Кропивницький апеляційний суд
Провадження № 11-кп/4809/380/21 Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 356 КК УкраїниДоповідач у ІІ інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0003391 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2021 року, яким
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кіровограда, українця, громадянина України, з повною вищою освітою, працюючого приватним підприємцем, одруженого, проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за ст. 356 КК України у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення.

Відмовлено в задоволенні позову потерпілого ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_12 матеріальної і моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Процесуальні витрати на залучення експертів - віднесено на рахунок держави.

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаним вироком суду ОСОБА_12 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за ст. 356 КК України у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення.

Органами досудового слідства ОСОБА_12 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, а саме у вчиненні самоправства, тобто самовільного, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, за таких обставин.

У 2012 році ОСОБА_12 запропонував раніше йому знайомому ОСОБА_7 спільно здійснювати комерційну діяльність, пов`язану із реалізацією цементу.
Погоджуючись на пропозицію ОСОБА_12 , з метою провадження спільної діяльності, ОСОБА_7 в червні 2012 року придбав транспортний засіб марки ПП, модель «BARYVAL СВ 3AL», напівпричіп - цистерна Е, 2005 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 (далі транспортний засіб), для перевезення цементу, та на виконання досягнутих домовленостей на підставі договору найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладеного із ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», передав ОСОБА_13 вказаний транспортний засіб, із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Кіровоградським РАВ УДАІ при УМВС України в Кіровоградській області від 26.06.2012 року,
Таким чином, з моменту укладення вищевказаного договору, ОСОБА_7 було ввірено вищевказаний транспортний засіб ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», а ОСОБА_13 як засновник та директор цього підприємства отримав можливість володіння та користування зазначеним транспортним засобом.
Отримавши вказаний транспортний засіб, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у ОСОБА_13 виник злочинний умисел направлений на самовільне, всупереч установленому законом порядку та досягнутої домовленості, розпорядження транспортним засобом, належним ОСОБА_7 .
Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_14 , перебуваючи за місцем здійснення господарської діяльності за адресою: АДРЕСА_1 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи самовільно, в порушення досягнутої з ОСОБА_7 домовленості щодо оренди транспортного засобу, з лютого 2013 року припинив сплачувати ОСОБА_7 орендну плату та в супереч законним вимогам ОСОБА_7 про повернення майна, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків, реалізовуючи своє уявне право щодо можливості передання транспортного засобу у користування третім особам, розпоряджаючись майном ОСОБА_7 , 26.12.2014 року передав вищевказаний транспортний засіб ОСОБА_15 .
Таким чином, ОСОБА_12 , діючи самовільно, всупереч установленому законом порядку та досягнутої з ОСОБА_7 домовленості щодо оренди транспортного засобу марки ПП, модель «BARYVAL СВ 3AL», тип ТЗ - напівпричіп - цистерна Е, рік випуску - 2005, шасі (кузов, рама, коляска) шасі № НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 , вартість якого становить 151274 гривні 06 копійок, вчинив дії з передачі третій особі у користування майна ОСОБА_7 , чим заподіяв йому майнової шкоди на суму 151274 гривні 06 копійок, внаслідок неповернення орендованого майна.

Вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2021 року ОСОБА_12 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано за ст. 356 КК України у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення.

Зазначене рішення мотивовано тим, що ОСОБА_12 ані 26.12.2014 року, ані в інший час, не вчиняв дії з передачі третій особі у користування майна ОСОБА_7 (транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL»).
26.12.2014 року, у зв`язку із зміною засновника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» і звільнення ОСОБА_12 з посади директора цього підприємства напівпричіп «BARYVAL СВ 3AL» було передано не третім особам в користування, а передано разом з іншими речами, за актом прийому-передання, в розпорядження нового керівництва підприємства.
Підстав не передавати новому керівництву підприємства вказаний напівпричіп по акту прийому-передання у обвинуваченого не було, оскільки договір оренди напівпричепа «BARYVAL СВ 3AL», укладений між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 , на час виходу обвинуваченого із числа засновників підприємства і звільнення з посади директора підприємства - був чинний, а напівпричіп перебував у правомірному володінні підприємства.
Судом безальтернативно встановлено, що 26.12.2014 року напівпричіп «BARYVAL СВ 3AL» не передавався третім особам у користування чи суборенду, знаходився в розпорядженні ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», як сторони чинного договору найму (оренди) транспортного засобу від 02.08.2012 року, укладеного між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 передав ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в тимчасове платне користування на строк три роки належний йому транспортний засіб напівпричіп «BARYVAL СВ 3AL» зі сплатою кожного місяця на його користь 250 гривень за користування вказаним транспортним засобом.
Таким чином, події, про які іде мова в обвинуваченні ОСОБА_16 , взагалі не мали місце, а ті фактичні дії, що були вчинені ОСОБА_16 при звільненні з посади директора підприємства, не містять ознак протиправності і відповідають наказу директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 № 23/12 від 23.12.2014 року та положенням статті 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», якою визначено, що підприємство самостійно затверджує правила документообороту на підприємстві, а питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи).

В апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить скасувати вирок районного суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність - та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_18 у вчинені самоправства, тобто самовільному, всупереч установленому законом порядку, вчиненню будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України та призначити покарання у вигляді штраф розміром 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України, звільнити від призначеного покарання.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції повторно допитати потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , та обвинуваченого ОСОБА_12 , дослідити письмові матеріали кримінального провадження.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що в ході судового розгляду у вказаному кримінальному провадженні, допит потерпілого ОСОБА_7 , та свідка ОСОБА_19 був проведений із порушенням вимог ч.ч. 6, 7, 12 ст.352 КПК України, а саме в іншій послідовності, що є істотним порушенням кримінального процесуального закону.
Вважає, що судом в супереч вимогам ч. 12 ст.290 КПК України, показання ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , використано як доказ, при ухвалені вироку, що с істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Фактично суд поклав в основу вироку докази, які надала сторона захисту вже на стадії судового розгляду, при цьому вони не відкривались стороні обвинувачення в порядку статті 290 КПК України.

