Житомирський апеляційний суд
Справа №296/4120/21 Головуючий у 1-й інст. Шимон Л.С.
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач Зав`язун С. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді Зав`язуна С.М.,

суддів: Бережної С.В., Широкопояса Ю.В.,

за участю: секретаря Гонгало Н.В.,

прокурора Охрімчук М.О.,

захисника Невмержицької Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 23 червня 2021 року,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб, а саме до 21 серпня 2021 року включно.

В клопотанні захисту відмовлено.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_1 не погоджується з ухвалою суду першої інстанції. Наголошує, що судом першої інстанції при постановленні ухвали не враховано його стану здоров`я (бронхіальна астма), як і те, що його перебування в тюрмі погіршує теперішній стан його здоров`я.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, доводи захисника в підтримку апеляційної скарги, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як убачається з виділених матеріалів судового провадження №296/4120/21, в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває кримінальне провадження №0000604 від 14.04.2021 по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно ч.5 ст.199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_1 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як встановлено апеляційним судом та, що знайшло своє підтвердження і у відповідних матеріалах провадження, 23.06.2021 в судовому засіданні Корольовського районного суду м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто письмове клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та сторони захисту про застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, з`ясувавши позицію обвинуваченого, який заперечував проти доводів клопотання прокурора (а.п.10), суд першої інстанції дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою та правильно прийшов до висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою. Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені ст.177 КПК України не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_1 під вартою.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, та доводи сторони захисту щодо застосування обвинуваченому більш м`якого запобіжного заходу, з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження), суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, зважає апеляційний суд і на те, що при розгляді питання щодо обрання чи продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід враховувати і серйозність звинувачення та ризик втечі обвинуваченого. Крім цього, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

В даному випадку, суд апеляційної інстанції не може не врахувати і ті факти, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, тобто у вчиненні тяжкого правопорушення, санкція якого передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк на строк від 4 до 6 років.

Апеляційний суд враховує і характеризуючі особу обвинуваченого дані, зокрема те, що він є особою молодого віку, разом з цим, раніше вже притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення умисних, в тому числі, аналогічних кримінальних правопорушень (характеризує як особу, схильну до вчинення кримінальних правопорушень), не працює (не має постійного джерела доходів), не одружений та не має осіб на утримані (відсутні стійкі соціальних зв`язків) (а.п.1).

Таким чином, існують реальні ризики того, що під час розгляду провадження обвинувачений може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню шляхом неявки до суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності, як і вчиняти нові кримінальні правопорушення. Крім того, апеляційний суд в даному випадку, з урахуванням всіх характеризуючих даних обвинуваченого ОСОБА_1 та фактичних обставин інкримінованого йому кримінального правопорушення, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що останній, перебуваючи на волі, має реальну можливість перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Як вважає апеляційний суд, з врахуванням вище наведеного, застосування альтернативного запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, навіть з покладенням всіх відповідних процесуальних обов`язків, беззаперечно не може нівелювати процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Викладені вище докази та обставини, на які посилався прокурор в своєму клопотанні, обґрунтовано стали для суду першої інстанції підставами дійти висновку, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися.

В ході апеляційної перевірки матеріалів провадження, судом апеляційної інстанції не встановлено тих беззаперечних стримуючих факторів котрі переконливо забезпечили б належну процесуальну поведінку обвинуваченого в разі зміни останньому запобіжного заходу на більш м`який.

Таким чином, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, та сторони захисту, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_1 у разі визнання його винним, дані про особу обвинуваченого, та відповідно наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, тому дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останнього та відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Всі викладені обвинуваченим апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції і ним надана належна оцінка, зокрема й стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_1 , стан якого є основним апеляційним доводом останнього. Разом з цим, жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги апеляційним судом не встановлено, ОСОБА_1 не надано відповідних медичних довідок, заключень, тощо щодо стану свого здоров`я.

Апеляційний суд бере до уваги і правову практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Апеляційні доводи обвинуваченого, в даному конкретному випадку, щодо порушення його прав гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, є необгрунтованими.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, оскільки ухвалене у відповідності до вимог закону, та винесене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені достатніми даними, дослідженими та оціненими судом, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 23 червня 2021 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 21 серпня 2021 року, включно без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: