Номер провадження 11-кп/816/685/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Сексуальне насильство
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника малолітньої потерпілої ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,

законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинуваченого ОСОБА_12

розглянула у закритому судовому засіданні в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_12 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12.02.2021 року, відносно

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, не одруженого, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 153 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_12 в якій він просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12.02.2021 року скасувати, у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, а матеріали кримінального провадження просив повернути на досудове розслідування (а.с. 149 т. 2).

В подальшому обвинувачений ОСОБА_12 доповнив свою апеляційну скаргу вимогами дослідити всі матеріали кримінального провадження в тому числі звукозаписи судових засідань та скасувати вирок суду з направленням матеріалів кримінального провадження на досудове розслідування через незаконність такого вироку та через порушення його прав (а.с. 199 т. 2).

Даним вироком ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України та призначено йому покарання у виді 9 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_12 визначено рахувати з 23.08.2019 року.

Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_8 , та стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 200 000 грн в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_8 моральної шкоди.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_12 наголошував про свою невинуватість. Вважав, що ні суд першої інстанції, ні слідчий не дослідили та не проаналізували всіх доказів його вини.

Так, обвинувачений звертав увагу на дії матері малолітньої потерпілої, яка, у разі існування криків чи плачу доньки, будучи в сусідній кімнаті на допомогу не прийшла, у разі наявності ушкоджень в дитини до лікарні не зверталась та від дачі пояснень відмовилась, оскільки точно знає про те, що злочину він ОСОБА_12 не вчиняв. Більше того, відповідно до висновку експерта № 577 від 22.08.2019 року, наявні в дитини ушкодження могли утворитися і від дії матері чи бабусі під час виконання гігієнічних процедур. Допитаний судом експерт ОСОБА_13 зазначив, що проникнення в тіло потерпілої не було, що узгоджується і з висновком експерта № 710 від 16.10.2019 року, а висновки імунологічних досліджень № 814, 815 не містять інформації щодо предмету доказування.

Щодо огляду місця події 20.08.2019 року, то обвинувачений звертав увагу на те, що в ході цього огляду нічого виявлено не було, а сам протокол такої процесуальної дії містить не зрозумілий зміст. Більше того, огляд проводився з порушенням без участі прокурора, захисника, потерпілої, її законного представника, понятих, експерта, були присутні тільки він ОСОБА_12 , його співмешканка ОСОБА_14 , слідчий та поняті. Вказане залишилось поза увагою суду, який не виніс ухвалу якою б зобов`язав прокурора повноцінно дослідити всі обставини справи. Суд не зазначив того, чому бере до уваги одні докази та відкидає інші.

Також обвинувачений переконаний, що експертизи в даному кримінальному провадженні проведено не повноцінно. Не було перевірено його обвинуваченого версії. Зокрема, експертом не повно проведено імунологічні експертизи з участю потерпілої ОСОБА_8 , яка могла самостійно завдати собі тілесних ушкоджень, або ж, як вказувалося вище, їх могли завдати мати чи бабуся. Всіх цих осіб слідство мало допитати на детекторі брехні та з`ясувати можливу причетність до злочину інших осіб.

Щодо пояснень свідка ОСОБА_15 , які суд взяв до уваги, то вони безпідставні, оскільки вона взагалі проживає в м. Конотоп та їй нічого не може бути відомо щодо обставин справи.

Свідок ОСОБА_16 (його обвинуваченого ОСОБА_12 ) брат, надав суду пояснення щодо тих обставин, які йому відомо зі слів інших осіб, та охарактеризував його - обвинуваченого з позитивної сторони. Суд до пояснень цього свідка віднісся критично з огляду на родинні зв`язки.

Щодо пояснень потерпілої ОСОБА_8 та її бабусі, то вони спочатку вказували про те, що мало місце сексуальне насильство з проникненням в тіло, однак потім свої покази змінили.

Щодо пояснень ОСОБА_17 працівника соціального центру, то вона вказувала лише про те, що за заявою дідуся ОСОБА_18 в лютому 2019 року проводилась перевірка родини малолітньої, її матері та його обвинуваченого, проти якої він обвинувачений нібито заперечував, а за наслідками розгляду заяви була передана інформація для вжиття заходів реагування до служби у справах дітей Сумської міської ради.

