ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4
представника потерпілої адвоката ОСОБА_5
потерпілої ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.06.2020 року за №0002225 за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, українки, громадянки України, з вищою освітою, не працюючої, одруженої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України, -

встановив:

15.06.2020 року приблизно о 09 год. 17 хв. ОСОБА_7 у денний час доби, в умовах необмеженої видимості і сухого дорожнього покриття керуючи технічно справним автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснювала рух по правій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Єврейська у Приморському районі м. Одеси з боку вул. Рішельєвської в напрямку вул. Пушкінської, на якій організовано двосторонній рух по одній смузі руху у кожному напрямку руху.

При під`їзді до буд. № 19 по вул. Єврейська водій ОСОБА_7 зупинилася у свої правій смузі руху проїзної частини вул. Єврейська, оскільки мала намір в наступному здійснити рух заднім ходом у зворотному напрямку руху.

Будучи у вказаному статичному положенні у своїй правій смузі руху проїзної частини вул. Єврейська водій ОСОБА_7 відновила рух та почала рух заднім ходом по вказаній своїй правій полосі руху проїзної частини вул. Єврейська, рухаючись з боку вул. Пушкінської в напрямку вул. Рішельєвська, прямолінійно, без відвороту руля.

Під час руху заднім ходом водій ОСОБА_7 була не уважною, за дорожньою обстановкою не слідкувала, що позбавило її можливості безпечно керувати транспортним засобом, постійно контролювати його рух та вчасно реагувати на можливу зміну дорожньої обстановки для неї, не в повному обсязі переконалася в безпеці маневру: у тому, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху, не в повному обсязі не впевнилася у відсутності перешкод чи небезпеки для руху позаду керованого нею автомобіля, для забезпечення безпеки руху за допомогою до інших осіб не звернулася та при виникненні небезпеки та перешкоди для її подальшого руху, яку вона об`єктивно могла та повинна була виявити у вигляді автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , яка здійснюючи рух по правій смузі свого напрямку руху проїзної частини вул. Єврейська з боку вул. Пушкінської в напрямку вул. Рішельєвська, в наступному прийняла відворот руля вліво та частково передньою частиною кузову автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 виїхала у зустрічну для себе смугу руху проїзної частини вул. Єврейська, тобто у смугу руху автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 і зупинилася для наступного руху заднім ходом в автомобільне парковочне місце, водій ОСОБА_7 своєчасно не вжила заходів для зменшення своєї швидкості руху до зупинки транспортного засобу, в результаті чого задньою лівою кутовою частиною керованого нею автомобіля допустила зіткнення з лівою боковою частиною кузову автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена та госпіталізована до КНП «Міська клінічна лікарня № 11» ОМР.

ОСОБА_6 в результатідорожньо-транспортної пригоди отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням.

Вказане тілесне ушкодження спричинене дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини салону легкового автомобіля в умовах ДТП (зіткнення автомобілів) 15.06.2020 року і відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

У даній дорожньо-транспортній ситуації дії водія автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 регламентувалися вимогами пункту 12.3 Правил дорожнього руху України, згідно з якими при виникненні небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

За даними відеозапису пригоди, водій автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 належним виконанням пункту 12.3 Правил дорожнього руху України.

Дії автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 регламентувалися вимогами пунктів 9.2 (б) та 10.1 правил дорожнього руху України, згідно з якими йому перед початком маневру вліво (на смугу зустрічного руху) йому слід було завчасно подати сигнал покажчиком повороту, а перед початком маневру переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Виконання вимог пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, відмовившись від маневру на зустрічну смугу при наближенні автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , водій автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 мав технічну можливість запобігти зіткненню з автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Як дії водія автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 , які не відповідали вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, так і дії водія автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не відповідні до вимог пункту 12.3 правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, перебувають в причинному зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою.

Таким чином, водій ОСОБА_7 своїми необережними діями допустила порушення вимог п.п. 2.3.(б), 10.1, 10.9, 12.3 Правил дорожнього руху України, які вказують на те, що:

П.2.3. ПДР «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.10.1 ПДР «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 10.9 ПДР «Під час руху транспортного засобі заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб»;

п. 12.3 ПДР « У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого злочину визнала повністю, щиро розкаялась у вчиненні вказаного злочину, підтвердила обставини злочину, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченою своєї вини в обсязі пред`явленого їй обвинувачення, а також те, що вона не піддала сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченої, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченої ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_6 , дослідженням доказів, що підтверджують тілесні ушкодження потерпілої, доказів, що характеризують особу обвинуваченої. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачена ОСОБА_7 дала суду показання про те, що дійсно 15.06.2020 року приблизно о 09 год. 17 хв. керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху заднім ходом не впевнилася у відсутності перешкод чи небезпеки для руху позаду керованого нею автомобіля, в результаті чого допустила зіткнення з автомобілем потеплілої, яка в результаті ДТП отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Потерпіла надала суду показання, які є аналогічними обставинам, що викладені в обвинувальному акті та показанням обвинуваченої.

Згідно висновку експерта №1519 від 13.07.2020 року на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_6 та даних наявної медичної документації на її ім`я, у потерпілої ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому правої променевої кістки в типовому місці зі зміщенням. Вказане тілесне ушкодження спричинене дією тупих твердих предметів, якими могли бути частини салону легкового автомобіля в умовах ДТП (зіткнення автомобілів) 15.06.2020 року і відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Таким чином, допитавши обвинувачену, потерпілу, дослідивши письмові докази, з`ясувавши ступінь участі кожного водія у спричиненні злочинного наслідку,суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними, і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Досліджені судом докази дають підстави для висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , про винуватість останньої в його вчиненні, про наявність фактичних підстав для визнання нею винуватості та про відповідність встановлених стороною обвинувачення обставин наявним матеріалам досудового розслідування та формулюванню обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_7 у вчиненні нею злочину, та кваліфікує її дії за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, оскільки саме порушення ОСОБА_7 правил безпеки дорожнього руху, стало наслідком спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд у відповідності до ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченої, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачена ОСОБА_7 вчинила злочин, який у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів та відповідно до розділу Особливої частини КК України є злочином проти безпеки руху та експлуатації транспорту, вчиненим з необережності.
ОСОБА_7 офіційно не працює, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває.
До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_7 суд відносить щире каяття.

Обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_7 судом не встановлено.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_7 необхідно для її виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді штрафу із застосуванням додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами.
При визначенні розміру штрафу, суд враховує положення ст.ст.4, 5 КК України та те, що кримінальне правопорушення було вчинене обвинуваченою до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності з 01.07.2020 р. (далі Закон № 2617-VIII), та яким, у тому числі, підвищений розмір штрафу за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Отже, приймаючи до уваги санкцію ч.1 ст.286 КК України, чинну на час вчинення діяння, суд вважає, що в даному випадку при визначенні розміру штрафу, який призначається винній, слід застосовувати санкцію ч.1 ст.286 КК України, яка була чинною на момент вчинення кримінального правопорушення, оскільки Законом № 2617-VIII в частині застосування покарання у виді штрафу посилена відповідальність винних.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону про кримінальну відповідальність та передбачених ним санкцій вважає, що обвинуваченій ОСОБА_7 достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нею нових кримінальних правопорушень буде призначення покарання у виді штрафу у максимальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.286 КК України в редакції чинної на час вчинення діяння, оскільки Законом №2617-VIII, що набрав чинності з 01.07.2020 р., розмір штрафу у санкції ч.1 ст.286 КК України значно збільшений, у зв`язку з чим в силу ст.5 КК України не має зворотну дію у часі в цій частині.

В даному випадку, за переконанням суду, таке покарання як штраф саме у максимальному розмірі, передбаченому санкцією частини статті повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої, які створять у неї готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворі покарання з числа передбачених за вчинений злочин.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст.286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує позицію потерпілої, обставини вчиненого злочину, наслідки, які настали в результаті його вчинення, характер і мотиви допущених порушень ПДР та поведінку обвинуваченої після вчинення злочину, яка шкоду потерпілій не відшкодувала та будь-яких заходів до відшкодування такої шкоди не вживала, а тому приходить до висновку про доцільність та необхідність призначення їй додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.
Суд вважає вказане покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, що повністю узгоджується із принципами законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання обвинуваченій, на думку суду, буде відповідати принципу пропорційності обмеження прав та легітимної мети покарання, який передбачений Європейською конвенцією захисту прав людини і основоположних свобод та відповідатиме особі обвинуваченої.
Така позиція суду також узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Судом встановлено, що ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не затримувалась та під вартою не трималась, запобіжні заходи відносно неї не застосовувалися.

