СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/1896/21
ун. № 759/5443/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2021 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , слідчого слідчого відділу Святошинського управління поліції головного управління Національної поліції у місті Києві ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0009489 від 26.10.2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно,-

В С Т А Н О В И В:

Прокурор звернувся з вказаним клопотанням, у якому просить накласти арешт та заборону здійснювати будь-які реєстраційні дії на нерухоме майно, а саме: кв. АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на її відчуження та розпорядження.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що у провадженні слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у місті Києві знаходяться матеріали досудового розслідування № 0009489 від 26.10.2017, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 26.10.2017 ОСОБА_5 (директор ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» ), за попередньою змовою з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , шляхом обману, заволоділи чужим майном в особливо великих розмірах, яке належить ОСОБА_8 , а саме грошовими коштами в розмірі 754040,00 грн.

Так, 01 липня 2015 року між ОСОБА_8 як інвестором та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» код ЄДРПОУ -38917876, в особі директора ОСОБА_9 було укладено:

1)Попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 загальною площею 55,53 кв. м. від 01.07.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 за реєстровим № 804;

2)Договір про забезпечення виконання зобов`язань (укладений для забезпечення виконання за Попереднім договором) від 01.07.2015 року, який укладався на підтвердження зобов`язань, що виникли між ОСОБА_8 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» на підставі вищезазначеного Попереднього договору.

За умовами зазначених вищевказаного договорів ОСОБА_8 зобов`язався сплатити ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» грошові кошти в розмірі 754040,00 гривень в строк до 05 липня 2015 року, що складає 97% від вартості квартири АДРЕСА_3 , (фактична адреса - АДРЕСА_4 ), яку останньому зобов`язалося передати ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» за актом приймання-передачі та на підставі Договору купівлі-продажу квартири, який повинен бути укладений протягом першого кварталу 2016 року, але не раніше отримання ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» правовстановлюючих документів на квартиру та надання Державною реєстраційною службою України ті/або відповідними державними органами документів, що є необхідними для належного укладення та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до умов зазначених вище договорів ОСОБА_8 01.07.2015 року вніс готівкові кошти в касу ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» в розмірі 392000,00 грн., що підтверджується квитанцією ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» до прибуткового касового ордеру № 9 від 01.07.2015 року та 362040,00 грн. 24.07.2015 року, що підтверджується квитанцією ТОВ ««ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» до прибуткового касового ордеру № 3 від 24.07.2015 року.

Відповідно до квитанції №543133 від 02.07.2015 року, виданою Банком Національні інвестиції 392000,00 грн. було перераховано ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» на свій рахунок 02.07.2015 року як переказ готівки за квартиру згідно договору про забезпечення виконання зобов`язань №М/1С-2К/108 від 01.07.2015 року (платник ОСОБА_8 ).

Відповідно до квитанції №588972 від 27.07.2015 року, виданою Банком Національні інвестиції 362 040,00 грн. було перераховано ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» на свій рахунок 27.07.2015 року як переказ готівки за квартиру згідно договору про забезпечення виконання зобов`язань №М/1С-2К/108 від 01.07.2015 року (платник ОСОБА_8 )

27 липня 2015 року між ОСОБА_8 та ТОВ «МАСТЕР-БУД ЛТД» (код ЄДРПОУ -39653789) в особі директора ОСОБА_11 укладено Договір підряду №27/07/15. На виконання умов зазначеного договору підряду щодо здійснення ремонту та оздоблення житлових приміщень: квартири АДРЕСА_1 , відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру №2 від 27.07.2015 року ТОВ «МАСТЕР-БУД ЛТД» прийнято від ОСОБА_8 93300 грн.; відповідно до Квитанції до прибуткового касового ордеру №9 від 25.08.2015 року ТОВ «МАСТЕР-БУД ЛТД» прийнято від ОСОБА_8 53150 грн.

Зазначеним підрядчиком було здійснено ремонт у квартирі.

ОСОБА_8 купив та встановив у квартирі меблі.

Станом на 23 жовтня 2017 року ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» свої зобов`язання перед ОСОБА_8 не виконало та не уклало Договір купівлі-продажу квартири, 97% вартості якої було сплачено ним ще в 2015 році.

За відомостями, якими володів ОСОБА_8 , будівництво за адресою: АДРЕСА_4 , є проблемним, тому документи на право власності не видавалися, ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» за адресою, де він укладав договір відсутнє.