На переконання сторони обвинувачення, відсутність у вироку юридичної оцінки кожного доказу, мотивів прийняття одних доказів та відхилення інших, їх формальне перелічення та переписування змісту норм КПК України є істотним порушенням вимог статей 94, 370, 374 КПК України, оскільки за відсутності у вироку мотивів суду щодо оцінки доказів, вказує на невмотивованість та необґрунтованість судового рішення та передчасність у зв`язку з цим висновків суду про невинуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зазначені істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, потягли за собою допущення неповноти судового розгляду.
В ході судового розгляду, за наслідком допиту свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , які надали суперечливі та однобокі покази, виникла необхідність у дослідженні нових даних з`ясування, яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, та які у свою чергу залишилися недослідженими.
Відхилені клопотання прокурора про допит осіб, вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, залишення недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для кримінального провадження, перешкодило ухваленню законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Зокрема, суд не врахував:

Апеляційну скаргу ОСОБА_12 , як директора ПП «Дім Буд-Плюс- I С» від 09.12.2014 в якій він просить скасувати рішення суду Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2014, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, права позивача не є порушеними та судовому захисту не підлягають.

Договір оренди автомобіля розірвано сторонами 18 січня 2013 року, після чого з січня 2013 відповідач і припинив сплачувати позивачу орендну плату. Отже ОСОБА_12 , усвідомлював про припинення договірних відносин між ПП «Дім Буд-Плюс-С» та ОСОБА_7 , а тим самим усвідомлював, що з січня 2013 року в І нього та ПП «Дім Буд-Плюс-С» припинено право володіння та користування, а тим більше розпорядження транспортним засобом належним ОСОБА_7 .

Актом приймання-передачі документів та майна від 26.12.2014, яким ОСОБА_12 , транспортний засіб, що належить ОСОБА_7 передав ОСОБА_22 , що свідчить про розпорядження чужим майно, в той час як ОСОБА_12 і достеменно усвідомлював, що будь-яких прав, а ні він як приватна особа, а ні ПП Ц «Дім Буд-Плюс-С» щодо транспортного засобу не мають.

Вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження вину ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України повністю доведено, а твердження суду щодо відсутності події кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України та невинуватості ОСОБА_12 помилковими та передчасними, які зроблені внаслідок істотного порушення КПК України та які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є безумовною підставою скасування судового рішення.

Вважає, що рішення суду першої інстанції, є незаконними, необґрунтованими та невмотивованим, оскільки ухвалене в порушення вимог ст.370 КПК України, що в свою чергу є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Крім того, в порушення вимог п.1 ч. З ст.374 КПК України у мотивувальній частині рішення суду не надано оцінку та не зазначено мотивів, з яких відкинуто вище перелічені докази обвинувачення.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить скасувати вирок районного суду, визнати винним ОСОБА_12 за ст. 356 КК України, стягнути з обвинуваченого ОСОБА_12 на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 483585,66 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн., а всього 533585,66 грн.

На підставі ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду справи судом апеляційної інстанції повторно дослідити матеріали справи копію апеляційної скарги від 09.12.2014, копію наказу № 23/12 від 23.12.2014, копію наказу № 23/12 від 23.12.2014

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що потерпілий ОСОБА_23 та обвинувачений ОСОБА_12 , як директор ПП «Дім Буд-Плюс-С» ще 18.01.2013 відмовилися від договору оренди транспортного засобу від 02.08.2012.

Вказана відмова від договору найму (оренди) транспортного засобу від 02.08.2012 була належним чином зафіксована рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2014 (т. 1 а .с. 16-17), яке ухвалою апеляційного суду Кіровоградської обласиті від 24.02.2015 залишено без змін (т. 1 а. с. 18-19) .

Провівши судове слідство в частині дослідження матеріалів кримінального провадження, заслухавши в дебатах думку прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали свої апеляційні скарги, виправданого ОСОБА_12 та його захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого задоволенню не підлягають, з таких підстав.

Колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 пояснив, що він був директором та засновником ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» з моменту створення даного підприємства по 22.12.2014 року.
З раніше йому знайомим ОСОБА_7 він займався спільним бізнесом, який був пов`язаний з торгівлею цементом та будівельними матеріалами.
02.08.2012 року між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 був укладений нотаріально посвідчений договір оренди транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL», за яким зазначений напівпричіп був переданий у користування підприємству. Від імені підприємства договір підписував громадянин ОСОБА_19 , який діяв на підставі довіреності від ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», він особисто при укладенні даного договору не був присутній та не підписував його.
Будь-яких договорів суборенди даного транспортного засобу ним, а також від імені підприємства, не укладалось. Оплата за договором оренди здійснювалась вчасно на банківську картку ОСОБА_7 .
Приблизно у 2013 році в ході робочої зустрічі на Амвросіївському цементному заводі, який був основним постачальником цементу, він познайомився з ОСОБА_17 , який в подальшому виявив намір придбати ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С».
З метою продажу підприємства він вийшов зі складу засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», звільнився з посади директора та передав свої права засновника підприємства на користь ОСОБА_17 і з 23.12.2014 року він вже перестав бути засновником та директором ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С».
У зв`язку із продажем підприємства виникла потреба у передачі бухгалтерської документації та орендованого майна підприємства новому засновнику та керівнику. 26.12.2014 року зазначені документи та майно були передані новому керівництву підприємства.
У процесі передачі між ним, як колишнім директором, та ОСОБА_15 , як представником підприємства за довіреністю, був складений акт приймання - передачі документів та майна, відповідно до якого він передав, а підприємство прийняло майно та документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С».
Зокрема, відповідно до даного акту було передано бухгалтерські документи підприємства, оригінал договору найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладений між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 , транспортний засіб «BARYVAL СВ 3AL», 2005 року випуску, в технічно справному стані, та оригінал свідоцтва про реєстрацію даного транспортного засобу.
Тобто, напівпричіп «BARYVAL СВ 3AL» передавався не третім особам в користування, а на баланс новому керівництву підприємства, і підстав не передавати новому керівництву підприємства вказаний напівпричіп не було, оскільки договір оренди напівпричепа «BARYVAL СВ 3AL», укладений між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 , на час його виходу із числа засновників підприємства і звільнення з посади директора підприємства був чинний.
Вказав, що рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 19.11.2014 року про зобов`язання повернути ОСОБА_7 транспортний засіб «BARYVAL СВ 3AL», через несплату орендної плати, стосувалось не його особисто, а ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», оскільки він, як фізична особа, не є стороною правовідносин щодо оренди транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL».
Даним рішенням, яке набрало законної сили вже після звільнення його з посади директора підприємства, зобов`язано саме ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» повернути ОСОБА_7 транспортний засіб «BARYVAL СВ 3AL».
В подальшому всі правовідносини, пов`язані з виконанням цього рішення суду, мали місце між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в особі його нових керівників і іншими суб`єктами виконавчого провадження.

Потерпілий ОСОБА_7 в суді першої інстанції пояснив, що в 2012 році він разом з раніше йому знайомим ОСОБА_12 вирішив зайнятись підприємницькою діяльністю з реалізації цементу.
З цією метою він придбав напівпричіп цистерну «BARYVAL СВ 3AL», а ОСОБА_12 придбав тягача. Щодо умов співпраці з ОСОБА_12 він домовлявся в усній формі.
В подальшому з метою легалізації користування ОСОБА_12 вказаним вище напівпричепом та здійснення з ОСОБА_12 спільної підприємницької діяльності з використанням напівпричепу, він уклав договір найму з ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», директором якого був ОСОБА_12 , та передав вказаному підприємству у тимчасове платне користування належний йому напівпричіп цистерну «BARYVAL СВ 3AL».
Щомісячна орендна плата за користування напівпричепом складала 250 гривень. Вказував, що укладаючи вказаний договір, його дійсні наміри не були направлені на отримання грошових коштів від передачі в оренду даного напівпричепу (в подальшому ОСОБА_7 змінив свої показання та зазначив, що уклав договір найму належного йому напівпричепа з ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» виключно з метою отримання орендної плати, а не здійснення спільної підприємницької діяльності).
Попрацювавши разом з ОСОБА_12 деякий час, вони через різні погляди на здійснення спільної підприємницької діяльності припинили співпрацювати.
У зв`язку з припиненням співпраці з ОСОБА_12 та невиплатою останнім орендної плати за вищевказаним договором найму, звернувся до ОСОБА_12 з вимогою повернути йому напівпричіп цистерну «BARYVAL СВ 3AL», однак той йому відмовився його повертати.
У зв`язку з тим, що ОСОБА_12 не повернув йому напівпричіп цистерну «BARYVAL СВ 3AL» та припинив сплачувати йому орендну плату за договором найму, він звернувся в суд з позовом до ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_12 про розірвання договору найму транспортного засобу та повернення належного йому напівпричепа.
За результатами судового розгляду його позовної заяви судом першої інстанції було ухвалено рішення про повернення йому напівпричепа цистерни «BARYVAL СВ 3AL».
Потім, поки відбувався перегляд вказаного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, був змінений власник ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» і ОСОБА_12 без його згоди неправомірно передав у користування належний йому напівпричіп цистерну «BARYVAL СВ 3AL» третій особі ОСОБА_15 .
В подальшому власник ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» був неодноразово змінений.
Після набрання законної сили рішенням суду першої інстанції, яким було зобов`язано ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» повернути йому напівпричіп цистерну «BARYVAL СВ 3AL», ОСОБА_12 не повернув йому даний напівпричіп.
На сьогоднішній день йому не відоме місцезнаходження належного йому напівпричепа цистерни «BARYVAL СВ 3AL».

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_19 пояснив, що станом на 2012 рік працював менеджером в ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С». На той час директором ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» був ОСОБА_12 .
Діючи на підставі довіреності він підписував договорів найму (оренди) транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL» від 02.08.2012 року, укладений між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 передав ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в тимчасове платне користування належний йому транспортний засіб «BARYVAL СВ 3AL».
Вказаний транспортний засіб підприємством використовувався для перевезення цементу.
Звільнився з даного підприємства приблизно в 2015 році.
Щодо факту та обставин передачі ОСОБА_12 транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL» в користування ОСОБА_15 йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_20 пояснила суду, що з вересня 2013 року до початку 2014 року працювала головним бухгалтером в ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С». В цей час директором ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» був ОСОБА_12 .
Їй було відомо, що 02.08.2012 року між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та ОСОБА_7 був укладений договір найму оренди транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL».
На підприємстві повинен був змінитись власник, у зв`язку з передачею своїх корпоративних прав ОСОБА_12 іншій особі, тому вона, за дорученням ОСОБА_12 , готувала документацію підприємства для її передачі новому власнику.
Зокрема, підготувала бухгалтерські документи, договір оренди транспортного засобу та акт прийому передачі транспортного засобу та передала їх ОСОБА_16 .
Щодо обставин передачі ОСОБА_12 транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL» ОСОБА_15 в користування їй нічого не відомо.

