Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

18 березня 2021 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0005365 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2018 року стосовно
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Луцьк, громадянина України, з повною вищою освітою, працюючого водієм у приватній фірмі «Юніка», не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2018 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.121 КК України на шість років позбавлення волі.
Строк відбуття покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту, з покладенням процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
Судом постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 1628,26 грн.
Також цим вироком задоволено цивільний позов КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» та стягнуто з ОСОБА_5 на його користь 10437 грн.
Судом вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Цим вироком ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за те, що він 19 листопада 2016 року близько 18 год. 50 хв., перебуваючи напроти магазину «Домашній», що знаходиться у м.Луцьк, по вул. Івана Кожедуби, 24, під час конфлікту, який виник з ОСОБА_8 , з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс два удари ножем в ліву ділянку грудної клітки, в результаті чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення лівої половини грудної клітки, що за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_10 просить вказаний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк сім років.
На обґрунтування цих вимог зазначив, що при призначенні покарання обвинуваченому, місцевий суд недостатньо врахував тяжкість вчиненого злочину та обставини його вчинення. Зокрема покликався на те, що спосіб вчинення ОСОБА_5 цього злочину вказує на надмірну жорстокість та виключну небезпеку його дій наніс два удари ножем у ліву ділянку грудної клітки потерпілого, внаслідок чого йому було ушкоджено життєво важливий орган, тобто обвинувачений вчинив дії, які фактично межували з посяганням на життя потерпілого.
Також прокурор зазначив, що у ОСОБА_5 відсутня критична оцінка своїх дій та каяття у вчиненому, адже він фактично не визнавав свою вину, намагався переконати суд, що здійснював виключно самозахист. від насильницьких дій потерпілого.

Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить суд цей вирок змінити, призначивши йому більш м`яке покарання та звільнити від його відбування з випробуванням на підставі ст.75, 76 КК України. Зокрема апелянт зазначив, що місцевим судом було встановлено ряд обставин, які зменшують суспільну небезпеку вчиненого ним злочину, - добровільне відшкодування шкоди потерпілому та його молодий вік. Також вказав на те, що судом не було взято до уваги, що він вдарив потерпілого, захищаючись від його множинних ударів у життєво важливі частини тіла. Крім того, місцевим судом не було встановлено обставин, що обтяжують покарання.
Обвинувачений зазначив, що він добровільно відшкодував КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» витрати, понесені на лікування потерпілого, однак вироком повторно стягнуто ці кошти.

Захисник-адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вказаний вирок скасувати та виправдати ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
Обґрунтовує свої вимоги апелянт тим, що суд безпідставно надав перевагу показанням потерпілого перед показаннями обвинуваченого. Зокрема показання потерпілого про те, що ОСОБА_5 , першим скоїв на нього напад, нанісши удар головою, не підтверджуються жодними доказами. Натомість свідок ОСОБА_11 під час слідчого експерименту показав, що саме ОСОБА_8 першим наніс удари ОСОБА_5 , що підтвердив під час допиту свідок ОСОБА_12 . Також згідно висновку експерта №30 від 11.01.2017, окрім колото-різаних ран на тілі потерпілого інших тілесних ушкоджень виявлено не було.
Захисник зазначив що механізм нанесення ударів ножем, про який зазначав потерпілий, не співпадає з механізмом, про який вказували свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_13 при допиті у суді і під час проведення слідчого експерименту. При цьому, показання ОСОБА_5 , узгоджуються з показаннями цих свідків. Крім того, захисник зазначив, що факт нанесення обвинуваченому потерпілим численних ударів в обличчя та голову, підтверджується висновком судово-медичної експертизи №1203 від 23.11.2016. Однак, цей доказ не знайшов свого відображення у даному вироку, а судом не було усунуто розбіжностей у показаннях потерпілого та свідків, безпідставно відмовлено у призначенні судово-медичної експертизи щодо встановлення механізму нанесення ударів.
Адвокат вважає, що судом було порушено вимоги ст.22 КПК та право на захист ОСОБА_5 , адже було без жодної мотивації відхилено клопотання сторони захисту щодо допиту експерта ОСОБА_14 , клопотання стосовно огляду судом речового доказу та приєднання до матеріалів справи одягу обвинуваченого, в якому він перебував під час цих подій. На думку апелянта, дані порушення призвели до неповноти судового розгляду.
Захисник покликався на те, що місцевий суд залишив поза увагою дані про особу потерпілого, який був судимий за ч.1 ст.125 КК України, ч.1 ст.190 КК України, а також щодо нього перебувало на розгляді кримінальне провадження за ч.2 ст.125 КК України. Потерпілий професійно займався різними єдиноборствами, що підтверджує силу та небезпечність нанесених ним ударів.
Крім того, адвокат вказав на те, що ОСОБА_5 добровільно відшкодував КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» витрати, понесені на лікування потерпілого. однак вироком було повторно стягнуто з обвинуваченого ці кошти.
Під час апеляційного розгляду захисник-адвокат ОСОБА_6 подав зміни та доповнення до апеляційної скарги, в яких просив вказаний вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України.
При цьому, захисник заявив клопотання про повторний допит ряду осіб -обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також повторне дослідження матеріалів кримінального провадження.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року апеляційну скаргу прокурора Шубіна залишено без задоволення, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 задоволено частково.
Вказаний вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого та вирішення цивільного позову КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» змінено.
Перекваліфіковано дії ОСОБА_5 з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 цього Кодексу та призначено йому покарання за ст.124 КК України один рік обмеження волі та, на підставі ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки та покладенням на нього обов`язків. передбачених ст.76 КК України.
У задоволенні цивільного позову КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 10437 грн. відмовлено.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, прокурор та представник потерпілого-адвокат ОСОБА_17 подали касаційні скарги, які постановою касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 листопада 2019 року були задоволені, ухвала Волинського апеляційного суду від 20 лютого 2019 року скасована і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Зокрема, підставою для скасування даного судового рішення слугувало те, що апеляційний суд, перекваліфікувавши дії обвинуваченого, повторно не дослідив докази, чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів.

