Справа №629/4047/17
Номер провадження 1-кп/629/54/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2021 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лозова, Харківської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002184 від 03.10.2017 року, відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова, Харківської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, одруженого, невійськовозобов`язаного, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 02.10.2013 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 14.05.2014 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі. 30.09.2015 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 22 дні;

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,-

з участю сторін кримінального провадження:

- обвинувачення прокурора Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 ,

- захисту обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_5 , -

в с т а н о в и в :

На початку квітня 2017 року, точної дати в ході судового розгляду встановити не представилось можливим, ОСОБА_3 , використовуючи дружні стосунки з ОСОБА_6 , шляхом обману та зловживання довірою, під приводом тимчасового використання у вигляді надання послуг приватного перевезення людей, попросив у ОСОБА_6 надати йому для цих цілей автомобіль марки ГАЗ 24, сірого кольору, д/з НОМЕР_1 та ключі до нього, на що останній, виходячи з довіри до ОСОБА_3 та в помилковій впевненості в добросовісності його дій, погодився та передав йому ключі від автомобіля та технічний паспорт на нього.

Після цього, в середині квітня 2017 року, ОСОБА_3 , керуючись корисливим мотивом та діючи з прямим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою наживи, діючи умисно, повторно, знаходячись у знайомого ОСОБА_6 чоловіка на ім`я ОСОБА_7 , біля оптової бази «Анюта» за адресою: Харківська область, м.Лозова, вул.Севастопольська, шляхом запуску двигуна заволодів автомобілем ГАЗ 24, власником якого була ОСОБА_8 та який перебував у правомірному користуванні й володінні ОСОБА_6 .

Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 в подальшому розпорядився автомобілем на власний розсуд, а саме продав даний автомобіль, отримавши матеріальну вигоду. Своїми умисними діями ОСОБА_3 спричинив майнову шкоду ОСОБА_6 у розмірі 16700 гривень.