В суді першої інстанції свідок ОСОБА_21 пояснив суду, що працював менеджером в ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», з якого по який час він не пам`ятає. В цей час директором ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» був ОСОБА_12
Підприємство займалось продажем цементу.
Йому було відомо, що ОСОБА_7 передав в оренду ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» транспортний засіб «BARYVAL СВ 3AL».
Через деякий час ОСОБА_12 здійснив продаж вищевказаного підприємства на користь іншої особи.
Щодо обставин передачі ОСОБА_12 транспортного засобу «BARYVAL СВ 3AL» ОСОБА_15 в користування йому нічого не відомо.

Під розгляду кримінального провадження також досліджено:

- договір найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладений між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», в особі менеджера ОСОБА_19 , та ОСОБА_7 , згідно якого ОСОБА_7 передав ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в тимчасове платне користування на строк три роки належний йому транспортний засіб марки ПП, модель - BARYVAL СВ 3AL, тип ТЗ - напівпричіп - цистерна Е, рік випуску - 2005, шасі (кузов, рама, коляска) шасі № НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 , зі сплатою кожного місяця на його користь 250 гривень за користування вказаним транспортним засобом
(а.с. 12-13, т. 1);
- рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2014 року по справі № 404/3419/14-ц, номер провадження 2/404/1716/14, за позовом ОСОБА_7 до ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» про розірвання договору оренди, яким було розірвано договір найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладений між ОСОБА_7 та ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» і зобов`язано ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» повернути ОСОБА_7 транспортний засіб марки ПП, модель - BARYVAL СВ 3AL, тип ТЗ - напівпричіп - цистерна Е, рік випуску - 2005, шасі (кузов, рама, коляска) шасі № НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2
(а.с. 16-17, т. 1);
- ухвала апеляційного суду Кіровоградської області від 24.02.2015 року, згідно якої рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2014 року по справі № 404/3419/14-ц, номер провадження 2/404/1716/14, за позовом ОСОБА_7 до ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» про розірвання договору оренди, залишено без змін
(а.с. 18-19, т. 1);
- виконавчий лист № 2/404/1716/14, виданий Кіровським районним судом м. Кіровограда 05.03.2015 року, про примусове виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2014 року по справі № 404/3419/14-ц, номер провадження 2/404/1716/14, за позовом ОСОБА_7 до ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» про розірвання договору оренди
(а.с. 22, т. 1);
- постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП № 46915408) з виконання виконавчого листа № 2/404/1716/14, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда 05.03.2015 року
(а.с. 23, т. 1);
- постанова заступника начальника Центрального ВДВС Чернігівського міського управління Головного ТУЮ у Чернігівській області від 18.05.2015 року по виконавчому провадженню № 46915408, згідно якої виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2/404/1716/14, виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда 05.03.2015 року, закрито у зв`язку з припиненням ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.с. 50, т. 1);
- рішення власника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_12 № 22-12-14 від 22.12.2014 року, згідно якого до складу засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» було прийнято ОСОБА_17 . Припинено участь ОСОБА_12 у складі засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та, на підставі нотаріально посвідченої заяви, передано належну ОСОБА_12 частку у статутному капіталі ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 . З 22.12.2014 року звільнено ОСОБА_12 з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та з 23.12.2014 року призначено на посаду директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17
(а.с. 65, т. 2);
- нотаріально посвідчена заява ОСОБА_12 (зареєстрована в реєстрі за № 3026) від 17.12.2014 року про його вихід зі складу засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та повне (100%) відступлення належних йому прав та обов`язків засновника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» на користь ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с. 73, т. 2);
- наказ директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 № 23/12 від 23.12.2014 року, відповідно до якого, з урахуванням зміни засновника підприємства, з 22.12.2014 року з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» було звільнено ОСОБА_12 . Визначено приступити до виконання обов`язків директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» з 23.12.2014 року ОСОБА_17 , з вимогою ОСОБА_12 передати директору підприємства всі бухгалтерські документи та майно ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в десятиденний строк
(а.с. 61, т. 1);
- наказ директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 від 23.12.2014 року, відповідно до якого ОСОБА_17 з 23.12.2014 року, на підставі рішення власника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_12 № 22-12-14 від 22.12.2014 року, приступив до виконання повноважень директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» на невизначений час з окладом згідно штатного розпису
(а.с. 66, т. 2);
- довіреність від 23.12.2014 року, згідно якої ОСОБА_17 , як директор та засновник ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», уповноважив ОСОБА_15 на строк один рік, бути його представником, в тому числі у всіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, перед фізичними та юридичними особами
(а.с. 60, т. 1);
- акт приймання-передачі документів, майна від 26.12.2014 року, згідно якого у зв`язку з виходом зі складу засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», звільненням з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та передачею своїх прав засновника на користь ОСОБА_17 , ОСОБА_12 передав, а ОСОБА_15 прийняв, діючи на підставі довіреності від 23.12.2014 року від ОСОБА_17 , наступне майно, документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»: бухгалтерські документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» на 2857 аркушах; оригінал договору найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладеного між ОСОБА_7 та ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» (реєстраційний номер 2034); транспортний засіб марки ПП, модель BARYVAL СВ 3AL, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в технічно справному стані; оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Кіровоградським РЕВ УДАІ при УМВС України в Кіровоградській області 26.06.2012 року
(а.с. 59, т. 1);
