Справа №592/4176/18 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/358/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Пропозиція, обіцянка або надання неправомірної вигоди службовій особі
УХВАЛА
Іменем України

18 серпня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/4176/18 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 09.10.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Росішка Рахівського району Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1

визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 369 КК України та виправданий за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення,

учасників судового провадження:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд, оскільки суд першої інстанції надав невірну оцінку показанням свідків, а також дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_10 був спровокований на надання неправомірної вигоди працівникам поліції, так як обвинувачений, будучи обізнаним про здійснення досудового розслідування за фактом спричинення тілесних ушкоджень та необхідність примиритися з потерпілою, прибув до відділення поліції та надав неправомірну вигоду службовій особі.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_13 просить залишити її без задоволення у зв`язку з необгрунтованістю, а вирок суду першої інстанції без змін.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Сум від 09.10.2020 ОСОБА_10 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 369 КК і виправданий за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Згідно обвинувального акта органом досудового розслідування ОСОБА_10 пред`явлене обвинувачення у пропозиції та наданні неправомірної вигоди службовій особі, за вчинення дії з використанням наданого службового становища, яка займає відповідальне становище. Так, 22.02.2018 близько 12:00 в робочому кабінеті № 221 Сумського ВП ГУНП в Сумській області за адресою: м. Суми, вул. Першотравнева, 21, слідчий Сумського ВП ОСОБА_14 у рамках кримінального провадження № 0000546 від 17.02.2018 за ч. 1 ст. 125 КК проводила опитування ОСОБА_10 , на якого вказували інші учасники події як на особу, яка вчинила кримінальне правопорушення. В ході проведення опитування ОСОБА_10 висловив ОСОБА_14 пропозицію надати останній та її безпосередньому керівнику грошові кошти в розмірі 5000 грн за не притягнення його до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження. 01.03.2018 близько 10:22 ОСОБА_10 прибув до Сумського ВП, де перебуваючи в службовому кабінеті № 220, близько 10:30 в розмові з начальником відділення Сумського ВП ОСОБА_15 висловив пропозицію та намагався передати (поклав на робочий стіл) останньому грошові кошти в розмірі 200 дол. США і пляшку алкогольного напою за не притягнення до кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що письмові докази є недопустимими через порушення процедури їх отримання та внаслідок провокації вчинення кримінального правопорушення, що стороною обвинувачення не спростовано та свідчить про відсутність у ОСОБА_10 вини у формі прямого умислу.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурорів ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу, просили скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 і його захисника ОСОБА_11 , які заперечили проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна прокурора скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 пред`явлене обвинувачення в пропозиції та наданні неправомірної вигоди службовій особі, за вчинення в інтересах того, хто пропонує та надає таку неправомірну вигоду дії з використанням наданого службового становища, яка займає відповідальне становище (ч. 3 ст. 369 КК).

В обґрунтування висунутого ОСОБА_10 обвинувачення прокурором надано такі докази: показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , рапорт про вчинення кримінального правопорушення, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, ухвали слідчих суддів про надання дозволів на проведення обшуків та відповідні протоколи обшуків, постанова прокурора та ухвала слідчого судді апеляційного суду про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі НСРД), протоколи про результати контролю за вчиненням злочину та інші письмові докази.

Суд першої інстанції дослідив зазначені докази, перевіривши доводи сторін обвинувачення та захисту, забезпечивши сторонам кримінального провадження передбачені КПК умови для реалізації їхніх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, та, витлумачивши, як того і вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, визнав ОСОБА_10 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдав за недоведеністю наявності в його діянні складу вказаного кримінального правопорушення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку недопустимістю наданих стороною обвинувачення доказів через порушення процедури їх отримання та внаслідок провокації вчинення кримінального правопорушення, а також внаслідок відсутності у ОСОБА_10 вини у формі прямого умислу, навівши у вироку достатні мотиви ухваленого рішення.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам і матеріалам кримінального провадження, належним чином умотивовані та ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах.

Зокрема, положення ст. 17 КПК констатують, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вину обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 92 КПК на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

В кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати у світлі п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободі, що, крім іншого, вимагає щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення (справа «Капо проти Бельгії» (заява № 42914/98), рішення від 13.01.2005 Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Так, допитаний в ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав і пояснив, що відносно нього мала місце провокація злочину. У 2016 р. він випадково став фігурантом у одному з кримінальних проваджень. 21.02.2018 йому на мобільний телефон зателефонував працівник поліції та повідомив про необхідність явки до відділення поліції. Коли він прийшов до поліції його провели до слідчої ОСОБА_14 . На його запитання щодо можливості примирення з потерпілою йому відповіли, що треба відшкодувати шкоду, після чого кримінальне провадження буде закрито. Потерпіла йому повідомила, що вже звернулася до поліції, тому йому також необхідно звертатися саме туди. 27.02.2018 йому зателефонувала слідча ОСОБА_14 і повідомила, що 28.02.2018 він має знову прийти до поліції. Коли він вдруге прийшов, то слідча провела його спочатку до свого кабінету, а потім до іншого, де знаходився чоловік ( ОСОБА_15 ), який сказав, що вони подумають як йому допомогти. Ввечері того ж дня йому знов зателефонувала слідча ОСОБА_14 і повідомила, що потрібно прийти 01.03.2018 о 10:30. Крім того, ОСОБА_14 сказала, що якщо він хоче примиритися з потерпілою, то їй треба заплатити кошти. Коли він прийшов до поліції, йому зателефонувала ОСОБА_14 і сказала, що вона зайнята, але його зустрів ОСОБА_15 та провів до свого кабінету. На запитання останнього щодо примирення з потерпілою він почав діставати 200 дол. США та пляшку алкогольного напою, однак зайшли люди та почали проводити обшук.

Свідок ОСОБА_14 надала показання, згідно яких у лютому 2018 р. ОСОБА_10 був нею викликаний по факту побиття його колишньої дружини. ОСОБА_10 казав, що хоче закрити справу. Вона йому запропонувала примиритися з потерпілою. ОСОБА_10 пропонував заплатити 5000 грн. Вона розповіла ОСОБА_15 , що до нього хоче зайти ОСОБА_10 22.08.2018 вона склала рапорт про вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 369 КК. На прохання ОСОБА_15 вона написала, що йому також була пропозиція неправомірної вигоди від ОСОБА_17 . Того факту, що кожного разу вона сама телефонувала ОСОБА_10 , ОСОБА_14 не заперечувала.

Згідно показань свідка ОСОБА_15 він як начальник СВ прийняв ОСОБА_10 , який звернувся з приводу допомоги у вирішенні питання про закриття кримінального провадження, на що він сказав йому подумати, чи дійсно він цього хоче. Другий раз ОСОБА_10 прийшов до нього у кабінет і пропонував надати гроші, тому він звернувся до органів внутрішньої безпеки, працювати з якими почав після другої зустрічі. Яким саме чином ОСОБА_10 пропонував йому неправомірну вигоди він не пояснив, але здогадався, що останній запропонував неправомірну вигоду саме за закриття кримінальної справи.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що ОСОБА_14 проводила допит ОСОБА_10 , який неодноразово пропонував гроші за закриття кримінального провадження. Він втручався у розмову та казав, що справа є приватним обвинуваченням, тому потрібно примиритися з потерпілою. ОСОБА_10 окрім як ОСОБА_14 гроші нікому не пропонував.

З протоколу за результатами проведення НСРД аудіо-, відеоконтролю за особою вбачається, що ОСОБА_15 зустрів ОСОБА_10 у коридорі та провів до свого кабінету, де просив нагадати зміст останньої розмови, на що ОСОБА_10 відповів, що потребує допомоги в закритті справи, на що ОСОБА_15 шляхом задавання ОСОБА_10 різних питань намагався з`ясувати, яким саме чином він собі це уявляє, вчинення яких дій потребується від них (працівників поліції), які у нього є конкретні пропозиції тощо.

Згідно ч. 1 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК). При цьому недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана ВРУ, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ч. 1 ст. 87 КПК).

Таким чином, допустимість доказу визначається виходячи, насамперед, із обставин його отримання і залучення до кримінального провадження, і його умовами є: одержання фактичних даних із належного джерела, належним суб`єктом, в належному процесуальному порядку; належне оформлення (фіксування) джерела фактичних даних.

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч. 2 ст. 1 КПК)

Згідно рішення Конституційного Суду України № 12рп/2011 від 20.10.2011 (справа № 1731/2011) обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина у кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що питання про допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. Під час оцінки доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою», а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення (справа «Нечипорук і Йонкало проти України» (заява № 42310/04, рішення від 21.04.2011), справа «Барбера, Мессеге і Ябардо про Іспанії» (заява № 10590/83, рішення від 06.12.1988).

Під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням кримінального правопорушення забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього кримінального правопорушення з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити кримінальне правопорушення, яке вона би не вчинила, якби слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем, спонуканням тощо. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні (ч. 3 ст. 271 КПК).

Згідно сформованої правової позиції ЄСПЛ наявність суспільного інтересу не можна використовувати як обґрунтування щодо використання доказів, отриманих унаслідок підбурювання з боку поліції чи іншого правоохоронного органу, оскільки у такому випадку обвинувачений із самого початку може бути позбавлений права на справедливий судовий розгляд справи. Підбурювання має місце тоді, коли відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений (рішення ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), від 09.06.1998, заява № 25829/94); «Худобін проти РФ» (Khudobin v. Russia), від 26.10.2006, заява № 59696/00); «Ваньян проти Російської Федерації» (Vanyan v. Russia), від 15.12.2005, заява № 53203/99); «Раманаускас проти Литви» (Ramanauskas v. Lithuania), від 05.02.2008, заява № 74420/01).