У відповідності до ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, визнав повністю та пояснив, що щиро кається у вчиненому ним злочині. Також пояснив, що на початку квітня 2017 року домовився з ОСОБА_6 , який мав у користуванні автомобіль марки ГАЗ 24, сірого кольору, д/з НОМЕР_1 , про передачу останнім вказаного автомобіля йому для ремонту та подальшого використання для надання послуг приватного перевезення людей, на що ОСОБА_6 погодився. Останній передав йому ключі від автомобіля та технічний паспорт на нього, а також сказав, що автомобіль знаходиться біля оптової бази «Анюта». Після чого він забрав автомобіль та перемістив його за місцем свого фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 . Потім, в середині квітня 2017 року в зв`язку з сімейними обставинами та скрутним матеріальним становищем у нього виник умисел на продаж вказаного автомобіля. Реалізуючи свій злочинний умисел, без згоди ОСОБА_6 , продав автомобіль за 6000 гривень. Виручені кошти від продажу автомобіля витратив на власні потреби.
Незважаючи на визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.289 КК України, його вина повністю доводиться наступними зібраними та дослідженими у кримінальному провадженні доказами, обсяг яких був визначений за погодженням з учасниками судового провадження, а саме зібраними доказами відповідно до вимог ст.ст. 352, 353 КПК України та дослідженими в судовому засіданні і долученими до матеріалів кримінального провадження документами, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення факту і обставин кримінального провадження, що відповідає вимогам ст. 358 КПК України та іншими доказами, а саме:
- показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_6 який пояснив, що коли саме відбувалися події не пам`ятає, він з ОСОБА_9 працювали разом в м.Хмельницькому. В період їхнього спілкування домовився з ОСОБА_10 про ремонт належного йому автомобіля ГАЗ 24. При цьому повідомив, що автомобіль знаходиться у його знайомого ОСОБА_7 , прізвище якого він не пригадати не зміг, біля оптової бази «Анюта» в м.Лозова, а також сказав, що саме необхідно відремонтувати. ОСОБА_11 поїхав додому раніше, а він ще залишився. Коли ОСОБА_11 приїхав додому, зателефонував своєму знайомому і попередив, що прийде ОСОБА_11 і забере автомобіль на ремонт, а також сказав, щоб останній віддав йому ключі від автомобіля і технічний паспорт на нього. Термін виконання робіт та суму за їх виконання між собою вони не оговорювали, лише домовилися, що коли ОСОБА_11 відремонтує автомобіль, то зможе деякий час займатися наданням послуг приватного перевезення людей, щоб таким чином заробити собі грошей. Коли ОСОБА_11 прийшов за автомобілем, то ОСОБА_7 йому зателефонував і повідомив, що ОСОБА_11 забирає автомобіль. За час перебування в м.Хмельницькому періодично телефонував ОСОБА_12 і цікавився як проходять ремонтні роботи автомобіля. Повернувшись додому, зателефонував ОСОБА_12 і сказав, що має намір подивитися на автомобіль. Але ОСОБА_11 повідомив, що автомобіль стоїть в гаражі його дядька, ключі від якого він не має. Потім через знайомого йому стало відомо, що належний йому автомобіль виставлений на продаж. Відразу зателефонував ОСОБА_12 , але останній переконував, що автомобіль стоїть в гаражі. Через декілька днів дізнався, що належний йому автомобіль продано особі, в якої він раніше його придбав. Вказав, що автомобіль придбав у Погорільських, більше одного року назад, але юридично не оформив, власником автомобіля є ОСОБА_8 . Вказав, що дружиною обвинуваченого йому було частково відшкодовано матеріальні збитки у сумі 5000 гривень. Просив суворо обвинуваченого ОСОБА_3 не карати, наполягав на відшкодуванні матеріальних збитків в сумі 11700 гривень з урахуванням сплаченої суми;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 , яка пояснила, що в Інтернеті на сторінці RST вони з чоловіком побачили оголошення щодо продажу автомобіля «Волга», раніше ними проданого ОСОБА_14 . Зателефонувавши ОСОБА_14 , повідомила останньому, що автомобіль, який він у них придбав, продається на RST, на що ОСОБА_15 сказав, що то не його автомобіль. Запитавши чи не буде останній заперечувати, якщо вони його придбають, ОСОБА_15 сказав, що не буде, так як його автомобіль стоїть в гаражі. Після чого зателефонувала особі, яка продавала автомобіль, та домовилася про зустріч. Згодом вони з чоловіком поїхали і купили вказаний автомобіль. Через деякий час до них прийшов ОСОБА_15 і повідомив, що вони купили його автомобіль. Зі слів ОСОБА_16 їй відомо, що ОСОБА_3 повинен був відремонтувати його автомобіль і деякий час на ньому працювати. Вказала, що автомобіль купили у чоловіка, прізвище якого пригадати не змогла;

постановою про визнання та приєднання до матеріалів, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань ЄРДР за №0002184, речових доказів від 03.10.2017 року, згідно якої автомобіль марки ГАЗ-24, д/з НОМЕР_1 визнано речовим доказом в даному кримінальному провадженні та передано на відповідальне зберігання під зберігальну розписку ОСОБА_13 .

Сторона обвинувачення відмовилася від допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , обвинувачений та захисник не просили допитати вказаних свідків та не наполягали на їх допиті, що було з`ясовано судом в судовому засіданні. З огляду на вимоги ст. 22 КПК України, забезпечивши право сторони обвинувачення на свободу в поданні ними суду своїх доказів, суд прийняв відмову сторони обвинувачення від допиту свідків сторони обвинувачення ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 безпосередньо судом.
Аналізуючи зібрані по кримінальному провадженню та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободі в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.
Здійснюючи вказані дії, ОСОБА_3 розумів їх суспільну небезпечність, усвідомлював можливість настання суспільно-небезпечних наслідків від вказаних дій та бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.
Таким чином в судовому засіданні встановлено, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце і містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Обвинувачений ОСОБА_3 винний у вчиненні даного кримінального правопорушення і підлягає покаранню.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності зі ст.65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7 (із наступними змінами та доповненнями), суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з приписами ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч.5 ст.12 КК України обвинувачений ОСОБА_3 скоїв тяжкий злочин.