- рішення власника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 № 19-01-15 від 19.01.2015 року, згідно якого до складу ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» було прийнято ОСОБА_24 .. Припинено участь ОСОБА_17 у ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та, на підставі договору купівлі-продажу частки у статутному капіталі, передано належну ОСОБА_17 частку у статутному капіталі ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_24 . З 19.01.2015 року звільнено ОСОБА_17 з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та з 20.01.2015 року призначено на посаду директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_24
(а.с. 96, т. 2);
- наказ директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_24 від 20.01.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_24 з 20.01.2015 року, на підставі рішення власника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 № 19-01-15 від 19.01.2015 року, приступив до виконання повноважень директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» на невизначений час з окладом згідно штатного розпису
(а.с. 97, т. 2);
- договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі від 18.01.2015 року, укладений між ОСОБА_17 та ОСОБА_24 , про передачу ОСОБА_17 своєї частки (100%) в статутному капіталі ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» у власність ОСОБА_24 за 50 гривень
(а.с. 115, т. 2).
- заяву ОСОБА_7 про вчинення відносно нього кримінального правопорушення від 22.04.2015 року
(а.п. 10-11, т. 1);
- звіт про оцінку транспортного засобу № 08/04/04 від 02.04.2014 року
(а.с. 14-15, т. 1);
- лист Центрального ВДВС Чернігівського МУЮ Головного ТУЮ у Чернігівській області від 20.11.2015 року, адресований ОСОБА_7
(а.с. 24, т. 1);
- лист Головного управління ДФС у Чернігівській області, адресований ОСОБА_7
(а.п. 25, т. 1);
- телеграму
(а.с. 26, т. 1);
- витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо реєстраційних даних на ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.с. 27-29, т. 1);
- заяву ОСОБА_7 про вчинення кримінального правопорушення від 29.05.2015 року
(а.с. 39-41, т. 1);
- фіскальний чек про направлення листа ОСОБА_7
(а.с. 62-63, т. 1);
- повідомлення ОСОБА_7 від ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» за підписом директора ОСОБА_12
(а.п. 64, т. 1);
- акт приймання-передачі транспортного засобу від 12.12.2013 року, по договору найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року
(а.п. 65, т. 1);
- рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 23.11.2015 року по справі № П/811/2387/15
(а.п. 18-19, т. 2);
- ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.06.2016 року по справі № П/811/2387/15
(а.п. 20, т. 2);
- реєстраційна справа ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» № 11734 (а.п. 21-28, т. 2); -статут ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 29-33, т. 2);
- рішення № 1 ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» від 25.03.2010 року
(а.п. 34, т. 2);
- реєстраційні документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 35-64, т. 2);
- довіреність від 23.12.2014 року
(а.п. 67, т. 2);
- реєстраційні документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 68-72, т. 2);
- довіреність від 23.12.2014 року
(а.п. 75, т. 2);
- документ, що підтверджує правомочність прийняття рішення про внесення змін до установчих документів ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 76, т. 2);
- статут ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 77-89, т. 2);
- лист про передачу реєстраційної справи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 90, т. 2);
- засвідчувальний напис реєстраційної справи № 14440069
(а.п. 91, т. 2);
- акт прийому-передачі реєстраційної справи на зберігання до іншого органу, що здійснює державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців
(а.п. 92, т. 2);
- повідомлення про зміну місцезнаходження реєстраційної справи
(а.п. 93-94, т. 2);
- опис документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору
(а.п. 95, т. 2);
- реєстраційні документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(98-106, т. 2);
- довіреність
(а.п. 107, т. 2);
- опис документів, що надаються юридичною особою державному реєстратору для проведення реєстраційної дії
(а.п. 108, т. 2);
- статут ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(109-123, т. 2);
- реєстраційні документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 126-130, т. 2);
- квитанцію
(а.п. 131, т. 2);
- довіреність
(а.п. 132, т. 2);
- рішення № 21/01/15 зборів власників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» від 21.01.2015 року
(а.п. 134, т. 2);
- довіреність
(а.п. 135, т. 2);
- реєстраційні документи ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С»
(а.п. 136-139, т. 2);
- рішення № 06/04/15 зборів власників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» від 06.04.2015 року
(а.п. 140);
- передавальний акт від 06.04.2015 року
(а.п. 141-143, т. 2);
- висновок судово-автотоварознавчої експертизи № 75 від 08.12.2017 року
(а.п. 185-188, т. 2);
- матеріали виконавчого провадження
(а.п. 198-213, т. 2);
- заяву ОСОБА_7 про вчинений злочин з додатками
(а.п. 218-238, т. 2);
- рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.09.2013 року по справі № 404/1159/13-ц, номер провадження 2/404/991/13 за позовом ОСОБА_7 до ПП «Промбуд СВ», ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», ОСОБА_12 , ТОВ «Новосел» про розірвання договорів найму (оренди) автомобіля і витребування майна з чужого незаконного володіння
(а.п. 160-163, т. 3);
- рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 13.11.2013 року по справі 22-ц/781/3063/13
(а.п. 164-166, т. 3);
- ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.02.2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ПП «Промбуд СВ», ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», ОСОБА_12 , ТОВ «Новосел» про розірвання договорів найму (оренди) автомобіля і витребування майна з чужого незаконного володіння
(а.п. 168-171, т. 3);
- відповідь на запит від Регіонального сервісного цнетру МВС України в Кіровоградській області від 22.05.2019 року
(а.п. 188, т. 3);
- висновок судово-автотоварознавчої експертизи № 25 від 23.03.2020 року, згідно якого визначити ринкову вартість напівпричепа «BARYVAL СВ 3AL», 2005 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) шасі № НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 , не представляється можливим у зв`язку з відсутністю цінової інформації ідентичних (аналогічних) транспортних засобів станом на 26.12.2014 року
(а.п. 78-84, т. 4);
- висновок судово-автотоварознавчої експертизи № 75 від 08.12.2017 року, згідно якого середня ринкова вартість причепа «BARYVAL СВ 3AL», 2005 року випуску, який був зареєстрований в місті Кіровограді, станом цін на 01.09.2017 року, складала 483585,66 гривень. Визначена середня ринкова вартість є імовірною, у зв`язку із відсутністю ідентичних транспортних засобів для порівняння з досліджуваним причепом
(а.п. 185-188, т. 2);