У іншому своєму рішенні від 30.10.2014 «Носко і Нефедоров проти РФ» (Nosko and Nefedov v. Russia), заяви № 5753/09 і № 11789/10) ЄСПЛ наголосив, що «негласні операції повинні проводитися пасивним шляхом за відсутності тиску на заявника для вчинення ним злочину за рахунок таких засобів, як прийняття на себе ініціативи в контактах із заявником, наполегливе спонукання».

Повертаючись до матеріалів кримінального провадження, прокурор не спростував тверджень сторони захисту про наявність у діях співробітників правоохоронних ознак провокації кримінального правопорушення, що відповідно до прецедентної судової практики ЄСПЛ, викладеній у чисельних рішеннях, підлягає ретельній перевірці під час судового розгляду. При цьому для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є низка критеріїв.

Зокрема, під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням змагальності та рівності сторін. Іншими словами, будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити злочин або вчинюваного злочину, має бути такою, що може бути перевіреною, та державне обвинувачення (прокурор) повинно мати змогу продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні наявні достатні підстави для проведення оперативного заходу.

Аналогічну правову позицію неодноразово висловлював також і Верховний Суд у своїх постановах від 15.11.2018 (№ 51-2617км18), 06.12.2018 (№ 51-4558км18), 03.10.2019 (№ 51-757км19), 10.10.2019 (№ 51-9577км18), 10.09.2019 (№ 51-10556км18).

Аналіз вказаних доказів у сукупності дозволяє зробити висновок про те, що працівниками правоохоронного органу здійснювалося активне моделювання вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення з огляду на наступне.

Так, ініціатором усіх установлених зустрічей був не ОСОБА_10 , а виключно працівник поліції ОСОБА_14 , яка неодноразово йому телефонувала та повідомляла про необхідність з`явитися до приміщення поліції. Сам же ОСОБА_10 ні до ОСОБА_14 , ні до ОСОБА_15 первинно з питанням закриття кримінального провадження не звертався.

Крім того, 01.03.2018 у ході розмови з ОСОБА_10 саме ОСОБА_15 був активним ініціатором у спілкуванні та постійно і наполегливо задавав йому навідні запитання щодо можливого шляху вирішення питання, з яким останній звернувся до нього, які для пересічного громадянина не могли бути сприйняті не інакше як спонукання до надання неправомірної вигоди, провокуючи тим самим ОСОБА_10 на вчинення кримінального правопорушення, хоча останній ще не мав процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення та був налаштований на закриття цього провадження виключно через примирення з потерпілою, в тому числі через відшкодування шкоди, сприянні в чому очікував від ОСОБА_15 .

ОСОБА_10 не розумів, що саме таким чином був підбурений до протиправних дій, оскільки вважав, що в такий спосіб він налагоджує стосунки з потерпілою, яка відмовилась з ним спілкуватися та повідомила, що йому потрібно звертатися до поліції. Тобто обстановка спілкування з ОСОБА_15 не відповідала вольовим діям ОСОБА_10 і сприймалася ним як правомірний спосіб відшкодування шкоди потерпілій через орган досудового розслідування без жодного умислу (прямого/непрямого) на надання неправомірної вигоди та відповідно на вчинення інкримінованого йому правопорушення.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що при фактично відсутньої у кримінальному провадженні інформації про те, що обвинувачена особа мала умисел надати неправомірну вигоду службовій особі, що повинно було б підтверджуватись реальними фактами, які об`єктивно могли бути сприйняті саме як дії, спрямовані на вчинення вказаного кримінального правопорушення, а не побудованими на здогадках, суб`єктивними і нічим не підтвердженими судженнями працівників правоохоронних органів у ситуації, що склалася, то є достатні та об`єктивні підстави підозрювати, що органи влади не обмежились пасивним розслідуванням, а з метою встановлення кримінального правопорушення, тобто отримання доказів на підтвердження його вчинення, вдалися до активних і провокаційних дій, впливали на обвинуваченого, цілеспрямовано схиляючи його до надання неправомірної вигоди службовій особі, штучно створюючи обстановку для вчинення цього кримінального правопорушення, який в іншому випадку однозначно не був би вчинений.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наведені докази (показання свідків та протокол НСРД) є недопустимими, як і інші надані стороною обвинувачення докази: рапорти працівників поліції, протоколи обшуків від 01.03.2018, 11.04.2018 та ухвали слідчих суддів, якими був наданий дозвіл на проведення цих слідчих дій, постанова прокурора від 28.02.2018 та ухвала слідчого судді апеляційного суду від 27.02.2018 про надання дозволу на проведення НСРД, протокол про результати контролю за вчиненням кримінального правопорушення від 05.03.2018 тощо, здобуті внаслідок провокації кримінального правопорушення.