У відповідності до ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченої ОСОБА_7 мають бути стягнуті на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення: комп`ютерно-технічної та автотехнічної експертиз №20-4434/4447 від 05.08.2020 року у розмірі 3922 (три тисячі дев`ятсот двадцять дві) грн. 56 коп.; транспортно-трасологічної експертизи №20-4194 від 03.08.2020 року у розмірі 1307 (одна тисяча триста сім) грн. 52 коп.; автотехнічної експертизи № 20-4196 від 03.08.2020 року у розмірі 653 (шістсот п`ятдесят три) грн. 76 коп.; автотехнічної експертизи № 20-4195 від 03.08.2020 року у розмірі 653 (шістсот п`ятдесят три) грн. 76 коп.
В силу ч.4 ст.174 КПК України, з набранням вироком законної сили слід скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2020 р. арешт на автомобіль «Тойота», державні номерні знаки НОМЕР_1 , автомобіль «Тойота», державні номерні знаки НОМЕР_3 , які у відповідності до ч.9 ст.100 КПК України, слід залишити у власників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , відповідно.
Речовий доказ CD-R диск, серійний № USA16 з відеозаписом ДТП слід в силу п.7 ч.9 ст.100 КПК України, слід залишити в матеріалах кримінального провадження.
Вирішуючи питання щодо цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 , заявленого в рамках даного кримінального провадження, суд виходить з наступного.
Так, потерпілою ОСОБА_6 , яка визнана судом цивільним позивачем, до обвинуваченої ОСОБА_7 та приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС», які визнані цивільними відповідачами, заявлений цивільний позов, який був підтриманий в судовому засіданні потерпілою та її представником, та в якому потерпіла просить суд про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» страхового відшкодування в сумі 81319 гривень 32 копійки; стягнення з ОСОБА_7 частину заробітку (доходу), втраченого нею у наслідок втрати професійної працездатності і таке, що не підлягає страховому відшкодуванню, в сумі 30893 гривні 06 коп. та відшкодування обвинуваченою ОСОБА_7 заподіяної моральної шкоди у розмірі 100000 гривень.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_4 визнали цивільний позов потерпілої в частині відшкодування потерпілій моральної шкоди у розмірі 10000 гривень та франшизи у розмірі 1000 гривень, в іншій частині позову просили відмовити.

Згідно ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого. Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

В цивільному позові до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» потерпіла просить стягнути витрати на лікування, які склали 26558 грн. 65 коп., допомогу у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством в сумі 4723 грн та збитки, пов`язані з пошкодженням автомобіля і проведення авто товарознавчого дослідження в сумі 50037 грн. 67 коп., що в сумі складає 81319 грн. 32 коп.

В обґрунтування своєї вимоги в частині стягнення витрат на лікування, які склали 26558 грн. 65 коп., ОСОБА_6 вказала, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості у зв`язку з чим знаходилась на стаціонарному лікуванні з 15.06.2020 року 01.07.2020 року та на амбулаторному лікуванні з 02.07.2020 року по 30.07.2020 року, що підтверджується копіями листків непрацездатності серії АДН № 088866 та серії АДН № 443282.

Суд, дослідивши на предмет належності та допустимості наданих потерпілою доказів на підтвердження згаданої позовної вимоги, дійшов висновку, що перед судом доведено та документально підтверджено відповідними чеками, платіжними документами, витрати потерпілої на лікувальні засоби, медичні препарати, у розмірі 26558 грн. 65 коп., тому у цій частині позов потерпілої про стягнення витрат на лікування, які склали 26558 грн. 65 коп. підлягає задоволенню.

При цьому, судом не приймаються до уваги доводи викладені у відзиві на позов ПАТ «Страхова Група «ТАС» щодо недотримання передбаченого законодавством порядку отримання страхового відшкодування позивачкою, яка станом на 23.09.2020 року не зверталась до АТ «СГ «ТАС» (приватне) для отримання страхового відшкодування в порядку, передбаченим законодавством, з огляду на таке.

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості. Потерпіла ОСОБА_6 заявила цивільний позов до ПАТ «Страхова Група «ТАС» як до страхової компанії, з якою у обвинуваченої ОСОБА_7 було укладено договір «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Тобто, між потерпілою ОСОБА_6 та обвинуваченою ОСОБА_7 виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час, між обвинуваченою та страховою компанією ПАТ «Страхова група «ТАС» існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілими, яким він виплачує страхові відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.

