Номер провадження: 11-кп/813/1515/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 20.04.2021 у кримінальному провадженні № 000748 від 29.07.2019 відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Білгород-Дністровський Одеської області, громадянина України, неодруженого, маючого на утриманні малолітню дитину, 2017 р.н., із неповною середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,
установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.
Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання відрахований з моменту набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто на її користь з обвинуваченого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн., в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експертів в сумі 8007 грн. 51 коп. та вирішено долю речових доказів.
Відповідно до вироку, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 28.07.2019, приблизно о 21:40 год., в темний час доби, він, керуючи автомобілем «Renault Logan ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. п. 1.5, 2.3 «б», 12.2, 12.4, 19.3 Правил дорожнього руху України здійснював рух із перевищенням максимально допустимої руху в населеному пункті розрахунковою швидкістю 85,5 км/год в лівій смузі по вул. Стовпова з боку вул. Степна в напрямку вул. Дальницьке шосе в Малиновському районі м. Одеси. Здійснюючи рух біля будівлі № 32 по вул. Стовпова, будучи засліпленим світлом фар транспортного засобу, що рухався попереду в зустрічному напрямку руху, водій ОСОБА_8 , не зменшив швидкості руху до такої, яка б не перевищувала безпечної за умовами фактичної видимості дороги в напрямку руху, не увімкнув аварійну світлову сигналізацію і, не змінюючи смуги руху, не зупинитися. Продовжуючи подальший рух в умовах засліплення, маючи об`єктивну та реальну можливість своєчасного виявлення пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння та перетинав в темпі повільного шагу проїзну частину автодороги, водій ОСОБА_8 не урахував зміну дорожньої обстановки, не прийняв заходів щодо зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу аж до повної його зупинки перед лінією руху пішохода та не прийняв заходів щодо уникнення негативних явищ засліплення. Внаслідок необережних дій водій ОСОБА_8 допустив наїзд передньою лівою частиною кузову керованого ним автомобіля «Renault Logan ЗНГ», на праву бічну частину тіла пішохода ОСОБА_11 який від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В спільній апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин даного кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, вважають, що вирок суду підлягає зміні, оскільки призначене покарання не відповідає особі обвинуваченого за своїм видом та розміром у зв`язку з суворістю, посилаючись на наступне:

- суд 1-ої інстанції безпідставно не застосував стосовно ОСОБА_8 дію ст. 75 КК України, оскільки були достатні підстави для її застосування, зокрема, обвинувачений вину визнав в повному обсязі та щиро розкаявся, раніше не судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, має сім`ю: дружину, малолітню дитину 2017 р.н. та батьків пенсійного віку, неофіційно працює, в ході судового розгляду частково відшкодував моральну шкоду потерпілій в сумі 20 000 грн.;

- при призначенні покарання суд не врахував, що обвинуваченим ОСОБА_8 злочин вчинено з необережності, оскільки він був засліплений зустрічним автомобілем, а потерпілий ОСОБА_11 перетинав проїзну частину в стані алкогольного сп`яніння.

Посилаючись на зазначені обставини, сторона захисту просить вирок суду стосовно ОСОБА_8 в частині призначення покарання змінити, призначити йому менш суворе покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Позиції інших учасників провадження.
В письмових запереченнях на апеляційну скаргу сторони захисту потерпіла ОСОБА_10 зазначила, що вважає апеляційну скаргу необґрунтованою з огляду на те, що вона не містить жодного мотивування підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, натомість, вироком суду обвинуваченому призначено найбільш м`яке покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, від якого останній намагається ухилитись, що свідчить про відсутність у нього розкаяння.

На переконання потерпілої ОСОБА_8 рухався із перевищенням допустимої швидкості; розмір відшкодованої останнім шкоди у сумі 20 000 грн. не може компенсувати жодних витрат, навіть тих, які здійснені на поховання загиблого брата, при цьому смерть близької людини компенсувати неможливо. Твердження сторони обвинувачення про співпрацю зі слідством є хибними, водночас доводи про те, що обвинувачений - єдиний, хто утримує родину не відповідають дійсності, оскільки незахищені категорії населення, зокрема, дітей та пенсіонерів, утримує держава; посилання на неофіційне працевлаштування свідчить про ухилення ОСОБА_8 від сплати податків.

Враховуючи вищевикладене, потерпіла ОСОБА_10 просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення як необґрунтовану.

В судове засідання апеляційного суду потерпіла ОСОБА_10 не з`явилась, не зважаючи на належне та своєчасне сповіщення про дату, час та місце апеляційного розгляду, про причини неприбуття не повідомила та жодних клопотань до суду не подавала.

Враховуючи неявку потерпілої без поважних на те причин, колегія суддів, керуючись вимогами ч. 4 ст. 405 КПК України та з`ясувавши думку інших учасників провадження, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності потерпілої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми закону відповідає з огляду на наступні обставини.