Крім того, для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог КПК стосовно НСРД. Документи, які стали правовою підставою проведення НСРД не можуть вважатися додатковими матеріалами до результатів проведених НСРД, отриманими до або під час судового розгляду, оскільки є їх невід`ємною частиною. Ці процесуальні рішення виступають правовою підставою проведення НСРД, з огляду на їх функціональне призначення щодо підтвердження допустимості доказової інформації, отриманої за результатами проведення таких дій, і повинні перевірятися та враховуватися судом під час оцінки доказів.

Разом з тим, стороною обвинувачення надані не всі документи, які стали правовою підставою для проведення НСРД, а саме доручення прокурора № 101т від 28.02.2018 та № 99т від 28.02.2017.

Стороною обвинувачення не надано належних, допустимих і достовірних доказів, які у своїй сукупності та взаємозв`язку були б достатніми для прийняття рішення про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що і стало підставою для ухвалення виправдувального вироку, з чим повністю погоджується колегія суддів.

Відповідно ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. При цьому колегія суддів звертає увагу, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі tantum devolutum quatum appellatum («скільки скарги стільки рішення»). На відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції взяв до уваги тільки показання обвинуваченого не заслуговують на увагу, так як у вироку наведені мотиви неврахування наданих стороною обвинувачення доказів, а саме через їх отримання внаслідок провокації кримінального правопорушення.

З аналогічних підстав є неприйнятними твердження апеляційної скарги в частині того, що ОСОБА_10 , будучи обізнаним про здійснення досудового розслідування за фактом спричинення ним тілесних ушкоджень та необхідність примиритися з потерпілою, прибув до відділення поліції із грошовими коштами та пляшкою алкогольного напою, оскільки обвинувачений жодного разу не був ініціатором вчинення яких-небудь дій, спрямованих на надання неправомірної вигоди службовій особі, а протягом періоду часу з 21.02.2018 до 01.03.2018 діяв під впливом працівників правоохоронного органу і за їх запрошенням до відділення поліції.

Також суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що в показаннях вказаних вище свідків існують деякі розбіжності та суперечності.

Зокрема згідно показань свідка ОСОБА_14 обвинувачений хотів зустрітися з керівництвом, але свідок ОСОБА_16 цього не підтвердив. ОСОБА_14 повідомила, що ОСОБА_10 пропонував неправомірну вигоду як їй, так і ОСОБА_15 , однак розмови між ними не чула, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_16 про те, що пропозиція була лише слідчому ОСОБА_14 . Свідок ОСОБА_14 повідомила, що про пропозицію надання грошей у розмірі 5000 грн розповіла ОСОБА_15 28.02.2018, хоча рапорт нею був написаний ще 22.02.2018.

Що стосується клопотання/доводів сторони обвинувачення в особі прокурорів про повторний допит свідків та дослідження письмових доказів, то воно є необґрунтованим і задоволенню не підлягає, оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції 1) не повністю або 2) з порушеннями. При цьому варто зазначити, що за змістом кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, а незгода сторони обвинувачення з показаннями свідків та письмовими доказами у справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів.

У цьому кримінальному провадженні прокурором в апеляційній скарзі не наведено будь-яких обгрунтованих і переконливих доводів щодо необхідності повторного допиту апеляційним судом свідків та дослідження письмових доказів, при цьому не зазначено таких доводів прокурорами і у судовому засіданні.

Крім того, слід зауважити, що навіть у разі, якщо б клопотання прокурора про повторне дослідження доказів було б задоволено, то у будь-якому випадку за наслідками апеляційного розгляду у колегії суддів все-одно б були відсутні повноваження, окрім як залишити вирок місцевого суду без змін, оскільки прокурором не наведено та під час апеляційного розгляду не встановлено жодних обгрунтованих підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції згідно ч. 1 ст. 415 КПК (чи ухвалення свого рішення в порядку п. 3 ч. 1 ст. 420 і ч. 2 ст. 421 КПК з огляду на межі вимог апеляційної скарги). Тобто за відсутності належного апеляційного приводу в апеляційній скарзі прокурора, процесуально унеможливлено досягнення того правового результату, про здобуття якого перед цим судом поставив вимогу прокурор в апеляційній скарзі, а «процес заради процесу» не відповідає вимогам ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі викладеного, колегія суддів не вбачає будь-яких законних підстав для скасування вироку суду, як про це поставлене питання в апеляційній скарзі прокурором, оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та вмотивованим, внаслідок чого воно підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Сум від 09.10.2020 відносно ОСОБА_18 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4