Єдиний унікальний номер судової справи 201/5880/20
Номер провадження 1-кп/201/324/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2021 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18,а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 15 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001257 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Нова Гребля Калинівського району Вінницької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 15 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001257 за обвинуваченням ОСОБА_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 висловила думку про можливість призначення судового розгляду за даним обвинувальним актом. Додала, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, підстави для його повернення прокурору відсутні.

Потерпіла ОСОБА_6 підтримала позицію прокурора, при цьому, зазначала, що її син на теперішній час вже пройшов курс лікування від алкоголізму і вона не бажає притягнення його до кримінальної відповідальності.

Обвинувачений ОСОБА_5 не заперечував проти призначення судового розгляду. Однак, стверджував, що не розуміє у чому його звинувачують, адже слідчого він бачив один раз 16 червня 2020 року, коли той приїзжав до нього в Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей, в якому він перебував на стаціонарному лікуванні з приводу залежності від алкоголю та приймав сильнодіючі специфічні препарати, а тому не у повній мірі розумів, що відбувається. Додав, що слідчий у той день у лікарні ставив якісь запитання про їх стосунки із матір`ю, а також давав якісь документи в яких він ставив свої підписи, при цьому, матеріали досудового розслідування для ознайомлення йому не давав, копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування не вручав. Вважав, що слідчий скористався його безпорадним станом внаслідок прийняття сильнодіючих препаратів та провів усі слідчі дії в супереч вимогам закону.

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши наданий суду обвинувальний акт та матеріали додані до нього, суд приходить до висновку, що зазначений обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статі 7 цього Кодексу.

До загальних засад кримінального провадження згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, яка встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Виходячи з тлумачення кримінального процесуального закону, положення п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюються не лише на випадки, коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідають вимогам Кримінального процесуального Кодексу України.

Така позиція, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках, передбачених КПК України, узгоджується і з висновком у постанові Верховного Суду України № 5-11кс15 від 25 травня 2015 року.

Згідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити наступні відомості, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а) статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п.52).

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню до предмету доказування входять, в тому числі, подія злочину (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_5 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України.

Так, об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України складають: діяння, його наслідки, причинний зв`язок між діянням і наслідками, який повинен бути прямим. Діяння виражається в систематичному насильстві, яке загалом можна визначити як силування потерпілої особи. При цьому закон вказує на його три альтернативні форми: фізичне насильство; психологічне насильство; економічне насильство.

Наслідки виражаються у: фізичних або психологічних стражданнях (змістом яких є біль муки, тривога, переживання), розлад здоров`я, втрати працездатності, емоційній залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим або непрямим умислом до діяння і до наслідків.

Отже, виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, викладених в обвинувальному акті, ОСОБА_5 , інкримінується, що він у період з 23 по 26 травня 2020 року вчинив систематичні акти психологічного домашнього насильства відносно своєї матері ОСОБА_4 , що проявлялось у словесних образах нецензурною лайкою, погрозах фізичною розправою, які призвели до фізичних і психологічних страждань останньої та погіршенню якості її життя.

Проте, всупереч вимогам п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулюванні обвинувачення взагалі не зазначено які саме конкретні дії обвинуваченого прокурор вважає такими, що утворюють об`єктивну сторону інкримінованого правопорушення, мотив його вчинення, а також не вказано у чому полягають психологічні страждання потерпілої, при цьому, прокурор у висунутому обвинуваченні лише обмежився переліком фактів складання відносно ОСОБА_5 протоколів про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та наявності постанов суду про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за інкриміновані правопорушення.

Окрім цього, формулювання висунутого ОСОБА_5 обвинувачення містить суттєві протиріччя, зокрема, прокурором у викладі фактичних обставин чітко вказано, що ОСОБА_5 діяв з умислом на вчинення дій психологічного насильства та заподіяння психологічних страждань потерпілій, та завдав потерпілій лише психологічні страждання.

Натомість, в останньому абзаці викладу обвинувачення на другій сторінці обвинувального акту чітко зазначено, що «Внаслідок систематичних протиправних дій ОСОБА_5 потерпілій ОСОБА_4 завдано фізичних та психологічних страждань, погіршилась якістю її життя…», проте, в обвинуваченні відсутні відомості про обставини, час та за яких умов у ОСОБА_5 виник умисел на вчинення ще і фізичного насильства відносно потерпілої ОСОБА_4 .

