Дата документу 15.02.2021 Справа № 311/4337/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/4337/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/478/21 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції з приміщенням Державної установи «Вільнянська установа виконання покарань № 11»),

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції із приміщенням Василівського районного суду Запорізької області),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Новоалтайськ Алтайського краю РФ, українець, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, працюючий слюсарем автотранспортної майстерні у ТОВ «Автотранспасажир-плюс», одружений, маючий малолітню доньку, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання 28 січня 2020 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за наступних обставин.
17 липня 2019 року, приблизно об 11 годині, ОСОБА_7 , знаходячись в приміщені житлового будинку за місцем свого тимчасового мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи з прямим умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до останньої, умисно наніс ОСОБА_10 ступнями ніг множинну кількість ударів в область тулуба, чим спричинив ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді: закритої тупої травми тулуба у вигляді крововиливу в лівій задньобоковій поверхні тулуба, розриву капсули та тканини селезінки, крововиливів в діафрагмі зліва, в хвосту підшлункової залози, в корені товстої кишки, в серозній оболонці шлунку, яке супроводжувалося вилиттям у черевну порожнину (загалом 4000 мл) рідкої крові, та призвело до розвитку шоку, які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, в даному випадку від яких 19 липня 2019 року, о 5 год. 50 хв., у відділенні анестезіології та інтенсивної терапії КУ «Дніпрорудненська міська лікарня» Дніпрорудненської міської ради, настала смерть ОСОБА_9 .
В апеляційній скарзі обвинувачений просить взяти до уваги, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має постійну роботу, де також характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, не має не знятих чи не погашених судимостей.
Крім того вказує, що одразу після події він викликав швидку та допомагав доставити свою дружину до лікарні.
Звертає увагу, що його дружина раніше неодноразово скаржилась на болі в області живота, що можуть підтвердити його сусіди, але суд першої інстанції цього до уваги не взяв та сусідів не опитав.
Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, прокурора, який вирок суд вважав законним, обґрунтованим та заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, виклавши їх у вироку.
В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілої, свідка та дослідженими у судовому засіданні документами.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 в присутності захисника адвоката ОСОБА_8 пояснив, що він під час сварки зі своєю дружиною ОСОБА_9 , наніс останній не менше 3 ударів кулаком правої руки в область живота спереду, а після того, як вона впала на підлогу, наніс їй ще не менше 4 ударів правою ногою по тулубу, після чого пішов спати. Через деякий час його розбудила ОСОБА_11 та сказала, що викликала поліцію та швидку медичну допомогу для своєї доньки.
Таким чином, у суді першої інстанції обвинувачений не заперечував факт заподіяння ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть, повідомив конкретні обставини нанесення ударів, їх механізм, локалізацію та кількість, а також підтвердив, що швидку допомогу та поліцію викликав не він, а матір потерпілої ОСОБА_9 .

Проте, після постановлення обвинувального вироку та призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, в апеляційній скарзі обвинувачений виклав позицію, яка зводилась до того, що у ОСОБА_9 за декілька неділь до вказаної події болів живіт, а швидку допомогу викликав саме він та приймав участь у доставленні ОСОБА_9 до лікарні.

Апеляційним судом перевірено такі доводи ОСОБА_7 , і враховуючи його показання, які без жодних сумнівів доводять, що саме від дій обвинуваченого настала смерть ОСОБА_9 , колегія суддів приходить до висновку, що така позиція є лише способом захисту з метою уникнення або пом`якшення призначеного покарання за вчинення умисного тяжкого злочину.
У суді першої інстанції обвинувачений свою вину визнав у повному обсязі, самостійно надав логічні та послідовні пояснення з приводу обставин вчинення злочину, добровільно надавав конкретні відповіді на уточнюючі запитання учасників судового засідання, а тому вказані показання жодним чином не виглядають надуманими та такими, що надані з метою обмовити себе, і сумнівів у їх правдивості у колегії суддів, так само, як і у суду першої інстанції, не викликають.

Потерпіла ОСОБА_11 у суді першої інстанції показала, що їй на мобільний телефон зателефонувала донька ОСОБА_9 та сказала, що вона помирає, просила врятувати та забрати її. Після цього вона відразу поїхала до своєї доньки, а коли приїхала, то побачила, що ОСОБА_9 знаходилася в будинку, була у свідомості, а ОСОБА_7 спав на дивані. ОСОБА_11 викликала швидку медичну допомогу та поліцію. Коли приїхали працівники поліції, обвинувачений намагався втекти з будинку, поліцейські наздогнали його та повернули до будинку. Обвинувачений повідомив, що саме він побив ОСОБА_9 , удари наносив кулаками рук та ногами по голові, обличчю, тулубі, животі, кінцівкам. Потерпіла просила суд першої інстанції призначити обвинуваченому суворе покарання, пов`язане із позбавленням волі.
Свідок ОСОБА_12 у суді першої інстанції показав, що на мобільний телефон його дружини ОСОБА_11 подзвонила його донька ОСОБА_9 та попросила забрати з села, оскільки чоловік ОСОБА_7 її б`є.
Підстав не довіряти показанням вищевказаних потерпілої та свідка, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та приведені до присяги, у суду не було, а в апеляційній скарзі не вказані ймовірні причини обмови обвинуваченого з боку потерпілої та свідка.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи, а саме: протоколи огляду місця події від 19 липня 2019 року та 21 липня 2019 року, протокол слідчого експерименту від 27 вересня 2019 року, висновки експерта № 255 від 29 серпня 2019 року, № 352/к від 18 жовтня 2019 року та № 53Д від 12 жовтня 2019 року (т. 1, а.с. 121-123, 126-140, 141-148, 156-161, 162-176, 177-182), яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що саме обвинувачений ОСОБА_7 заподіяв ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.

