Ухвала
справа № 725/3425/20
провадження № 51-2725 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора Чернівецької окружної прокуратури на вирок Першотравневого районного суду м. Чернівці від 5 лютого 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за
За вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці від 5 лютого 2021 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мужилів Підгаєцького району Тернопільської області, зареєстрованого там само ( АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати постановлені щодо ОСОБА_4 судові рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. На його думку, дії ОСОБА_4 неправильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 186 КК та їх необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 187 або ч. 2 ст. 186 цього Кодексу. Крім того, вказує, що суди надали неправильну правову оцінку доказам у справі, безпідставно не взяли до уваги показань потерпілого про обставини вчинення злочину щодо нього та застосування насильства. Прокурор зазначає, що апеляційним судом не дотримано вимог статей 404, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки не надано відповідей на всі доводи його апеляційної скарги з посиланням на матеріальний чи кримінальний закон.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
За встановлених судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 186 КК кваліфіковано правильно.
Під час перевірки матеріалів провадження за скаргою прокурора касаційний суд установив, що суд першої інстанції зробив висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна та кваліфікував його дії за
ч. 1 ст. 186 КК на підставі доказів, досліджених і оцінених у сукупності
з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви. Оцінка доказів згідно з вимогами ст. 94 КПК є компетенцією суду, що постановив вирок.
Переконливих аргументів про порушення цієї норми права скаржник не навів.
В основу вироку суд правильно поклав показання ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_5 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про обставини вчинення злочину, а також дані протоколів слідчих дій. Вказані докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх достовірності.
Доводи прокурора про наявність у діях засудженого ознак більш тяжкого злочину та необхідність кваліфікації вчиненого ОСОБА_4 діяння за ч. 1 ст. 187 або ч. 2 ст. 186 КК як розбою чи грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є безпідставними.
Так, відмежовуючи грабіж від розбою, слід виходити з того, що однією з характеризуючих ознак розбою є насильство, небезпечне для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або погроза його застосування, метою яких є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу.
Як установив суд у вироку, сторона обвинувачення не довела та не підтвердила належними доказами, що вчинення ОСОБА_4 злочину щодо ОСОБА_5 супроводжувалось будь-яким насильством і дії обвинуваченого були спрямовані на подолання опору потерпілого.
Згідно з висновком експерта № 590-екс у ОСОБА_5 не було виявлено жодних тілесних ушкоджень, яких би умисно спричинив йому ОСОБА_4 під час вчинення злочину.
Допитаний у судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 пояснив, що насильства до потерпілого він не застосовував, а коли брав телефон, то дротом зарядного пристрою зачепив потерпілого, який у цей час прокинувся та намагався його затримати.
Крім того, в судовому засіданні було досліджено та оглянуто диск CD-R з камер відеоспостереження на вулицях Кишинівській та Зеленій у м. Чернівцях
і встановлено, що ОСОБА_4 нахилявся всередину салону автомобіля потерпілого до десяти секунд, а не декількох хвилин, як у своїх показаннях у судах першої та апеляційної інстанцій пояснював ОСОБА_5 . Коли ОСОБА_4 почав тікати з місця вчинення злочину, потерпілий ОСОБА_5 відразу вискочив із салону автомобіля та здійснював активні дії щодо його затримання.
Допитані в судовому засіданні свідки не підтвердили показань ОСОБА_5
в частині застосування ОСОБА_4 до нього насильства, небезпечного для життя чи здоров`я.
З огляду на всі докази суд дійшов висновку про наявність у діях
ОСОБА_4 ознак відкритого викрадення чужого майна, а тому твердження прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.
Доводи аналогічного змісту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, однобічність дослідження доказів висловлював прокурор і у своїй апеляційній скарзі.
Наведені у касаційній скарзі прокурора доводи зводяться до незгоди з оцінкою, даною судом апеляційної інстанції доказам і фактичним обставинам справи. Однак така незгода з висновками судів, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судами процесуального закону.
Апеляційний суд розглянув справу за апеляційною скаргою прокурора, перевірив ретельно всі доводи апелянта і не знайшов підстав для задоволення скарги, надавши на доводи прокурора детальні відповіді з посиланням на матеріали кримінального провадження. Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статей 404, 419 КПК.
Призначене ОСОБА_4 покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, відповідає статтям 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачено ст. 412 КПК та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, судом касаційної інстанції не встановлено.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора Чернівецької окружної прокуратури на вирок Першотравневого районного суду
м. Чернівці від 5 лютого 2021 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 19 квітня 2021 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3