Ухвалою колегії суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03 грудня 2020 року задоволено подання Волинського апеляційного суду та кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_10 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2018 року направлено до Рівнеського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисників-адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підтримання апеляційних скарг сторони захисту та про безпідставність апеляційних вимог прокурора, думку прокурора ОСОБА_4 , яка просила призначити обвинуваченому більш сувору міру покарання та відмовити у задоволенні апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Частиною 3 ст.404 КПК передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Так, ставлячи вимоги про скасування цього вироку і закриття кримінального провадження, захисник ОСОБА_6 заявив клопотання про повторний допит обвинуваченого, потерпілого, ряду свідків, а також повторне дослідження матеріалів кримінального провадження.

Однак, заявляючи дане клопотання про повторне дослідження доказів, встановлених під час судового розгляду, апелянтом не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч.3 ст.404 КПК не зазначено, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при дослідженні доказів або які докази не були ним досліджені. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

Відповідно до правових позицій, які містить постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 червня 2020 року (справа № 712/2341/15-к), Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У частині 2 ст.23 КПКзазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див. рішення у провадженнях № 51-1208км18, № 51-297км19, № 51-1139км18).
Колегія суддів наголошує, що повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хайров проти України» (Khayrov v. Ukraine no. 19157/06, § 89, 15 November 2012) суд зауважив, що право обвинуваченого допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення, яке гарантоване пунктом (d) параграфу 3 статті 6 Конвенції, не є абсолютним і може бути обмеженим в інтересах належного відправлення правосуддя.

Хоча це положення втілює принцип, що перед тим, як обвинувачений буде визнаний винним, всі докази проти нього мають зазвичай бути представлені в його присутності на публічному слуханні для надання можливості їх спростувати «Буткевич проти Росії» (Butkevich v. Russia, no. 5865/07, § 90, 13 February 2018), однак воно не вимагає повторного дослідження доказів і фактичних обставин, що були досліджені в змагальному процесі в суді першої інстанції.

Питання про повторне дослідження доказів і фактичних обставин апеляційним судом може постати, лише якщо суд першої інстанції не забезпечив можливість обвинуваченого дослідити докази під час змагальної процедури в суді першої інстанції. Частина третя статті 404 КПК, власне, і забезпечує таку можливість, зобов`язуючи суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження фактичних обставин справи, якщо суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням.

Разом з тим, сторона захисту в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, а також під час апеляційного розгляду, не наполягала на призначенні судово-медичної експертизи і дослідженні доказів, у чому їм відмовлено місцевим судом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені судом першої інстанції під час судового розгляду.

Колегія суддів вважає висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, таким, що ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, підтвердженим доказами, які безпосередньо суд дослідив та сприйняв під час судового розгляду та дав належну оцінку як кожному доказу окремо, так і їх сукупності.
Теорія криміального права визначає, що об`єктивну сторону даного злочину утворюють: 1) діяння (дія або бездіяльність); 2) наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження і 3) причинний зв`язок між зазначеними діянням і наслідками.

Як вбачається з досліджених місцевим судом доказів, у діях ОСОБА_5 наявні усі ознаки об`єктивної сторони цього злочину.

