Номер провадження 11-кп/816/48/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 грудня 2019 року, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кролевець Сумської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу 10 квітня 2019 року Зарічним районним судом м. Суми за ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 , в якій не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності правової кваліфікації його дій, просив переглянути вирок суду.

Даним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.

У відповідності до ч.4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання призначеного за цим вироком з покаранням призначеним за вироком Зарічного райсуду м. Суми від 10.04.2019 року, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання визначено обчислювати з 02.12.2019 року. У строк відбування покарання зараховано строк з 03.09.2018 року по 01.12.2019 року включно.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

У доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 вказував на те, що судом першої інстанції були порушені його права, оскільки до нього не було застосовано положення ст. 69 КК України, в зв`язку з наявним в нього хронічним захворюванням, а також не враховано наявності в нього неповнолітньої дитини.

У суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 усно доповнив вимоги своєї апеляційної скарги в якихвказував, що у суді першої інстанції при розгляді справи відносно нього було порушено його право на захист, а саме розгляд справи відбувався без участі його захисника. У зв`язку з чим просив скасувати вирок суду відносно нього та направити справу на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 26.08.2018 (у вироку 28.08.18) близько 12 год. 15 хв., перебуваючи в торговій залі магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », який розташований за адресою: м. Суми, пр-т. Курський, 105, побачив виставлену на продаж на полиці чоловічу сумку. У цей момент у нього виник умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний, протиправний намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, користуючись тим, що магазин є об`єктом загального користування та вхід громадянам до нього є вільним, ОСОБА_7 , цього ж дня близько 12 год. 16 хв., діючи умисно, таємно, повторно з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, взяв з полиці з товарами чоловічу сумку, вартістю згідно довідки 225 гривень 00 копійок та, повісивши її собі на плече, пішов в сторону касової зони магазину, де, не розплатившись за вказаний товар, пройшов повз касу та покинув приміщення магазину.

Тим самим ОСОБА_7 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги, разом з доповненням до неї та просив їх задовольнити, скасувати вирок суду та направити справу на новий судовий розгляд, думку захисника ОСОБА_8 , яка підтримала вимоги доповненої апеляційної скарги свого підзахисного та просила їх задовольнити, думку прокурора, яка заперечида проти задоволення апеляційної скарги разом з її доповненням обвинуваченого, просила вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги зі змінами та доповненнями, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, відповідно до вимог ч. 2 ст. 394, ч.1 ст. 404 КПК України, враховуючи, що фактичні обставини кримінального провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 ніким не оспорювалися і докази щодо них на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих обставин перевірці апеляційним судом не підлягають.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), кваліфікуючого ознакою якого є вчинення злочину повторно, є правильною.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» роз`яснено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

На переконання колегії суддів, призначаючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, вказаних вимог закону суд дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Обставинами, що пом`якшують покарання судом визнано те, що ОСОБА_7 свою провину у скоєному визнав повністю, у скоєному розкаявся. Обставин, що обтяжують покарання суд не вбачав.

З урахуванням всіх обставин справи та відомостей про особу обвинуваченого, враховуючи те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий за скоєння злочинів проти власності, суд вважав за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання відповідає вимогам закону та за своїм видом та розміром, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів.

З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про незастосування відносно нього положень ст. 69 КК України, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тобто, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом є правом, а не обов`язком суду. При цьому, пом`якшуючі обставини чи їх сукупність мають бути в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні злочину, її поведінкою під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватця.

Крім того, обвинувачений, посилаючись на можливість призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що можуть бути враховані як такі, що пом`якшують покарання, а й обґрунтувати, виходячи із загальних засад призначення покарання, яким чином сукупність таких обставин істотно знизила тяжкість вчиненого злочину.

Проте, наведені обвинуваченим обставини, які на його переконання мали бути враховані судом першої інстанції, а саме наявність хронічного захворювання та неповнолітньої дитини, не є обставинами, що пом`якшують його вину. Крім того, обвинувачений жодним чином не обґрунтував, яким є зв`язок цих обставин із вчиненим злочином і чому вони істотно знизили його тяжкість.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, а також відомостей про особу обвинуваченого, а саме те, що він неодноразово судимий, в тому числі за скоєння злочинів проти власності, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку суду в частині призначеного судом покарання.

Наведені в апеляційні скарзі доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому вона задоволенню не підлягає.

Що стосується усних доповнень обвинуваченого до своєї апеляційної скарги, про порушення судом права на захист обвинуваченого, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, як вбачається з матеріалів провадження, зокрема журналу судового засідання від 29.11.2019 та змісту оскаржуваного вироку суду, обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні першої інстанції висловив своє небажання скористатися послугами захисника.

Крім того, колегія суддів зазначає, що беручи до уваги положення ст. 52 КПК України, то у даному кримінальному провадженні участь захисника не є обов`язкова.

Не свідчить підставою для обов`язкової участі захисника при розгляді справи відносно ОСОБА_7 і довідка наркологічного диспансеру про психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності (а.с.112), оскільки відповідно до висновку судової психіатричної експертизи ОСОБА_7 будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час застосування примусових заходів медичного характеру не потребує ( а.с. 113-115).

Враховуючи викладене, колегія суддів констатує, що оскільки у матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі відомості щодо наявності сумнівів в осудності ОСОБА_7 , питання про застосування до нього примусових заходів медичного характеру не ставилося та не вирішувалось органом досудового розслідування чи судом, тому вказана вище довідка наркологічного диспансеру «про психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності» не свідчить і не може свідчити про сумніви в осудності останнього та можливості застосування до нього примусових заходів медичного характеру.

Аналогічна позиція викладена в правовому висновку, який міститься у Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 квітня 2019 року (51-7003кмо18) та в якому зазначено, що самі собою факти перебування осіб на спеціальних обліках й на стаціонарному лікуванні з діагнозом «розлади психіки та поведінки внаслідок вживання наркотичних засобів, психотропних речовин їх аналогів або прекурсорів» не можуть автоматично свідчити про нездатність обвинуваченого (засудженого) через фізичні чи психічні вади повною мірою реалізувати свої права, а отже і про обов`язковість участі захисника в аспекті п.3 ч.2 ст. 52 КПК України. При здійсненні судового провадження питання про залучення захисника необхідно вирішувати виходячи з конкретних обставин справи з урахуванням установлених характеру розладів, психічного або соматичного стану здоров`я особи, особливостей її поведінки, стилю комунікації з оточуючими тощо.

Тому, з огляду на викладене, наявність зазначеного діагнозу у ОСОБА_7 , за відсутності установлених конкретних ознак хворобливого стану психіки, яке ускладнює повноцінно брати йому участь у судовому засіданні й захищатися від пред`явленого обвинувачення не є такими обставинами, що вимагають обов`язкової участі захисника в аспекті п.3 ч.2 ст. 52 КПК України.

У зв`язку з чим, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 на скасування вироку суду та направлення справи на новий судовий розгляд, через порушення його права на захист, колегією суддів вважається необґрунтованими.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст., 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 , залишити без зміни, а його апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями, на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_7 у той же строк з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4