ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/1773/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1192/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2021 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 28 квітня 2021 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 6 стягнень та 3 заохочення, на виробництві установи не працевлаштований, що свідчить про відсутність стабільної позитивної та активної поведінки протягом всього часу відбування покарання, у зв`язку з чим, ОСОБА_7 своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що з 10 жовтня 2018 року до 15 жовтня 2020 року він працював на виробництві підприємства колонії, але 16 жовтня 2020 року він захворів на туберкульоз, тому до 15 квітня 2021 року перебував на лікуванні.

Вважає, що необхідно витребувати з колонії довідку про його працевлаштування, трудовий договір та довідку про заробітну плату.

Крім того, начальник відділення СПС надав неправдиві відомості та психологічну характеристику.

Вказує, що він є інвалідом 3 групи, та вважає, що довів своє виправлення правомірною поведінкою та ставленням до праці, у вільний час відвідував «православно-молитвенну кімнату», брав участь у роботах по благоустрою установи, коли знаходився на лікуванні.

Заслухавши доповідь судді по справі, засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційний скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Авдіївка Донецької області, громадянин України, маючий середню освіту, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 ; відбуває покарання в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 12 червня 2018 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України та засуджений на підставі ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до остаточного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі (а.с. 18-23).

Крім того, ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 4 лютого 2019 року ОСОБА_7 було зараховано у строк відбування покарання строк перебування під вартою з 20 грудня 2017 року по 19 липня 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції, відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення умисного кримінального правопорушення особою, яка раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисне кримінальне правопорушення і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисне кримінальне правопорушення, за яке вона засуджена до позбавлення волі.

Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 21 грудня 2017 року (а.с. 7).

Під час тримання у Державній установі «Бахмутська установа виконання покарань (№ 6)» з 21 грудня 2017 року по 27 серпня 2018 року порушував вимоги режиму тримання, отримав 3 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Дніпровська виправна колонія (№ 89)» відбував покарання з 27 серпня 2018 року по 6 жовтня 2018 року, порушував вимоги режиму відбування покарання, мав 1 стягнення, заохочень не мав.

У Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)» відбуває покарання з 6 жовтня 2018 року, порушує вимоги режиму відбування покарання, має 2 стягнення та 3 заохочення.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Державній установі «Софіївська виправна колонія (№ 55)», засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 12 травня 2021 року, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований, до праці ставиться задовільно. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Підтримує стосунки із засудженими як позитивної, так і негативної спрямованості. Намагається дотримуватись правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Намагається утримувати в чистоті та порядку спальне місце і приліжкову тумбочку, не завжди має охайний зовнішній вигляд. До виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно, але виконує їх. Намагається самостійно виконувати роботи із самообслуговування, але достатніх навичок для їх виконання не має. Намагається дотримуватись вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Не бере участі в організації виховних заходів, які проводяться в установі. Не бере участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення наявних професійно-технічних навичок. Не бере участі у роботі самодіяльних організацій, не входить до складу ради колективу засуджених. Підтримує зв`язки з рідними шляхом телефонних розмов. На профілактичному обліку установи не перебуває (а.с. 7-8).

Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики, засудженому ОСОБА_7 1 березня 2019 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України; 29 листопада 2019 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України; 30 вересня 2020 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України (а.с. 8).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС від 12 травня 2021 року, на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 6 стягнень у вигляді 4 доган, 1 суворої догани та 1 поміщення у ДІЗО, а також 3 заохочення 2 січня 2019 року, 10 липня 2020 року та 28 грудня 2020 року (а.с. 9).

Відсутність будь-яких заохочень за більш, ніж рік перебування у місцях позбавлення волі з 21 грудня 2017 року по 2 січня 2019 року, наявність лише 3 заохочень за весь період відбування покарання, останнє з яких було отримано незадовго до звернення до суду з відповідним клопотанням, а також вказані вище стягнення, які хоча на час звернення з цим клопотанням до суду були погашені чи зняті, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування та довідки про нарахування та утримання заробітної плати засудженого вбачається, що ОСОБА_7 за період з 6 жовтня 2018 року по 30 квітня 2021 року взагалі не працював, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 15, 16).

Крім того, ОСОБА_7 не залучався без оплати до роботи по благоустрою колонії та поліпшення житлово-побутових умов засуджених (а.с. 12).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, що він постійно працював на виробництві, колегія суддів до уваги не бере, оскільки в матеріалах провадження відсутні відомості на підтвердження цього, і до апеляційної скарги ОСОБА_7 жодних документів не додав.

Доводи апеляційної скарги засудженого про те, наявні у матеріалах провадження довідки та характеристика не відповідають дійсності, колегія суддів до уваги не бере, оскільки сумніви щодо їх достовірності у колегії суддів відсутні, і в апеляційній скарзі не зазначені підстави не довіряти викладеній у них інформації.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо незадовільного стану здоров`я колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони не є тими підставами, які дають засудженому право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

До того ж, у місцях позбавлення волі функціонують медичні частини, що не перешкоджатиме лікуванню ОСОБА_7 у виправній колонії.

Інші доводи апеляційної скарги засудженого висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки судом першої інстанції було враховано всі обставини при вирішенні питання про можливість звільнення ОСОБА_7 умовно-достроково.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 травня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 314/1773/21