Отже, виходячи з саме такого формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, яке є суперечливим, ОСОБА_5 інкримінується вчинення систематичного психологічного насильства відносно потерпілої ОСОБА_4 внаслідок вчинення якого останній завдані, як психологічні, так і фізичні страждання, а також погіршилась якість її життя, що
Водночас, при зазначенні в обвинувальному акті правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ст. 126-1 КК України, вказано, що умисне систематичне вчинення ОСОБА_5 лише психологічного насильства відносно потерпілої ОСОБА_4 призвело до фізичних або психологічних страждань, а також до погіршення якості її життя, тобто прокурор так і не визначив, які ж саме страждання фізичні або психологічні були завдані потерпілій внаслідок інкримінованих обвинуваченому дій, а відтак, таке формулювання обвинувачення не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

Підсумовуючи вищенаведене, формулювання обвинувачення, яке не містить таких суттєвих обставин, що підлягають встановленню та доказуванню у кримінальному провадженні, в якому не розкрито дії, які утворюють об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_5 злочину, мотив його вчинення, і є таким, що не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення через наявні суттєві протиріччя, не може бути визнане конкретним, зрозумілим та детальним, як того передбачають наведені вище вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, викладені факти свідчать про неналежне встановлення органом досудового розслідування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що зумовило всупереч вимогам закону пред`явлення ОСОБА_5 неконкретного обвинувачення, чим суттєво порушено право останнього на захист.

Окремо, суд не може залишити поза увагою і доводи обвинуваченого про суттєве порушення його права на захист, право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують та отримати обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування.

Так, виходячи з наданого до обвинувального акту реєстру матеріалів досудового розслідування, повідомлення про підозру ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, його допит у якості підозрюваного та ознайомлення останнього з матеріалами досудового розслідування відбулося в один день 16 червня 2020 року.

Виходячи з наданої до обвинувального акту розписки ОСОБА_5 , наданої прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_3 , копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, останній від прокурора отримав також 16 червня 2020 року.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_5 з 09 червня по 16 липня 2020 року знаходився на стаціонарному лікуванні у КП Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром ДОР з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, з 18 липня по 11 серпня 2020 року - з діагнозом «Генералізований тривожний розлад», що підтверджується листом з вказаного медичного закладу за вих. № 1633 від 19 серпня 2020 року.

Попри це, слідчий, не зважаючи на те, що ОСОБА_5 знаходиться на стаціонарному лікуванні КП Обласний медичний психіатричний центр з лікування залежностей зі стаціонаром ДОР з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, не забезпечив у відповідності до вимог ст. 49, 52 КПК України участь захисника, адже, вочевидь, особа, що перебуває на лікуванні із таким діагнозом та приймає сильнодіючі специфічні ліки, не може у повній мірі розуміти наслідки проведення за її участі тих чи інших слідчих (розшукових) дій та повноцінно захищати свої права, та провів фактично всі процесуальні дії у цьому кримінальному провадженні за один день 16 червня 2020 року, чим грубо порушив право ОСОБА_5 на захист.

При цьому належна реалізація права на захист у кримінальному провадженні вимагає застосування практики ЄСПЛ, згідно з правовою позицією якого, відображеною, зокрема, у п. 262 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 року у справі Нечипорук і Йонкало проти України, право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективний захист, наданий захисником, є однією з основних ознак справедливого судового розгляду . Також у п. 89 рішення ЄСПЛ від 13.02.2001 року у справі Кромбах проти Франції вказано, що хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду .
Також необхідною умовою реалізації права на захист є забезпечення основних його гарантій на усіх стадіях кримінального провадження, оскільки випадки, коли підозрюваному, обвинуваченому під час досудового розслідування не було призначено захисника за умови його обов`язкової участі, ставлять під сумнів питання належності та допустимості доказів, на яких ґрунтується обвинувальний акт прокурора. При цьому призначення захисника у судовому провадженні у таких справах не може саме по собі відновити порушене право на захист. Правову позицію ЄСПЛ щодо початкового етапу забезпечення права на захист у кримінальному провадженні викладено, зокрема, в п. 63 рішення ЄСПЛ від 09.06.2011 року у справі Лучанінова проти України , де зазначено, що для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження (п. 52 рішення ЄСПЛ від 27.11.2008 року у справі Сальдуз проти Туреччини та п. п. 90 91 рішення ЄСПЛ від 12.06.2008 року у справі Яременко проти України ) .
Окрім того, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 про те, що йому не вручені копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування є слушними, адже, з урахуванням наведеного, той факт, що прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , як зазначено у розписці, вручала вказані документи ОСОБА_5 у лікарні є сумнівним.

Отже, з урахуванням наведеного, суд позбавлений можливості призначити судовий розгляд за наданим суду обвинувальним актом, оскільки наведені порушення закону не можуть бути усунені під час судового розгляду, а суттєво порушене право обвинуваченого ОСОБА_5 на захист під час досудового розслідування не може бути поновлене судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 15 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001257 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України слід повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 9, 42, 91, 291, 293, 314, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 15 червня 2020 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001257 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 з підстав його невідповідності вимогам Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала суду може бути оскаржена в порядку ст. 395 КПК України.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути подано до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 15 годині 50 хвилин 22 лютого 2021 року.

Суддя ОСОБА_1