Положеннями ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 40 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Суд звертає увагу, що визначений вказаним Законом порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст.286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них, яка визначена у ст. 35 Закону, передбачає відшкодування шкоди на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це, протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст.128 КПК України.

Водночас, у межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. В цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 березня 2021 року (справа №297/2187/19, провадження № 51-2381 км 20) та узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не є обов`язковим.

Таким чином, необхідність стягнення з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_6 шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, обумовлена тим, що саме за потерпілими залишається право вибору способу звернення за захистом своїх прав (із заявою до страхової компанії чи з позовом до суду) та відповідає вимогам закону.

В частині позовних вимог потерпілої щодо відшкодування матеріального збитку, заподіяного потерпілій у сумі 47537 грн. 67 коп. та похідних витрат за висновком експерта №6770 від 04.07.2020 року автотоварознавчого дослідження вартість, суд дійшов висновку у необхідності відмови в задоволенні вказаної позовної вимоги з огляду на наступне.

Так, відповідно до частин 1, 2 ст.106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз.

Відповідно до п. 4.14 Розділу IV «Організація проведення експертиз (досліджень) та оформлення їх результатів» Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства Юстиції №53/5 від 08.10.1998 року (далі за текстом Інструкція), висновок експерта повинен містити попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384КК України.

Даючи оцінку висновку експерта №6770 від 04.07.2020 року, суд приходить до висновку, що цей доказ не є допустимим в розумінні ст.78 ЦПК України, оскільки всупереч положенням ч.5 ст.106 ЦПК України та Інструкції, наданий потерпілою в підтвердження заявлених позовних вимог висновок експерта не містить інформації, що судовий експерт ОСОБА_10 , який проводив зазначену експертизу попереджений про кримінальну відповідальність.

В частині позовних вимог потерпілої до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» щодо стягнення частини заробітку (доходу), втраченого нею у наслідок втрати професійної працездатності та підлягає страховому відшкодуванню та аналогічною за суттю позовною вимогою до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування частини заробітку (доходу), втраченою потерпілою внаслідок втрати професійної працездатності і не підлягає страховому відшкодуванню, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення таких позовних вимог з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Тлумачення наведеної норми дозволяє зробити висновок, що шкода, яка завдана здоров`ю, не може бути відшкодована в натурі та оцінена в грошовому еквіваленті. Саме тому об`єктом відшкодування є лише майнові втрати, що зазнала фізична особа, внаслідок завдання такої шкоди. До таких втрат законодавець відносить, зокрема, заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності (постанова Верховного Суду №191/48/16-ц від 11.09.2019 року).

Відповідно до частин 1, 3 ст.1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності.

Якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості.

Виходячи зі згаданих вимог ЦК України, втрачений заробіток особи, яка не працювала визначається у відсотковому співвідношенні між середньомісячною заробітною платою та ступенем втрати потерпілим загальної працездатності.

Потерпілою не надана інформація, підтверджена належними доказами, щодо останнього місця праці, займаної посади, відповідного середньомісячного заробітку, або довідки про розмір заробітної плати працівника відповідного фаху та кваліфікації, яку має потерпіла. Навпаки, потерпіла повідомила суду, що є фізичною особою-підприємцем, однак відомостей про свої доходи суду не надала, отже на виконання вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, не довела перед судом своїх позовних вимог.

Таким чином, враховуючи вище викладене, суд приходить до однозначного та безсумнівного висновку про те, що позовні вимоги потерпілої про стягнення з відповідачів втраченого доходу (заробітку), не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду, в зв`язку з чим не підлягають задоволенню через їх недоведеність.

При розгляді питання про наявність причинного зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_7 і понесеною потерпілою моральною шкодою, суд керується положеннями ст.23 ЦК України, відповідно до яких, особа має право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її прав.

Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п.9 вищезазначеної Постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат та з урахуванням стану здоров`я потерпілого.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам по собі факт порушення права (справа Науменко проти України).

Частина ч.2 ст.1167 ЦК України регламентує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичній болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В рішенні ЄСПЛ від 28.05.1985р. у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», Суд зазначив, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Потерпіла ОСОБА_6 просила стягнути з ОСОБА_7 в якості відшкодування моральної шкоди 100000 гривень.