Зокрема, факт нанесення обвинуваченим потерпілому тілесних ушкоджень у виді двох ударів ножем в ліву ділянку грудної клітки стверджується показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , протоколами проведення слідчих експериментів за участю даних осіб. Обвинувачений ОСОБА_5 також не заперечував факт нанесення потерпілому ударів ножем.

Окрім того, згідно висновку експерта №30 від 11 січня 2017 року виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження - проникаючі поранення ліво,ї половини грудної клітки, виникли в результаті травмуючої дії гостро-ріжучого предмету, не виключається, що таким предметом міг бути ніж, і за ступенем тяжкості вони відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Також, враховуючи встановлені місцевим судом обставини кримінального провадження, колегія суддів вважає, що у діях обвинуваченого ОСОБА_18 наявна і суб`єктивна сторона інкримінованого йому злочину.

Зокрема, колегія суддів зауважує, що нанесення тяжких тілесних ушкоджень може бути вчинено не лише з прямим умислом, але й непрямим умислом, тобто коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Таким чином, спричинення тяжких тілесних ушкоджень, яке було наслідком дії особи, котра хоча й не ставила собі за мету такий наслідок, але байдуже до нього ставилася, можливість якого вона свідомо допускала, має кваліфікуватися як умисне тяжке тілесне ушкодження.
Згідно роз`яснень п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості - від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).
Також зважаючи на те, що потерпілим було заподіяно обвинуваченому тілесні ушкодження, про що вказував ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду і це потерпілий не заперечував, та враховуючи що дана ситуація передувала нанесенню ОСОБА_5 ударів ножем, то це, на думку колегії суддів, свідчить про наявність мотиву в обвинуваченого.
Тому, зважаючи на те, що обвинувачений ОСОБА_5 наніс потерпілому ножове поранення у ліву половину грудної клітки, де розташовані життєво важливі органи, колегія суддів вважає, що він свідомо припускав можливість настання наслідків у виді тяжких тілесних ушкоджень, а тому в його діях присутній непрямий умисел на спричинення потерпілому таких ушкоджень за критерієм небезпеки для життя людини.

Водночас, колегія суддів не може погодитись із мірою покарання, яка була призначена обвинуваченому місцевим судом.
Так, відповідно до вимог ст.65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з частиною 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Тобто, реалізуючи свої дискреційній повноваження, суд для вибору такого покарання повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини кримінального провадження, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Колегія суддів, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки злочину, який відноситься до категорії тяжких, характеризуючі дані про особу винного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.

Зокрема, колегія суддів враховує відсутність відомостей про негативну характеристику ОСОБА_5 , що дозволяє зробити висновок, що він характеризується позитивно, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, вважається таким, що не має судимостей. В якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає добровільне відшкодування шкоди потерпілому, відсутність з боку ОСОБА_8 претензій матеріального характеру, та враховує відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому, колегія суддів враховує провокативну поведінку потерпілого, яка передувала вчиненню даного злочину.

Зважаючи на вказане колегія суддів приходить переконання, що обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.121 КК України, у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

При цьому, згідно зі статтею 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів зауважує, що підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду ґрунтується на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо.
Тому, враховуючи встановлені обставини кримінального провадження у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що після вчинення даного злочину пройшов значний проміжок часу, протягом якого обвинувачений не притягався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, його молодий вік, соціальні зв`язки він працевлаштований, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, колегія суддів приходить переконання про можливість виправлення ОСОБА_5 без реального відбування покарання зі встановленням йому іспитового строку тривалістю 3 роки, який є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Таке покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання.

Водночас, ні в апеляційній скарзі, ні під час апеляційного розгляду прокурор не змогла довести необхідності призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання та можливість його виправлення лише в умовах ізоляції від суспільства.

Також, у відповідності до ч.1 ст.127 КПК підозрюваний, обвинувачений а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення.

Згідно матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 на стадії судового розгляду відшкодував КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» витрати на лікування потерпілого ОСОБА_8 в сумі 10437 грн., однак місцевий суд при ухваленні даного вироку повторно стягнув з обвинуваченого на користь лікарні вказані витрати. За таких обставин, у задоволенні цивільного позову КЗ «Луцька міська клінічна лікарня» до ОСОБА_5 слід відмовити за безпідставністю.

З огляду на викладене, на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни цього вироку в частині призначеного покарання, оскільки воно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404,407,409,418,419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити, апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково, а у задоволенні апеляційної скарги прокурора ОСОБА_10 відмовити.
Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2018 року стосовно ОСОБА_5 в частині призначеного покарання змінити.
Визнати ОСОБА_5 засудженим за ч.1 ст.121 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи.
У задоволенні цивільного позову Комунального закладу «Луцька міська клінічна лікарня» до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 10437 грн. відмовити.
Врешті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3