Відповідно до мотивувальної частини вироку суду 1-ої інстанції (а.с. 180), обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав свою провину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав за недоцільне дослідження доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого, впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та обтяжують чи пом`якшують покарання, а також цивільних позовів та матеріалів, які підтверджують наявність судових витрат та речових доказів.
При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно розуміють їх зміст та їм було роз`яснено наслідки розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, на підставі чого кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів сторони захисту про надмірну суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; характеристику особи обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем свого проживання, має на утриманні малолітню дитину, до кримінальної відповідальності притягується вперше; обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд 1-ої інстанції визнав повне визнання провини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Оцінюючи твердження сторони захисту щодо надмірної суворості призначеного судом 1-ої інстанції ОСОБА_8 покарання та вчинення злочину з необережності, апеляційний суд звертає увагу на те, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких, при цьому не зважив, що хоча воно й належить до таких, що вчинені з необережності, проте необережна форма вини стосується тільки настання наслідків у даному випадку смерті ОСОБА_11 , натомість, ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем, рухався в населеному пункті з перевищенням максимально допустимої швидкості руху розрахунково 85,5 км/год, грубо порушивши вимоги п.п. 1.5, 2.3.«б», 12.2, 12.4, 19.3 ПДР України, здійснив наїзд на бічну праву частину тіла потерпілого ОСОБА_11 , внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці дорожньо-транспортної пригоди.

Зазначена позиція апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Кримінального касаційного суду у складі Верховного суду (далі Суд), викладеною в постанові від 03.09.2020 у справі №523/13774/18, якою було скасовано вирок Одеського апеляційного суду від 19.11.2019 стосовно ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено новий розгляд в суді 1-ої інстанції.

Так, в зазначеній постанові суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що керування особою автомобілем у людному місці з достатньо жвавим рухом із швидкістю 85,5 км/год (як у випадку ОСОБА_8 ) й вище є значним перевищенням допустимої в населеному пункті швидкості 50 км/год та визнається Судом грубим порушенням ПДР України.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, з урахуванням ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим злочину, обставин його скоєння, тяжких наслідків злочину смерті потерпілого, декількох обставин, які пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих покарання обставин, а також характеристики особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо того, що виправлення ОСОБА_8 можливе в умовах ізоляції від суспільства та необхідності призначення обвинуваченому мінімального у вигляді позбавлення волі, передбаченим санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Окрім того, апеляційний суд також враховує думку потерпілої ОСОБА_10 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, в результаті дорожньо-транспортної пригоди втратила близьку людину брата, а також зауважувала, що обвинуваченому ОСОБА_8 призначено мінімальне покарання.

Водночас, колегія суддів приймає до уваги та вважає такими, що відповідають дійсності посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_8 вину визнав у повному обсязі, розкаявся, частково відшкодував потерпілій моральну шкоду, раніше не судимий, позитивно характеризується та має на утриманні малолітню дитину 2017 р.н., проте зауважує, що зазначені обставини не є безумовною підставою для застосування ст. 69 КК України та призначення більш м`якого покарання, не пов`язаного із позбавлення волі.

Доводи сторони захисту щодо наявності на його утриманні батьків пенсійного віку, дружини та неофіційного працевлаштування апеляційний суд оцінює критично та наголошує на їх голослівності, оскільки вони жодними документальними доказами не підтверджені.

Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, характер вчиненого злочину та ступінь його тяжкості, наслідки у вигляді смерті людини, а також характеристику особи обвинуваченого, колегія суддів не знаходить підстав для застосування стосовно ОСОБА_8 дії положень ст. 69 КК України та призначення менш суворого покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, оскільки застосування стосовно обвинуваченого такого інституту суперечить загальним засадам призначення покарання та не забезпечить досягнення його мети.

За встановлених обставин, апеляційний суд вважає неспроможними вимоги сторони захисту та зміни вироку суду в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, призначивши йому покарання, не пов`язане із позбавлення волі.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Отже, колегія суддів вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 та оцінивши ступінь тяжкості вчиненого злочину, його тяжкі наслідки у вигляді смерті особи, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання останнього, позицію потерпілої, а також характеристику особи обвинуваченого, призначив ОСОБА_8 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та обвинуваченого апеляційний суд не вбачає.

Разом з тим, оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили застосовано не було.

Оскільки, відповідно до положень ст. 532 КК України, вирок суду 1-ої інстанції, набирає законної сили з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, колегія суддів вважає за необхідне затримати ОСОБА_8 у залі апеляційного суду та доставити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» для організації виконання вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Малиновського райсуду м. Одеси від 20.04.2021 у кримінальному провадженні № 000748 від 29.07.2019, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України залишити без змін.

Засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримати в залі апеляційного суду та доставити до державної установи «Одеський слідчий ізолятор» для організації відбування призначеного йому покарання.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою у той самий строк з дня отримання її копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4