Натомість, у жовтні 2017 року до квартири ОСОБА_8 прийшов ОСОБА_7 та повідомив, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , оскільки набув право власності на цю квартиру на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_12 15.07.2016 року за реєстровим №1403 та змінив замки у квартирі.

12.10.2017 року на підставі інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №100095665 від 12.10.2017 року, ОСОБА_8 стало відомо, що право власності на проінвестовану ним квартиру АДРЕСА_1 , було зареєстровано за матір`ю директора ТОВ «ВІ ДІ ПРОДЖЕКТ» - ОСОБА_6 . Натомість, ОСОБА_6 з метою унеможливлення законним правоволодільцем ОСОБА_8 пред`явлення права вимоги про укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , передала проінвестовану ОСОБА_8 квартиру в іпотеку (Договір іпотеки посвідчено приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_12 15.07.2016 року за реєстровим №1403) ОСОБА_7 для забезпечення виконання зобов`язання за договором позики грошових коштів в розмірі 15 000,00 доларів США (Договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_12 15.07.2016 року за реєстровим №1402).

22.05.2017 року на підставі Договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_12 15.07.2016 року за реєстровим №1403, Комунальним підприємством «Центр державної реєстрації», м. Київ (державний реєстратор ОСОБА_13 ), зареєстровано право власності на проінвестовану ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 .

В результаті незаконних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 . ОСОБА_8 завдано матеріальну шкоду в розмірі 900 490,00 грн. (сума коштів, сплачених за попереднім договором та договором про забезпечення зобов`язань, договору підряду щодо здійснення ремонту та оздоблення житлових приміщень, без врахування вартості придбаних та встановлених меблів, сантехніки тощо).

30.11.2017 року квартиру АДРЕСА_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Оскільки на даний час право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за особою, яка не здійснювала інвестування цієї квартири, а заволоділа нею шляхом обману, клопотання про накладення арешту стосується майна, яке є предметом вчинення злочину, з метою запобігання відчуження зазначеної квартири, збереження речових доказів та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (забезпечення цивільного позову, який буде заявлено в рамках даного кримінального провадження).

В судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив задовольнити.
Відповідно ст.172 ч. 2 КПК України,з метою забезпечення арешту майна, клопотання розглядається без повідомлення власника майна.
Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя прийшов до наступного висновку.

Ч. 1 та п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України визначено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є: арешт майна.

Ч. 3 ст. 132 КПК України передбачено, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що:
1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;
2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;
3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Згідно з п. 1 п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).
Ч. 3 ст. 170 КПК України встановлено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Ч. 1 ст. 98 КПК України визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Прокурор у клопотанні просить накласти арешт на майно - кв. АДРЕСА_1 , шляхом накладення заборони на її відчуження та розпорядження, з метою забезпечення збереження речового доказу та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.
Проте, згідно постанови слідчого Святошинського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_15 про визнання речових доказів від 30.11.2020р. підставою для визнання майна речовим доказом вказано наступне: « …приймаючи до уваги те, що накладено арешт на нерухоме майно, а саме : квартира АДРЕСА_1 , яке встановлюється під час даного кримінального провадження, керуючись ч.2п.8ст.40,94,ч.2ст.100, ч.3 ст.110, на підстав ч.1ст.98 КПК України,- постановив визнати квартиру АДРЕСА_1 речовим доказом у кримінальному провадженні № 0009489 від 26.10.2017р…».
З огляду на зазначене дана постанова слідчого є невмотивованою та необґрунтованою. Слідчий суддя враховує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває з 2017 року, згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.03.2021року жодній особі не повідомлено про підозру у рамках даного кримінального провадження, матеріали клопотання не містять доказів того, що власник майна ОСОБА_7 є недобросовісним набувачем житла, а також того,що він має намір його відчужити, цивільний позову у кримінальному провадженні не пред`явлено.
Таким чином, слідчому судді не надано достатніх даних на підтвердження необхідності накладення арешту на майно, тоді як за правилами ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Приймаючи до уваги вищевикладене, а також зважаючи на необґрунтованість та недоведеність необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження, який за викладених у клопотанні обставин явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження, слідчий суддя не знаходить правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Керуючись статями 2,98,170-173,369-372 Кримінально-процесуального кодексу України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0009489 від 26.10.2017р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, про накладення арешту на майно- відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яті днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 30.03.2021р. о 9-00 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1