Всі вказані порушення, на переконання обвинуваченого істотно вплинули на справедливість у прийнятті судом рішення.

В доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений стверджував про порушення процедури вручення йому копій обвинувальних актів, зокрема ст.ст. 110, 291 КПК України та про порушення його права на захист, оскільки в них:

- викладено фактичні обставини справи, які прокурор вважає встановленими;

- дані, які стали підставою для початку досудового розслідування;

- його покази, які він ОСОБА_12 надавав в якості підозрюваного по кожному епізоду і які слідчим були проведені слідчі дії щодо усунення протиріч між його обвинуваченого показами та показами потерпілої та не вказано аргументів які б спростовували його обвинуваченого пояснення;

- слідчий та прокурор не вказав на основі яких доказів вони дійшли висновку про його винуватість, зокрема з посиланням на аркуші справи де існують такі докази.

Також, на переконання обвинуваченого, обвинувальні акти побудовані на припущеннях, а саме з посиланням на висновок експерта № 577, який сам винесений на таких же припущеннях.

Звертав увагу, що після отримання обвинувального акту, суд повинен був перевірити його на відповідність вимогам ст. 291 КПК України, однак не зважаючи на існування вказаних ним вище порушень, суд цього не виконав.

Наголошував, що все обвинувачення побудовано на припущеннях і докази його вини в інкримінованому злочині відсутні.

Також, захисником було подано доповнення до апеляційної скарги обвинуваченого, зміст якого співпадав з тими доводами про які сам обвинувачений вів мову в своїй апеляційній скарзі.

Однак крім цього захисник звертала увагу на існування між бабусею дитини та обвинуваченим напружених стосунків, які і стали підставою для обмови останнього у вчиненні злочину. Більше того, оскільки бабуся займалася вихованням дівчинки вона могла на неї впливати, а тому могла вговорити дитину надати неправдиві пояснення, оскільки мала на меті забрати дівчинку від матері.

Звертала увагу, що судом не встановлено, яким чином бабуся ОСОБА_10 проводила огляд дитини. Суд не правильно оцінив висновок експерта № 710 від 16.10.2019 року та не звернув уваги на те, що в ньому вказано «спричинення зазначених в обвинуваченні тілесних ушкоджень не супроводжувалось вагінальним чи анальним проникненням». Вказаний факт підтвердив і експерт. В самому ж висновку зазначено, що ушкодження в дитини могли утворитися і від дій матері чи бабусі в ході виконання гігієнічних процедур.

Також, захисник вважала, що суд не взяв до уваги і висновки імунологічних експертиз № 814, 815.

Сторона захисту просила врахувати характеризуючі особу обвинуваченого дані, документи щодо стану здоров`я батьків, а також матеріали, що підтверджують напруженість стосунків обвинуваченого з родиною дівчинки (а.с. 205 т. 2).

В поданих на апеляційну скаргу обвинуваченого запереченнях представник малолітньої потерпілої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 вимоги апеляційної скарги обвинуваченого вважала безпідставними, просила їх залишити без задоволення, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12.02.2021 року відносно ОСОБА_12 без зміни (а.с. 167 т. 2).

Інші учасники кримінального провадження - прокурор, представник і законний представник малолітньої потерпілої, а також захисник обвинуваченого апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

Як встановлено судом першої інстанції 18.08.2019 року близько 13.00 год. ОСОБА_12 , перебував в АДРЕСА_2 , разом з малолітньою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є донькою його співмешканки ОСОБА_14 , що в цей час перебувала в іншій кімнаті.

