ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/3264/20 Номер провадження 11-кп/814/758/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем судового
засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001166, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 квітня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Вироком суду

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчука, громадянина України, з неповною середньою освітою, не одруженого, не працюючого, проживаючого за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого 15.07.2020 Крюківським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ч. 1 ст. 186 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік, визнано винуватим та засуджено:
-за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

Відповідно до ст. 71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 15.07.2020 та визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 1 місяць.

Вказано строк відбування покарання рахувати з моменту затримання, тобто з 23 години 29.07.2020.

Задоволено цивільний позов Кременчуцької місцевої прокуратури Полтавської області та стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави в особі Департаменту фінансів виконавчого комітету Кременчуцької міської ради кошти, витрачені на стаціонарне лікування потерпілого від злочину у сумі 12 876 грн. 14 коп.

Вирішено порядок стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

Згідно з вироком суду, 29.07.2020 близько 15 год. 30 хв. у ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , які перебували у квартирі АДРЕСА_4 , стався конфлікт на ґрунті особистої неприязні через ревнощі, в ході якого у ОСОБА_7 виник умисел на спричинення потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_7 ножем який тримав лівою рукою, наніс потерпілому ОСОБА_9 кілька ударів в область грудної клітини. Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 . ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді двох проникаючих колото-різаних поранень грудей справа, одне з яких частково пересікає 10-те праве ребро, що ускладнилися розвитком правобічного пневмотораксу, які за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, та однієї різаної рани в правій ліктьовій ямці, яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Таким чином ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинивши злочин, передбачений ч.1 ст. 121 КК України.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 121 КК України на ст. 124 КК України та призначити покарання у межах цієї статті.

На обґрунтування таких вимог посилається на наявність великої кількості протиріч у показаннях потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у зв`язку з чим, під час розгляду справи в суді, достовірно встановити що відбувалося в квартирі АДРЕСА_4 29.07.2020 близько 15 год. 30 хв., не вдалося.

Поміж тим, сам ОСОБА_7 наполягає на тому, що він піддався нападу з ножем з боку потерпілого ОСОБА_9 , саме він захищався та вихватив ніж у потерпілого ОСОБА_9 та під час протистояння, захищаючись наніс декілька ударів потерпілому.

На переконання захисника в діях ОСОБА_7 вбачається склад кримінального правопорушення, передбаченого саме ст. 124 КК України перевищення меж необхідної оборони.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що ОСОБА_7 був один, а проти нього в квартирі було три особи ОСОБА_9 , свідок ОСОБА_10 , який погрожував скинути ОСОБА_7 з балкону, та свідок ОСОБА_11 , які є родичами.

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи правильність оцінки доказів судом першої інстанції, підтримав подану ним апеляційну скаргу та просив її задовольнити з підстав у ній наведених. Обвинувачений ОСОБА_7 також підтримав подану захисником в його інтересах апеляційну скаргу. Прокурор заперечив проти доводів сторони захисту, вважає апеляційну скаргу необґрунтованою, просив вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у повній мірі дотримався вказаних вимог Кримінально-процесуального законодавства.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, а саме: як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння - є правильним, оскільки ґрунтується на зібраних у кримінальному провадженні і перевірених у суді належних і допустимих доказах та детально наведених у вироку, як того вимагає ст. 374 КПК України.

Апеляційні вимоги захисника про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого саме за ст. 124 КК України, через недоведеність обставин та умислу на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та у зв`язку з цим неправильного призначення покарання, яке є надто суворим є безпідставними з огляду на таке.

У своїй апеляційній скарзі захисник вказує на наявність суперечностей між пред`явленим обвинуваченням ОСОБА_7 та показаннями свідка ОСОБА_10 і потерпілого ОСОБА_9 у частині того, якою рукою обвинувачений спричиняв тілесні ушкодження потерпілому. Також зазначає про наявність великої кількості протиріч в показаннях свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 , а тому вважає, що суд першої інстанції мав врахувати показання обвинуваченого про обставини вчинення на нього нападу потерпілим, його захисту від протиправних дій ОСОБА_9 та кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ст. 124 КК України.

Доводи апеляційної скарги аналогічні позиції сторони захисту в суді першої інстанції та були досліджені під час судового слідства і їм надано відповідь у вироку суду.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні доказуванню підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Сторона захисту не оспорювала належність і допустимість доказів, досліджених в суді першої інстанції, а також не оспорює це у доводах апеляційної скарги.
Визнаючи ОСОБА_7 винним у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд першої інстанції послався на докази досліджені під час судового слідства, а саме: показання потерпілого ОСОБА_9 , показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , протокол обшуку від 29.07.2020, протокол проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_11 від 30.07.2020, протокол огляду кухонного ножа від 30.07.2020, протокол проведення слідчого експерименту з участю потерпілого ОСОБА_9 від 12.08.2020, протокол проведення слідчого експерименту з участю свідка ОСОБА_10 від 30.07.2020, висновок експерта про виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження № 759 від 10.09.2020, висновок судово-медичної експертизи потерпілого № 176-МК від 09.09.2020, висновок експерта № 784 від 18.09.2020, акт судово-психіатричної експертизи № 325 від 26.08.2020.