Оцінивши згадані позовні вимоги на предмет їх обґрунтованості та доведеності, суд приходить до висновку про часткове задоволення цих позовних вимог потерпілої, з огляду на таке.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій обвинуваченої потерпілій ОСОБА_6 спричинена моральна шкода, оскільки в дорожньо-транспортній пригоді вона отримала ушкодження середньої тяжкості, була вимушена проходити стаціонарне та амбулаторне лікування, упродовж всього часу після дорожньо-транспортної пригоди і після відчуває фізичний біль, була позбавлена можливості здійснювати догляд і надавати допомогу матері, яка є людиною похилого віку та яка проживає у м. Чорноморськ, внаслідок травми їй тривалий час доведеться відновлювати свої професійні навички стоматолога та вона перенесла певні переживання через факт ушкодження автомобіля, яким керувала.

Наведене є підтвердженням порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілої ОСОБА_6 через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, з огляду на фактичні обставини справи, характер, глибину моральних страждань та переживань потерпілої ОСОБА_6 , тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, необхідного часу та зусиль, направлених для їх відновлення, а також приймаючи до уваги пасивну поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 з приводу добровільного відшкодування спричиненої нею шкоди, яка протягом тривалого періоду часу жодних спроб для відшкодування заподіяної шкоди у добровільному порядку не вживала без будь-яких на те об`єктивних причин, керуючись вимогами розумності, виваженості та справедливості, оцінює завдану моральну шкоду потерпілій в розмірі 15000 (п`ятнадцяти тисяч) гривень та саме така сума відшкодування моральних страждань потерпілої за переконанням суду є достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої і не буде становити надмірного тягаря для винної ОСОБА_7 , яка має відшкодувати потерпілій таку шкоду. При цьому, суд констатує, що потерпіла не виконала визначеного ЦПК України обов`язку щодо доведення стороною обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та не довела перед судом заявлений нею розмір моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування потерпілій понесеної нею моральної шкоди саме у такій сумі, суд виходить з того, що визначаючи розмір відшкодування, слід керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності та розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, про що також зазначила Велика Палата Верховного Суду у справі № 752/17832/14-ц від 15.12.2020 року.

Потерпілою не доведено перед судом заподіяння їй моральної шкоди саме у розмірі, заявленому з позові, а також такого матеріального стану відповідачки, який би свідчив про її спроможність реально задовольнити вимоги потерпілої. Відтак, зазначений розмір задоволених судом позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченої, з одного боку, та інтересами потерпілої, з іншого.

За встановлених судом обставин та наведених підстав цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню.

Щодо визнання обвинуваченою ОСОБА_7 відшкодування франшизи у розмірі 1000 гривень, суд зазначає, що така вимога в рамках цивільного позову не заявлялась, у зв`язку з чим не вирішується судом.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_7 , визнати винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити їй покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати на проведення експертиз:
- комп`ютерно-технічної та автотехнічної № 20-4434/4447 від 05.08.2020 року 3922 (три тисячі дев`ятсот двадцять дві) гривні 56 копійок;
- транспортно-трасологічної № 20-4194 від 03.08.2020 року 1307 (одна тисяча триста сім) гривень 52 копійки;
- автотехнічної № 20-4196 від 03.08.2020 року 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні 76 копійок;
- автотехнічної № 20-4195 від 03.08.2020 року 653 (шістсот п`ятдесят три) гривні 76 копійок.
З набранням вироком законної сили скасувати накладений на підставі ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 23.06.2020 р. арешт на автомобілі:
- «Тойота», державні номерні знаки НОМЕР_1 , та вважати його повернутим власнику ОСОБА_8 ;
- «Тойота», державні номерні знаки НОМЕР_3 , та вважати його повернутим власнику ОСОБА_9 .
Речовий доказ CD-R диск, серійний № USA16 з відеозаписом ДТП, зберігати в матеріалах кримінального провадження.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченої ОСОБА_7 та приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_6 витрати на лікування у розмірі 26558 (двадцять шість тисяч п`ятсот п`ятдесят вісім ) гривень 65 копійок.

Стягнути з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_6 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень, в якості відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позову ОСОБА_6 відмовити.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя
Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

28.05.2021

Єдиний унікальний номер справи: №522/13765/20
Номер провадження № 1-кп/522/60/21
Головуючий суддя ОСОБА_1