Достовірно знаючи вік ОСОБА_8 6 років, ОСОБА_12 умисно, погрожуючи ОСОБА_8 фізичним насильством наказав їй лягти до нього в ліжко, де вчинив відносно останньої насильницькі дії сексуального характеру не пов`язані з вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням пальця руки без згоди особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, чим спричинив малолітній фізичну біль та легкі тілесні ушкодження які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 577 від 22.08.2019 року, утворилися понад одну дві доби від дії тупого предмету (можливо пальцями рук) і вказують на його механічні дії.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_11 , які вимоги апеляційної скарги підтримали, просили вирок суду скасувати та призначити в суді новий судовий розгляд даного кримінального провадження, думки прокурорів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , представника та законного представника малолітньої потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що єдиним хто оскаржив вирок суду є обвинувачений, який категорично не погоджувався з визнанням його винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 153 КК України, а тому просив вирок суду скасувати і матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_12 заявляв клопотання про дослідження доказів у матеріалах кримінального провадження. З метою встановлення того, які саме докази потрібно дослідити, колегією суддів до обвинуваченого було поставлено уточнююче запитання, на яке ОСОБА_12 відповів, що всі докази мають бути пере досліджені судом першої інстанції при новому судовому розгляді. Повторно досліджувати докази в ході апеляційного перегляду вироку не вважав за потрібне.

З огляду на таку позицію обвинуваченого, яка фактично зводиться до відмови від підтримки клопотання про повторне дослідження доказів, колегія суддів вважає за необхідне переглянути вирок суду першої інстанції виключно у відповідності до заявлених апелянтом вимог його апеляційної скарги, що узгоджується зі ст. 404 КПК України.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів перевіривши матеріали кримінального провадження та зміст вироку вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом.

Зібрані досудовим слідством докази в сукупності вказують на вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 153 КК України, а саме вчинення відносно малолітньої ОСОБА_8 сексуального насильства.

Як вбачається з матеріалів справи обвинувачений ОСОБА_12 як на даний час на момент перегляду справи апеляційним судом, так і тоді при безпосередньому її розгляді судом першої інстанції, своєї вини у вчиненому не визнав, в суді вказав, що жодних дій, описаних в обвинуваченні не вчиняв та від дачі пояснень суду першої інстанції відмовився.

В апеляційній скарзі обвинувачений вже наводить ряд пояснень щодо інкримінованого йому злочину, знову ж таки наголошує на своїй не причетності, вказує на відсутність доказів його вини, висловлює припущення про можливе утворення тілесних ушкоджень в потерпілої зовсім в інший спосіб, від дій інших осіб (матері, бабусі), ставить під сумнів достовірність пояснень малолітньої, її законного представника і свідків, припускає, що його навмисно оговорено рідними дівчинки через неприязні стосунки в їх сім`ї.

Перевіривши такі доводи обвинуваченого в сукупності з матеріалами кримінального провадження колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив, що незважаючи на повне не визнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 4 ст. 153 КК України, а саме вчинення відносно малолітньої потерпілої сексуального насильства, його вина у вчиненому підтверджується

поясненнями законного представника малолітньої потерпілої, свідків та долученими до матеріалів кримінального провадження та дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема висновками експертиз.

Так, законний представник потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_10 суду пояснювала, що її донька ОСОБА_14 з їх онукою - малолітньою ОСОБА_8 почала співмешкати з ОСОБА_12 . Стосунки між ними склались напружені, оскільки на думку свідка не забезпечувались належні умови проживання та виховання дитини. В серпні 2019 року вона під час розмов по телефону просила доньку віддати їй онуку для підготовки до школи, але ОСОБА_14 заперечувала проти цього, всіляко ухилялась. Коли 19 серпня 2019 року ОСОБА_10 прийшла додому до доньки, то остання спочатку все одно не хотіла віддавати дитину, але потім погодилась. По дорозі додому її онука ОСОБА_19 почала скаржитись на біль в животі, а вдома, коли почали купатись та коли ОСОБА_20 присіла в ванну, то розплакалась та жалілась на біль в області промежини. При огляді дитини ОСОБА_10 помітила у неї почервоніння в області статевих органів, а ОСОБА_20 розповіла, що ОСОБА_12 грав з нею в «щекоталки», погрожував покарати її, змусив лягати з ним у ліжко, проводив боляче рукою в області статевих органів та позаду. Мати при цьому була в іншій кімнаті. Після цього вона з чоловіком ( ОСОБА_18 ) звернулись до лікарні та до поліції.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_18 підтвердив покази ОСОБА_10 , показавши додатково, що їх донька ОСОБА_14 почала проживати з ОСОБА_12 приблизно з 2018 року, також підтвердив покази ОСОБА_10 щодо напружених стосунків з донькою та її співмешканцем ОСОБА_12 .