Оцінюючи всі докази в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинуваченого, свідків, запропонованих сторонами, дослідивши запропоновані докази, перевіривши доводи учасників процесу, вияснивши у них, чи всі вони докази подали на підтвердження своїх доводів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_12 події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, тому по пред`явленому обвинуваченню правильно визнав його не винуватим та виправдав, з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень має суворо додержуватись принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь.
Зазначені права і свободи отримали своє відображення й у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили; ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом; підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого
у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.
Згідно з положеннями статей 86, 87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може послатися суд при ухваленні судового рішення. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, в тому числі внаслідок порушення права особи на захист та шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених КПК,
для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Критеріями допустимості доказів є, зокрема, належні джерело, суб`єкт, процесуальна форма, фіксація та належні процедура й вид способу формування доказової основи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі
№ 688/788/15-к, від 8 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).
Таким чином, суди повинні ретельно перевіряти доводи сторони захисту, які обґрунтовано ставлять під сумнів версію сторони обвинувачення. У випадку, якщо суд після такої перевірки відхиляє доводи сторони захисту, він має навести переконливі мотиви такого висновку, які не залишають розумного сумніву у винуватості обвинуваченого.
Разом з тим, якщо небезпідставні доводи сторони захисту не можуть бути спростовані з наведенням переконливих мотивів, які ґрунтуються на обставинах відповідного провадження, то це свідчить про існування розумного сумніву в доведеності винуватості особи.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в встановлена відсутність поді кримінального правопорушення.
За умовами ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, виявляються під час судового розгляду, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що:

1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа;

2) кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим;

3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався в повному обсязі. Дослідив та перевірив докази, на які посилався прокурор, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів та обґрунтовано виправдав ОСОБА_25 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України.
Стаття 85 КПК України визначає, як належні, ті докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Доказ визнається допустимим, як установлено у ст. 86 КПК України, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.
Відповідно до ч.2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.
Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.
Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, і не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.
Національне законодавство України повністю узгоджується і з прецедентною судовою практикою ЄСПЛ, що сформульована зокрема у п. 43 рішення від 14.02.2008 в справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukraine) (з відсиланням на п. 282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом кримінального провадження, крім того, що інкримінований злочин вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом кримінального провадження. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Необхідно, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Аналіз досліджених доказів переконав суд у тому, що жоден з доказів, запропонований стороною обвинувачення і перевірений в судовому засіданні, як окремо так і в сукупності, не можуть свідчити про те, що в діях ОСОБА_12 є подія або склад злочину, передбачений ст. 356 КК України.

Так, відповідальність за ст. 356 КК України настає у разі вчинення самоправства, тобто самовільного, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюється окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.

Тобто, з об`єктивної сторони злочин характеризується сукупністю таких ознак:

1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій;

2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб;

3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам;

4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.

Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку. Під удаваним слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.

Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх. При цьому не обов`язково, щоб оскарження відбувалось саме у передбаченому законом порядку (судовому, адміністративному тощо). Відсутність оспорюваності дій виключає визнання їх кримінальне караним самоправством.

Злочин визнається закінченим з моменту заподіяння самовільним вчиненням певних дій значної шкоди інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника. Матеріальну шкоду слід визнавати значною, якщо вона у сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується умислом. Психічне ставлення винного до суспільне небезпечних наслідків у вигляді значної шкоди, за загальним правилом також характеризується умислом. Мотиви вчинення самоправних дій на кваліфікацію не впливають.

Родовим об`єктом цієї групи кримінальних правопорушень є суспільні відносини, які забезпечують реалізацію передбачених законодавством форм впливу, підпорядкування, вимог, вказівок та розпоряджень органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян в межах їх повноважень.

Безпосереднім об`єктом кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК, є встановлений законом порядок реалізації громадянами своїх законних або передбачуваних прав, авторитет та нормальна діяльність органів державної влади, місцевого самоврядування.

Самовільність, у розумінні ст. 356 КК, у контексті посилання на встановлений законом порядок, означає, що особа реалізує своє дійсне або уявне право незаконними методами, наприклад, перед вчиненням певних дій повинна була, але не отримала дозволу уповноваженого органу на їх вчинення, або діє усупереч вже наявного припису органу влади, або коли відсутні передбачені законом умови вчинення певних дій.

В той же час пред`явлене обвинувачення не містить будь-якого посилання на відповідні юридично значущі акти уповноважених органів, усупереч яким нібито діяв обвинувачений, або на відсутність умов для вчинення ним певної дії.

За обставинами справи, станом на 26.12.2014 року не існувало будь-якого обов`язкового до виконання рішення, яке б забороняло

В даному випадку сторона обвинувачення ОСОБА_12 обвинувачує в тому, що він діючи самовільно, всупереч установленому законом порядку та досягнутої з ОСОБА_7 домовленості щодо оренди транспортного засобу BARYVAL СВ 3AL, вартість якого становить 151274 гривні 06 копійок, 26.12.2014 року вчинив дії з передачі третій особі у користування майна ОСОБА_7 , чим заподіяв йому майнової шкоди на суму 151274 гривні 06 копійок внаслідок неповернення орендованого майна, у зв`язку з чим скоїв самоправство