Колегія суддів також враховує позицію ОСОБА_7 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після вчинення вказаної події, так і на стадії досудового розслідування під час проведення усіх слідчих дій за його участі, у тому числі слідчого експерименту, а також протягом судового розгляду, категорично надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин вчиненого ним злочину, механізму нанесення ударів та їх кількості, локалізації тілесних ушкоджень.

Спростовані матеріалами провадження і доводи обвинуваченого з приводу того, що його дружина раніше неодноразово скаржилась на болі в області живота, чим обвинувачений фактично заперечував наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеними ним ударами ОСОБА_9 та настанням смерті останньої.
Так, на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду сторона захисту взагалі не висувала такої версії щодо причин смерті ОСОБА_9 , не просила допитати будь-яких свідків, яким були б відомі обставини наявності захворювань у неї.
На користь такої версії обвинуваченого також жодним чином не свідчать висновки експертів, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Зокрема з висновку експерта № 255 від 29 серпня 2019 року вбачається, що смерть ОСОБА_13 настала від закритої тупої травми тулуба у вигляді крововиливу в лівій задньобоковій поверхні тулуба, розриву капсули та тканини селезінки, крововиливів в діафрагмі зліва, в хвосту підшлункової залози, в корені товстої кишки, в серозні оболонці шлунку, яке супроводжувалося вилиттям крові у черевну порожнину (в загалом 4000 мл рідкої крові), та призвело до розвитку шоку. Закрита тупа травма тулуба утворилася зажиттєво незадовго (не більш 4-6 годин) до моменту надходження потерпілої в медичний заклад (17.07.2019 року о 15.40год), має ознаки в сукупності як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, в даному випадку, що причинили смерть, і знаходяться в прямому причинному зв`язку з її настанням. Пошкодження, виявлені у ОСОБА_13 , виникли від дії тупих з обмеженої травмуючою поверхнею предметів (предмету) в нижню частину лівої бічної поверхні грудної клітки у напрямку ззовні всередину як при нанесенні ударів, так й при ударах об такі предмети в результаті падіння (падінь) з вертикального або близького до такого положення. До таких предметів можна віднести кулаки, взуті ноги тощо (т. 1, а.с. 156-161).
З висновку експерта № 53Д від 12 жовтня 2019 року вбачається, що смерть ОСОБА_13 настала від закритої тупої травми тулуба у вигляді крововиливу в лівій задньобоковій поверхні тулуба, розриву капсули та тканини селезінки, крововиливів в діафрагмі зліва, в хвосту підшлункової залози, в корені товстої кишки, в серозні оболонці шлунку, яке супроводжувалося вилиттям крові у черевну порожнину (в загалом 4000 мл рідкої крові), та призвело до розвитку шоку. Пошкодження, виявлені у ОСОБА_13 , могли утворитися так як вказує підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту 27.09.2019 року та в протоколі допиту від 31.08.2019 року. Не виключна можливість утворення вище зазначених пошкоджень в результаті падіння (падінь) з вертикального або близького до такого положення та ударом об тупий предмет нижньою частиною лівої бічної поверхні грудної клітки. Ударних впливів було не менше одного (т. 1, а.с. 177-182).
На переконання колегії суддів, вищевказаними висновками експертів повністю підтверджується те, що смерть ОСОБА_13 настала саме від дії тупих з обмеженої травмуючою поверхнею предметів (кулаки, взуті ноги), і враховуючи, що сам обвинувачений підтвердив факт нанесення ОСОБА_10 3 ударів кулаком правої руки в область живота спереду та не менше 4 ударів правою ногою по тулубу, доводи про болі в області живота ОСОБА_13 , які остання відчувала задовго до події, є неспроможними.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він особисто викликав швидку та допомагав доставити свою дружину до лікарні, оскільки така версія спростовується як показаннями потерпілої ОСОБА_11 так і показаннями самого обвинуваченого, які пояснили, що ОСОБА_7 після нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень пішов спати, а швидку допомогу та поліцію викликала ОСОБА_11 ..
Вказаний факт також підтверджується аудіозаписами повідомлень про виклик на спецлінії «102» та «103», відповідно до яких, саме ОСОБА_11 повідомила про те, що чоловік б`є дружину та дитину (т. 1, а.с. 210-213).
Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку обвинуваченого є суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, визнання вини та вибачення перед потерпілою за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, проте раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, не знятих та не погашених судимостей не має, займається суспільно-корисною працею, офіційно працевлаштований, має постійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, має постійне місце реєстрації, але постійного місця проживання не має, за місцем проживання характеризується посередньо, має малолітню дитину, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також думку потерпілої, яка просила призначити обвинуваченому суворе покарання.

Колегія суддів також враховує те, що хоча обвинувачений в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, проте раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, раніше вже двічі відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про те, що належних висновків він для себе не зробив та на шлях виправлення ставати не бажає, що у сукупності свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений не має стійких соціальних зв`язків, вчинив злочин щодо своєї дружини, яка внаслідок протиправних дій обвинуваченого померла, і як наслідок, позбавив свою малолітню дитину рідної матері, у зв`язку з чим, дитина перебуває в центрі соціально-психологічної реабілітації.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, і підстави для пом`якшення йому розміру призначеного покарання, відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання не в максимальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на обставини вчиненого кримінального правопорушення та непоправні наслідки від його вчинення у вигляді смерті людини, а також дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 8 років 6 місяців позбавлення волі, яке на переконання колегії суддів не є явно несправедливим через суворість.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого з приводу неналежного врахування судом першої інстанції того, що він позитивно характеризується за місцем проживання, має постійну роботу, де також характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, не має не знятих чи не погашених судимостей, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував всі обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання не в максимальних межах санкції.

Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду також не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И ЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 18 листопада 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4