Свідок ОСОБА_15 сестра ОСОБА_18 , також в суді першої інстанції підтвердила покази ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , в частині обставин вчинених відносно малолітньої ОСОБА_21 дій зі сторони ОСОБА_12 , про що їй стало відомо зі слів ОСОБА_20 .

Покази вказаних осіб суд першої інстанції визнав такими, що узгоджуються з показами малолітньої ОСОБА_8 , які та надавала суду вказуючи, що ОСОБА_12 грав з нею в «щекоталки», залазив рукою в білизну, боляче щипав там (в області статевих органів), торкався пальцем, боляче надавлював в зазначеній області, вона просила не робити це, оскільки не бажала, а він казав, що поставить її у куток.

Вивчивши викладені пояснення, достовірність яких обвинувачений ОСОБА_12 ставив під сумнів, за наведених вище обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вони логічні, послідовні, узгоджуються як між собою так і з іншими матеріалами справи (експертизами) і як результат, правильно покладені судом в основу вироку.

Викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого твердження в частині того, що його оговорюють через напружені і неприязні стосунки, що склалися між ним та батьками співмешканки, то їх колегія суддів не може визнати обґрунтованими, оскільки ці твердження спростовуються висновками експертиз, які також правильно враховано судом першої інстанції при винесенні вироку.

Так, висновком комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 420 від 26 вересня 2019 року підтверджено, що ОСОБА_8 підвищеної схильності до фантазування не виявляє, здатна правильно сприймати, запам`ятовувати та відтворювати обставини, що мають значення для справи та здатна давати щодо них відповідні покази, як і не могла розуміти характер та значення скоюваних з нею дій, тому не могла здійснювати активний, повноцінний опір, а діяла в межах ресурсів власної особистості (плакала, кричала), що свідчить про те, що відсутні у суду підстави для недовіри показам як малолітньої так і згаданих вище свідків та в достатній мірі підтверджує вчинення саме ОСОБА_12 інкримінованих в провину дій.

Також, згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 416 від 23 вересня 2019 року, обвинувачений ОСОБА_12 виявляє ознаки інфантильного розладу особистості, може усвідомлювати свої дії та керувати та був здатен на це на час вчинення інкримінованого в провину злочину, а застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Крім цього, актом судово-медичного обстеження № 568 від 22 серпня 2019 року та висновком експерта № 577 від 22 серпня 2019 року встановлені наявність у малолітньої ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, їх характер ступінь тяжкості, та локалізація, які відповідають наведеним пошкодженням в обвинуваченні та утворення яких характерне при вчиненні насильницьких дій сексуального характеру.

При цьому, висновком експерта № 710 від 16 жовтня 2019 року підтверджено, що спричинення зазначених в обвинуваченні тілесних ушкоджень не супроводжувалось вагінальним чи анальним проникненням, що також підтверджує позицію сторони обвинувачення про те, що вчинення зазначених дій, інкримінованих в провину ОСОБА_12 за наведених вище обставин, відбулось без проникненням в тіло малолітньої.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що цей висновок експерта не суперечить згаданому висновку судово-медичної експертизи № 577 від 22 серпня 2019 року, оскільки по-перше, на вирішення експертів при проведенні експертного дослідження № 577 не ставилось питання стосовно проникнення в тіло потерпілої, а по-друге, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 переконливо повідомив суду про те, що висновків про відсутність проникнення в тіло малолітньої ОСОБА_8 він дійшов з огляду на те, що проникнення в такому віці в тіло дитини без порушення дівочої пліви є малоймовірним та, навіть за умови зупинки зловмисника при торканні пліви (без її порушення), це залишило б відповідні сліди, який в цій ситуації виявлено (встановлено) не було.

Щодо тверджень сторони захисту, які були висловлені в суді першої інстанції в ході розгляду справи, та про які також вів мову обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, що згаданий висновок експерта спростовує провину обвинуваченого, з огляду, що в ньому застережено про те, що не виключена можливість утворення згаданих ушкоджень від дій матері чи бабусі під час виконання гігієнічних процедур, колегія суддів, як і суд першої інстанції, вважає безпідставним, оскільки висновок експертизи і цій частині ( ушкодження від дій матері чи бабусі) повністю спростовується вищезазначеними доказами в кримінальному провадженні, якими в достатній мірі підтверджено вчинення саме ОСОБА_12 зазначених в обвинуваченні дій, та як наслідок виникнення у малолітньої вказаних ушкоджень.