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 02.08.2012 року ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», в особі менеджера ОСОБА_19 , та ОСОБА_7 , укладено договір найму (оренди) автомобіля.
Згідно умов договору ОСОБА_7 передав ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в тимчасове платне користування на строк три роки належний йому транспортний засіб марки ПП, модель - BARYVAL СВ 3AL, тип ТЗ - напівпричіп - цистерна Е, рік випуску - 2005, шасі (кузов, рама, коляска) шасі № НОМЕР_1 , з реєстраційним номером НОМЕР_2 , зі сплатою кожного місяця на його користь 250 гривень за користування вказаним транспортним засобом.
Тобто, сторонами даної угоди були орендар ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та орендодавець потерпілий ОСОБА_7 .
Безпосередньо фізична особа ОСОБА_12 не був стороною даного договору (а.с. 12-13, т. 1).
рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2014 року за позовом ОСОБА_7 до ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» було розірвано договір найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладений між ОСОБА_7 та ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» і зобов`язано ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» повернути ОСОБА_7 спірний транспортний засіб марки. Рішення набрало законної сили лише 24.02.2015 року (а.с. 16-19, т. 1).

Як вбачається з матеріалів справи рішенням власника ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_12 № 22-12-14 від 22.12.2014 року до складу засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» прийнято ОСОБА_17 , припинено участь ОСОБА_12 у складі засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та, на підставі нотаріально посвідченої заяви, передано належну ОСОБА_12 частку у статутному капіталі ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 . З 22.12.2014 року звільнено ОСОБА_12 з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та з 23.12.2014 року призначено на посаду директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 .
Наказом директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 № 23/12 від 23.12.2014 року, з урахуванням зміни засновника підприємства, з 22.12.2014 року з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» було звільнено ОСОБА_12 . Визначено приступити до виконання обов`язків директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» з 23.12.2014 року ОСОБА_17 , зобов`язано ОСОБА_12 передати директору підприємства всі бухгалтерські документи та майно ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» в десятиденний строк.
Відповідно до акта приймання-передачі документів, майна від 26.12.2014 року, у зв`язку з виходом зі складу засновників ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», звільненням з посади директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та передачею своїх прав засновника на користь ОСОБА_17 , ОСОБА_12 передав, а ОСОБА_15 прийняв, діючи на підставі довіреності від 23.12.2014 року від ОСОБА_17 , наступне майно:
- бухгалтерські документи на 2857 аркушах;
- оригінал договору найму (оренди) автомобіля від 02.08.2012 року, укладеного між ОСОБА_7 та ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» (реєстраційний номер 2034);
- транспортний засіб марки ПП, модель BARYVAL СВ 3AL, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , в технічно справному стані;
- оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Кіровоградським РЕВ УДАІ при УМВС України в Кіровоградській області 26.06.2012 року.
Колегіє суддів встановлено, що юридично та фактично існував спір між ОСОБА_7 та приватним підприємством «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» - першим оспорювалися чинність договору оренди та ініціювалося зобов`язання у судовому порядку саме підприємство повернути орендоване раніше майно. При цьому, обов`язок повернути майно у підприємства виник лише 24.02.2015 р. із набранням законної сили рішенням суду у відповідному спорі.

Отже, спір, ініційований ОСОБА_7 , та дії ОСОБА_12 із підписання акту від 26.12.2014 року не перебувають між собою у будь-якій залежності, жодні дії ОСОБА_12 до 26.12.2014 р. включно ОСОБА_7 не оспорювалися, відтак інкриміноване діяння не містить необхідної властивості оспорюваності, передбаченої ст. 356 КК України.

Обвинувальний акт при формулюванні змісту інкримінованого діяння містить наступне положення: « ОСОБА_26 перестав сплачувати орендну плату».

По-перше несплата орендної плати це бездіяльність, а не дія, у формі якої може вчинятися самоправство.

А по друге, така теза, якою несплату орендної плати обвинувачення прирівняло до самоправства, що є юридично необґрунтованим.

Сторона Обвинувачення також ставить у провину ОСОБА_12 , що він діяв усупереч домовленості із ОСОБА_7 .

Проте, між ОСОБА_7 та ОСОБА_12 не існувало будь-яких правовідносин з приводу спірного майна, що підтверджено судовими рішеннями у справі № 404/1159/13.

Спір, який виник між ОСОБА_7 (позивач) та «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» (відповідач), вирішувався у судовому порядку та стосувався розірвання договору оренди і повернення відповідачем йому майна.

Крім того, у контексті безпосереднього об`єкту проступку, передбаченого ст. 356 КК України, юридичного значення будь-яка домовленість між приватними особами, не має.

Наведене вказує на те, що будь-яких дій, спрямованих на об`єкт кримінального проступку, передбаченого статтею 356 КК України.

У справі «Барбера, Мессегуэ и Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998, Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року № 5 (із змінами та доповненнями), всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного.
Аналізуючи зміст даної статті, суд зобов`язаний витлумачити всі сумніви на користь підсудного і постановити виправдувальний вирок.
На переконання колегії суддів, у матеріалах кримінальної справи відсутні належні та допустимі докази, які б вказували на наявність події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України..

За таких підстав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що події кримінального правопорушення, про які іде мова в обвинуваченні ОСОБА_16 , взагалі не мали місце.
Сторона обвинувачення інкримінує ОСОБА_16 вчинення дій, а саме передання спірного транспортного засобу третій особі, які вчинені не були, адже вказаний транспортний засіб із правомірного володіння ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» на підставі договору оренди не вибував, що підтверджується дослідженими бухгалтерськими підприємствами. На той час володіння, на підстав договору оренди, та сам договір оренди розірвано не було та лише оспорювались орендарем.
Отже, між ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» та апелянтом орендодавцем ОСОБА_7 існували цивільно-правові відносини, що підтверджується вищенаведеними судовими рішення.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України зміна керівника та засновника, чи зміна часток в статутному капіталі юридичної особи, - не впливає на дієздатність та правоздатність юридичної особи, а також не впливає на зобов`язання юридичної особи перед контрагентами за цивільно-правовим угодами.
Згідно ст. 96 ЦК України, яка визначає відповідальність юридичних осіб - юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Проте, учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов`язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов`язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом. Особи, які створюють юридичну особу, несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями, що виникли до її державної реєстрації. Юридична особа відповідає за зобов`язаннями її учасників (засновників), що пов`язані з її створенням, тільки у разі наступного схвалення їхніх дій відповідним органом юридичної особи.