Твердження сторони захисту про заподіяння обвинуваченим умисних тяжких тілесних ушкоджень потерпілому внаслідок перевищення меж необхідної оборони спростовується вказаними доказами. При цьому суд правильно не врахував показання обвинуваченого про його перебування в стані необхідної оборони та дійшов правильного висновку, що ці показання надані ОСОБА_7 з метою уникнення від кримінальної відповідальності та зменшення строку покарання.
Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна. Стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Показання обвинуваченого про те, що саме потерпілий нападав на нього з ножем біля вхідних дверей до квартири та наніс поранення в область зап`ястя правої руки, що і змусило його відібрати знаряддя злочину та у відповідь захищатися, спростовуються показаннями потерпілого ОСОБА_9 . Згідно твердження останнього влітку 2020 року, після обіду, більш точного дня та часу не пам`ятає, він прийшов до квартири батьків його співмешканки ОСОБА_11 . Двері йому відчинив ОСОБА_10 , у квартирі перебував обвинувачений, якого раніше він не бачив, останні удвох вживали спиртні напої. Відкритого конфлікту між ними не було. ОСОБА_11 та ОСОБА_7 певний час спілкувалися один на один на кухні, в той час він разом із ОСОБА_10 залишався у кімнаті. Через 2-3 хвилини він почув крик ОСОБА_11 : «Що ти, Льоня , робиш?». Коли він (потерпілий) вийшов з кімнати, то побачив обвинуваченого, у останнього була порізана рука в районі зап`ястя, як йому здається, права. В приміщення кухні він не заходив. ОСОБА_11 залишилася на кухні перев`язувати ОСОБА_7 руку, а він пішов у кімнату до ОСОБА_10 , де, стоячи посередині кімнати, пив пиво. Хвилини через дві ОСОБА_7 забіг у кімнату, тримаючи, як він пізніше зрозумів, у лівій руці за спиною ніж, який він помітив, коли ОСОБА_7 підбіг до нього та двічі вдарив його ножем в правий бік під пахву. Потім вони впали та почали боротися і битися, було багато крові на підлозі. Заперечує завдання удару обвинуваченому після бійки пляшкою по голові. Подальші події він пам`ятає погано, приїхала поліція та швидка медична допомога, його забрали до лікарні.
Такі ж показання потерпілий давав під час досудового слідства в ході слідчого експерименту.
Його показання у деталях підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які не перебували у конфлікті із обвинуваченим ОСОБА_7 та підстав обмовляти його у них не має. Показання вказаних свідків про обставини нападу саме обвинуваченого на потерпілого, а не навпаки, - є стабільними протягом досудового та судового слідства, про що свідчить інформація відображена у протоколах проведення слідчого експерименту. Свідок ОСОБА_11 підтвердила, що порізи на руці у обвинуваченого ОСОБА_7 утворилися в результаті самоспричинення їх ножем, а не в результаті захисту від нападу на нього потерпілого. Вказані показання також узгоджуються із іншими доказами, а саме протоколом огляду, відповідно до якого сліди крові були вилучені в кухні та кімнаті, а не у коридорі.
Отже, суд правильно встановив, що місцем вчинення злочину є кімната.
Посилання захисника на те, що в обвинувачення ОСОБА_7 ставиться завдання тілесних ушкоджень правою рукою, тоді як свідки в засіданні вказують, що ножа обвинувачений тримав лівою рукою, як і посилання на те, що в ході проведення слідчого експерименту свідок ОСОБА_10 не міг вказати у якій руці обвинуваченого він бачив ніж, - не можуть бути підставою для сумнівів у достовірності показань потерпілого та свідків, оскільки в судовому засіданні встановлено, що удари потерпілому ножем він наносив саме тримаючи ніж в лівій руці, факту того, що він є шульгою, не заперечував. Покази потерпілого та свідків узгоджуються між собою, не суперечать слідчим експериментам та іншим доказам в справі, а наведені розбіжності не є істотними та не впливають на правильність прийняття судового рішення.
Характер та локалізація завданих потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень свідчать про те, що обвинувачений усвідомлював можливість настання негативних наслідків своїх дій, у тому числі й тих, що фактично настали. Суд у вироку вказав, що виходить із сукупності всіх встановлених обставин події, яка відбулася на фоні особистих неприязних стосунків між обвинуваченим та потерпілим внаслідок ревнощів, умови та обстановку, в якій подія відбувалася, враховує спосіб нанесення ушкоджень, причини припинення дій, поведінку після скоєного, так як ОСОБА_7 не намагався зникнути з місця скоєння злочину, та дійшов висновку, що вказані обставини у своїй сукупності з усією очевидністю вказують на те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на нанесення потерпілому значної шкоди здоров`ю, а стан необхідної оборони був відсутній.
Колегія суддів вважає такі висновки правильними та належним чином мотивованими.

Матеріали кримінального провадження не містять об`єктивних даних, які б підтвердили факт погрози свідком і потерпілим фізичною розправою щодо обвинуваченого.

Доводи захисника про наявність великої кількості протиріч в показаннях свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_9 колегія суддів вважає надуманими, оскільки апелянт не розкриває суті зазначених протиріч, у чому вони полягають та як саме впливають на правильність вироку.

Таким чином, висновки суду про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч.1 ст.121 КК України є правильними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував тяжкість вчиненого злочину, який є тяжким, особу винного, який офіційно не працює, раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не одружений, утриманців не має, відсутність обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин у період іспитового строку, призначене йому покарання у вигляді реального його відбування в місцях позбавлення полі є правильним, таке покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

З огляду на викладене вище, підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 06 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_7 у той же строк з часу отримання копії ухвали.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4