Переконливих підстав для недовіри наведеним доказам чи щодо їх неналежності та недопустимості, судом не встановлено, як не встановлено таких і колегією суддів в ході апеляційного перегляду матеріалів справи.

Інші докази по справі, як правильно вказав суд першої інстанції, не спростовують зазначених висновків та доказів, якими підтверджені та встановлені вказані обставини.

Так, свідок ОСОБА_17 працівник соціального центру, підтвердила лише ті обставини, що за заявою ОСОБА_18 в лютому 2019 року проводилась перевірка родини, в якій проживала малолітня потерпіла (разом з матір`ю ОСОБА_14 та обвинуваченим), проти якої заперечував саме обвинувачений, а за наслідками розгляду заяви була передана інформація для вжиття заходів реагування до Служби у справах дітей Сумської міської ради.

Свідок ОСОБА_14 на підставі ст. 63 Конституції України відмовилась від дачі показань, при цьому на переконання суду це жодним чином не говорить на користь як обвинуваченого, так і матері малолітньої потерпілої, яка в такий спосіб не побажала дати покази для прояснення згаданих в обвинуваченні подій.

Свідок ОСОБА_16 брат обвинуваченого, дав суду покази щодо обставин, які характеризують обвинуваченого з позитивної сторони, а про обставини, зазначені в обвинуваченні, йому відомо зі слів сторонніх осіб. Проте, ці покази не спростовують зазначених висновків суду про доведеність вини ОСОБА_12 , з огляду по-перше на те, що свідок не проживав при обставинах зазначених в обвинуваченні разом зі своїм братом та не був безпосереднім очевидцем вказаних подій, а по-друге, його покази викликають у суду критичне відношення, враховуючи певну зацікавленість цього свідка внаслідок родинних стосунків.

Про пояснення вказаних свідків вів мову і обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, однак всі його доводи в частині цих пояснень зводились виключно до викладу аналогічного їх змісту тому, що зазначив суд першої інстанції у своєму вироку. При цьому, інших обставин, які б з цих пояснень вплинули б на правильність встановлення судом його вини в інкримінованому злочині обвинуваченим не зазначено.

Також, суд першої інстанції звернув увагу і на докази подані стороною захисту, а саме: характеризуючі дані обвинуваченого, документи стосовно стану здоров`я батьків ОСОБА_12 , а також матеріали по розгляду заяв з приводу неправомірних на думку заявників дій по відношенні один до одного як зі сторони ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , так і зі сторони дідуся малолітньої потерпілої ОСОБА_18 , висновок Служби у справах дітей. Вказані матеріали суд правильно розцінив такими, що не спростовують зазначених вище доказів, що були покладені судом в основу вироку на підтвердження вини обвинуваченого.

Вказані матеріали можуть підтверджувати напружені стосунки між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 з одного боку та їх донькою ОСОБА_14 та ОСОБА_12 з іншого, чого ніхто зі сторін в суді першої інстанції не заперечував, а обвинувачений прямо вказував про це в своїй апеляційній скарзі, однак, як правильно зазначив суд першої інстанції, вони не спростовують факту вчинення обвинуваченим неправомірних дій по відношенні до малолітньої ОСОБА_8 .

Щодо висновків імунологічних експертних досліджень №№ 814, 815, то вони не містять в собі інформації щодо предмета доказування, а тому суд першої інстанції їх в основу вироку, як доказ вини обвинуваченого, не брав, про що прямо вказав у вироку.

Сам же обвинувачений в апеляційній скарзі вказану обставину зазначив, однак колегія суддів не може визнати її такою, що виступає доказом його не винуватості чи істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, які допустив суд першої інстанції, на думку обвинуваченого. Відсутність у висновках інформації щодо предмета доказування не виступає беззаперечним доказом не винуватості ОСОБА_12 , а лише вказує на існування такого факту, який жодним чином не впливає на результати інших експертиз.