Отже, фактично дії ОСОБА_16 були вчинені в межах його повноважень, відповідали нормам цивільного та господарського законодавства та звичаєвим правилам ділового обороту в частині відчуження належної йому частки корпоративних прав у статутному капіталі ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С».

Дані щодо зміни фактичного власника підприємства зареєстровані в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, рішення про реєстрацію ніким не оскаржувалося, стосовно цього відсутні будь-які кримінальні чи інші провадження.

Сторона обвинувачення ставить в провину ОСОБА_12 те, що він передав майно третій особі у користування, оперує, при цьому оперує поняттям «розпорядження майном», але у даному випадку немає жодних підстав стверджувати про те, що обвинувачений розпоряджався майном

Зокрема, фактичні дії, що були вчинені ОСОБА_16 при звільненні з посади директора підприємства, не містять ознак протиправності не порушують будь-який встановлений нормативно-правовими актами правовий порядок діяльності підприємства та його посадової особи відповідають наказу директора ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С» ОСОБА_17 № 23/12 від 23.12.2014 року, положенням Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань»,ст.113 Господарського кодексу України та ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», якою визначено, що підприємство самостійно затверджує правила документообороту на підприємстві, а питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи).

Матеріали провадження свідчать про те, що судом були створені всі необхідні умови для здійснення сторонами їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги прокурора та потерпілого про відсутність у вироку підстав для виправдання ОСОБА_12 також задоволенню не підлягають, оскільки спростовуються змістом судового рішення, з мотивувальної частини якого убачається, що «прокурором не доведено, що мала місце подія кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа з посиланням на відповідні досліджені докази.
Колегія суддів не враховує доводи прокурора про те, що допит потерпілого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_19 був проведений з порушенням черговості визначено в ч.ч. 6, 7, 12 ст. 352 КПК України колегія суддів не враховує, оскільки як вбачається з технічного запису та журналу судового засідання всім учасникам судового процесу було надано можливість задати питання вказаним свідкам і інших питань до них у тому числі і у сторони обвинувачення не було. Крім того, порушення черговості допиту вказаних осіб - не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, прийнятого за результатами судового розгляду.
Доводи прокурора про те, що свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , всупереч ч. 12 ст. 290 КПК України, не були відкриті стороні обвинувачення стороною захисту, колегія суддів не враховує з таких підстав. Вказані свідки були працівниками ПП «ДІМ БУД-ПЛЮС-С», фігурували в фінансово-господарських документах підприємства, наданих до справи потерпілим та прокурором. За таких підстав, вказані свідки були відомі всім учасникам процесу і допит їх з приводу здійснення господарської діяльності підприємства і складання бухгалтерських документів не є порушенням та не є підставою, що вказує на необхідність їх додаткового відкриття учасникам процесу. Крім того, жоден з учасників процесу не заперечував щодо допиту вказаних свідків та не заявляв клопотання про визнання їх показань недопустимими доказами.
До того ж,за умовами ч. 6 ст. 290 КПК України сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них, а також надати доступ до житла чи іншого володіння, якщо вони знаходяться у володінні або під контролем сторони захисту, якщо сторона захисту має намір використати відомості, що містяться в них, як докази у суді.

Тому, згідно з положеннями ч. 6 ст. 290 КПК, матеріалами, до яких сторона захисту за запитом прокурора зобов`язана надати доступ та можливість скопіювати або відобразити відповідним чином, є лише будь-які речові докази або їх частини, документи або копії з них.

Твердження прокурора, що суд першої інстанції не повно виклав показання свідків колегія суддів не враховує, адже у вироку суд викладає, лише суть показань свідків та ту інформацію, що має значення для справи та стосується пред`явленого обвинувачення при цьому суд не зобов`язаний стенографувати всі свідчення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що показання допитаних свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 не узгоджуються з тим обвинуваченням, яке було пред`явлено ОСОБА_12 , оскільки жоден свідок не зазначав про те, що ОСОБА_12 самовільно, всупереч встановленому порядку та без законних повноважень вчинив будь-які дії.
У цьому аспекті неспроможними є доводи прокурора щодо неповного викладення у вироку суду першої інстанції показань вищевказаних свідків, оскільки цим показанням суд дав належну оцінку у межах пред`явленого обвинувачення.
Що стосується доводів прокурора про необхідність повторного допиту свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 колегія суддів, в аспекті вимог ст. 404 КПК України, вважає їх безпідставними з огляду на таке.
Положеннями вказаної статті чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Отже, виправдувальний вирок, щодо ОСОБА_12 є обґрунтованим та вмотивованим, ухвалений на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, та з наведенням у вироку належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на викладені вище обставини, колегія суддів уважає правильним висновки суду, що ОСОБА_12 підлягає виправданню за ст. 356 КК України у зв`язку з відсутністю події даного кримінального правопорушення, цивільний позов потерпілого у даному кримінальному провадженні слід залишити без задоволення.
Вирок суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, постановлено з додержанням вимог ст. 374 КПК України і таке судове рішення відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості, як того вимагають положення ст. 370 КПК України.
На підставі наведеного вище, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та потерпілого, а тому вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2021 року стосовно ОСОБА_12 - слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 лютого 2021 року, яким ОСОБА_12 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4