Дослідженням особи обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він раніше судимий, має середню освіту, одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до вимог ст. 66 КК України обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд визнає щире каяття.

Відповідно до вимог ст. 67 КК України обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд визнає рецидив злочинів.
Суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування до обвинуваченого ст.69 КК України призначення більш м`якого покарання, яке передбачено законом.

Крім того, судом враховується досудова доповідь, складена Лозівським міськрайонним відділом філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області, згідно висновку якого ризик вчинення повторного кримінального правопорушення оцінюється як високий, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливо лише у винятковому порядку за умови здійснення інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень. У разі звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним застосування наступних заходів: контроль за поведінкою та місцем проживання особи, застосування соціально-виховних заходів, покладення обов`язків, передбачених п.2 ч.3 ст.76 КК України.

Із врахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи обвинуваченого ОСОБА_3 , обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, обставин скоєння злочину та відношення до скоєного, часткове відшкодування обвинуваченим завданих збитків, з врахуванням принципу справедливості, суд дійшов висновку про те, що виправлення обвинуваченого можливо лише в місцях позбавлення волі і призначає покарання ОСОБА_3 в межах санкції ч.2 ст.289 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нового кримінального правопорушення.

До вступу вироку в законну силу, обвинуваченому ОСОБА_3 залишити раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 обчислювати з моменту взяття його під варту, тобто з 26.02.2020 року, згідно ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року.

З правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 вбачається, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Частиною 6 ст.368 КПК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно-небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Суд застосовує до обвинуваченого положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону від 26 листопада 2015 року, відповідно до якого зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
З огляду на викладені норми права, керуючись висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, суд зараховує обвинуваченому ОСОБА_3 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 26 лютого 2020 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Питання стягнення з обвинуваченого витрат за проведення автотоварознавчої експертизи №475 від 13.10.2017 року у розмірі 395,48 грн. суд не вирішує, оскільки на виконання вироку Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20.02.2018 року згідно постанови державного виконавця Міжрайонного ВДВС по Близнюківському, Лозівському районах та місту Лозова ГТУЮ у Харківській області від 11.04.2018 року закінчено виконавче провадження з примусового стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судових витрат у розмірі 395,48 грн.
Крім цього, суд вважає за необхідне зняти арешт з речових доказів по справі, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2017 року ухвалою слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області був накладений арешт на майно, а саме на автомобіль «ГАЗ 24», номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску 1985, бежевого кольору, тип ТЗ легковий, д/з НОМЕР_1 , згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_8 , який на підставі усного договору купівлі-продажу було придбано у власність ОСОБА_6 та який на даний час перебуває у ОСОБА_13 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

В зв`язку з тим, що провадження по даній кримінальній справі закінчується, суд вважає, що відпала потреба в подальшому застосуванні арешту на зазначене майно, оскільки зняття вказаного обтяження не перешкоджає виконанню судового рішення в майбутньому.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 371, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_3 винуватим в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та піддати його покаранню у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.

До вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_3 залишити раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 обчислювати з моменту взяття його під варту, тобто з 26 лютого 2020 року, згідно ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 лютого 2020 року.

У відповідності до вимог ч.5 ст.72 КК України, в редакції Закону України № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», суд зараховує обвинуваченому ОСОБА_3 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 26 лютого 2020 року до набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Скасувати арешт, накладений на майно на підставі ухвали слідчого судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27 жовтня 2017 року, а саме на автомобіль «ГАЗ 24», номер кузова НОМЕР_2 , рік випуску 1985, бежевого кольору, тип ТЗ легковий, д/з НОМЕР_1 .

Речові докази по справі:

- автомобіль марки ГАЗ-24, д/з НОМЕР_1 , який переданий ОСОБА_13 на відповідальне зберігання під розписку, залишити останній.

Долю речових доказів вирішити після набрання вироком законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст.394 КПК України до Харківського апеляційного суду через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Суддя ОСОБА_1