що, оскільки факту заборгованості із заробітної плати потерпілий не оспорює, то в цьому випадку мають місце цивільно-правові відносини. Також суд не взяв до уваги того, що викрадений ноутбук потерпілий сам дав для роботи ОСОБА_4 та останній самостійно повернув його ОСОБА_6 .
За твердженням захисника, апеляційний суд безпідставно повторно не дослідив доказів у справі.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Під час перевірки матеріалів провадження за скаргою захисника засудженого адвоката ОСОБА_5 касаційний суд установив, що суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, зробив висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 в таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК на підставі доказів, досліджених і оцінених у сукупності

з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК навів докладні мотиви. Оцінка доказів згідно з вимогами ст. 94 КПК є компетенцією суду, що постановив вирок.

Переконливих аргументів про порушення цієї норми права скаржником не наведено.
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання потерпілого

ОСОБА_6 , який пояснив, що ОСОБА_4 неофіційно працював у нього майстром ділянки й, оскільки він (потерпілий) довіряв засудженому і так було зручно, у того були ключі від офісу. 15 листопада 2017 року він зранку приїхав на роботу і виявив, що відсутній його особистий робочий ноутбук. Переглянувши записи камер відеоспостереження в офісі, потерпілий з`ясував, що ноутбук викрав ОСОБА_4 . Після того як він розшукав ОСОБА_4 і дізнався, що останній здав ноутбук у ломбард, звернувся із заявою до поліції. Також потерпілий повідомив, що ОСОБА_4 , як і іншим працівникам, було дозволено користуватися ноутбуком тільки в приміщенні офісу для робочих цілей та в робочий час, а додому забирати робочий ноутбук він не дозволяв.
Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що в листопаді 2017 року вона працювала

в ломбарді касиромоцінювачем і прийняла ноутбук у чоловіка. Пізніше керівник повідомив їй, що ноутбук виявився викраденим, а потім прийшли люди

і викупили його.
Такі показання потерпілого та свідка підтверджуються іншими доказами, зокрема: протоколом огляду місця події від 16 листопада 2017 року із фототаблицею, згідно з яким у кабінеті № 203 Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області було проведено огляд, під час якого ОСОБА_4 добровільно видав ноутбук «Lenovo G50-30», серійний номер PF903SGNT, і пояснив, що він таємно викрав цей ноутбук із приміщення офісу за адресою: АДРЕСА_2 , та здав

у ломбард; протоколом огляду від 17 листопада 2017 року, об`єктом якого є диск СD-R VS жовтого кольору, добровільно виданий ОСОБА_6 , який пояснив, що на ньому міститься відеозапис із камер спостереження, де зафіксовано, як

15 листопада 2017 року ОСОБА_4 вчиняє крадіжку ноутбука; заставним білетом № Т00000192/03 від 15 листопада 2017 року на суму кредиту 2285 грн; квитанцією до прибуткового касового ордера від 16 листопада 2017 року № 7274 про повернення позики від ОСОБА_4 ; висновком судово-товарознавчої експертизи від 22 листопада 2017 року № 3794; протоколом проведення слідчого експерименту від 22 листопада 2017 року і фототаблицею до нього за участю потерпілого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_4 , під час якого

у присутності понятих останній показав, як він відкрив ключами двері офісу, зайшов у приміщення й оглянув його, підійшовши до столу, від`єднав ноутбук від проводів і поклав його в пакет, після чого зачинив двері офісу, вийшов

з приміщення і на таксі поїхав звідти; протоколом перегляду відеозапису від

23 листопада 2017 року та іншими доказами, зміст яких детально наведено

у вироку.
Крім того, у судовому засіданні було досліджено та оглянуто диск СD-R VS

і встановлено, що ОСОБА_4 15 листопада 2020 року о 05:24 приїхав на автомобілі до офісу, зайшов у приміщення, потім підійшов до столу, щось почав шукати, після чого, видно як на відео він намагався покласти ноутбук у пакет, який за розміром не підходив, почав шукати інший і, знайшовши, поклав в нього ноутбук та вийшов.
Доводи захисника у касаційній скарзі про те, що потерпілий ОСОБА_6 дозволяв ОСОБА_4 користуватися і розпоряджатися ноутбуком у себе вдома, були перевірені судом першої та апеляційної інстанції й обґрунтовано визнані безпідставними.
Ретельно перевірені судами та мотивовано визнані неспроможними доводи захисника про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 185 КК

і необхідність кваліфікувати їх за ст. 192 або ст. 191 цього Кодексу, враховуючи трудові відносини між засудженим і потерпілим.
Суди нижчих інстанцій правильно зазначили і з таким висновком погоджується колегія суддів, що діяння може кваліфікуватися як привласнення чи розтрата лише у тому разі, коли його предметом виступає майно, яке було ввірене винному чи було в його віданні, тобто воно знаходилось у правомірному володінні винного, який був наділений правомочністю з розпорядження, управління, доставки або зберігання такого майна і така правомочність може обумовлюватись службовими обов`язками, договірними відносинами або спеціальним дорученням. Звернення на свою користь чужого майна, вчинене особою, яка не була наділена певною правомочністю щодо цього майна, а за родом своєї діяльності мала лише доступ до цього майна (сторож, охоронник, підсобний робітник, вантажник та ін.), повинно кваліфікуватися як крадіжка за ст. 185 КК.
Доводи, викладені у касаційній скарзі сторони захисту, про те, що у зв`язку з наявністю заборгованості із заробітної плати, якої не оспорює потерпілий у цьому випадку мають місце цивільно-правові відносини, не ґрунтуються на вимогах закону, були перевірені судом апеляційної інстанції, який навів докладні мотиви на їх спростування.
З огляду на всі докази суд дійшов висновку про наявність у діях

ОСОБА_4 ознак таємного викрадення чужого майна, а тому твердження захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, є безпідставними.
Доводи аналогічного змісту висловлював захисник і у своїй апеляційній скарзі. Апеляційний суд обґрунтовано визнав їх безпідставними, мотивувавши свої висновки належним чином, і з ними погоджується колегія суддів суду касаційної інстанції.
Посилання захисника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів, є неспроможними.
Так, згідно з приписами ч. 3 ст. 404 КПК повторне дослідження обставин, установлених під час кримінального провадження, за наявності клопотання допускається лише за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями. Сам по собі факт непогодження з висновками суду не є підставою для повторного дослідження доказів в апеляційному суді.

Ухвала апеляційного суду не суперечить статтям 370, 419 вказаного Кодексу.
Призначене ОСОБА_4 покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, відповідає статтям 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, судом касаційної інстанції не встановлено.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 1 грудня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 1 квітня 2021 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3