Твердження обвинуваченого про те, що експертом не повно проведено імунологічні експертизи з участю потерпілої ОСОБА_8 , колегія суддів вважає безпідставними з огляду на викладені вище обставини.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого в частині огляду місця події 20.08.2019 року та щодо протоколу такого огляду, який на його думку був складений з порушеннями, то колегія судів звертає увагу, що даний процесуальний документ судом першої інстанції як доказ вини обвинуваченого в основу вироку покладений не був.

Також, в доповненнях до апеляційної скарги обвинувачений стверджував про порушення процедури вручення йому копії обвинувального акту і про недоліки обвинувального акту. Однак перевіривши і ці твердження обвинуваченого колегія суддів жодних порушень не виявила.

Зокрема, статтею 291 КПК України встановлені вимоги до обвинувального акту та до реєстру матеріалів досудового розслідування. Так, обвинувальний акт має містити такі відомості (серед іншого): 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статі) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до ст. 293 КПК України одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобовязаний під розписку надати його копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу), його захиснику, законному представнику.

Крім того відповідно до положень п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні, суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_12 містить усі необхідні відомості, які передбачено нормою статті 291 КПК України.

Вказаний обвинувальний акт підписано слідчим, який його склав та прокурором, який обвинувальний акт затвердив, до обвинувального акту додано усі передбачені кримінальним процесуальним законом додатки.

Крім того в матеріалах кримінального провадження містяться розписки обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника про отримання копій обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. При цьому, отримавши під розписку обвинувальний акт, як обвинувачений так і його захисник зауважень щодо нього не висловлювали, як не вказували про них в ході підготовчого судового засідання, на стадії якого і віднесено вирішення питань такого роду. Про існування недоліків в обвинувальному акті обвинувачений згадав на стадії апеляційного перегляду справи, що колегія суддів розцінює як незгоду обвинуваченого з встановленими фактичними обставинами справи, які суд, за вказаних вище обставин, визнав доведеними.

З огляду на викладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зазначені обставини вчиненого діяння встановлені, факт скоєння ОСОБА_12 цього кримінального правопорушення доведений, і його дії правильно кваліфіковані судом за ч. 4 ст. 153 КК України, оскільки доведено та встановлено, що ОСОБА_12 своїми умисними діями, що виразились у вчиненні насильницьких дій сексуального характеру по відношенні до малолітньої ОСОБА_8 незалежно від її добровільної згоди та не пов`язаних із проникненням в її тіло, вчинив сексуальне насильство, кваліфікуючою ознакою якого є вчинення таких дій щодо особи, яка не досягла чотирнадцятирічного віку, незалежно від її добровільної згоди.

Щодо виду та міри призначеного обвинуваченому ОСОБА_12 покарання то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз?яснень, які наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Водночас суди мають враховувати вимоги й вимоги Кримінально-процесуального кодексу України стосовно призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_12 суд першої інстанції достатньо виконав вимоги ст.ст. 50, 65, 66 та 67 КК України, врахувавши значну ступінь суспільної небезпечності скоєного злочину та його характер, зумовлений вчиненням діяння відносно малолітньої дитини, яке здатне заподіяти на все життя дитині психологічної травми, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, відсутність у ОСОБА_12 осуду морально-етичної сторони своєї неправомірної поведінки всупереч встановленим та доведеним обставинам справи, характеризуючі особу обвинуваченого дані - що він є не судимою особою, офіційно не одружений, за місцем проживання характеризується посередньо, а за місцем роботи позитивно та дійшов правильного висновку, що виправлення ОСОБА_12 можливе лише з призначенням покарання у виді позбавлення волі в межах строку наближеного до максимального визначеного в санкції ч.4 ст. 153 КК України в редакції, яка діяла на момент вчинення ОСОБА_12 даного злочину у виді 9 років позбавлення волі.

Щодо доводів сторони захисту, яка просила врахувати характеризуючі особу обвинуваченого дані, документи щодо стану здоров`я батьків, а також матеріали, що підтверджують напруженість стосунків обвинуваченого з родиною дівчинки, то колегія суддів звертає увагу на те, що всі дані, які б характеризували обвинуваченого судом першої інстанції вже враховано, а стан здоров`я батьків обвинуваченого та факт напружених стосунків між обвинуваченим і родиною дівчинки не може виступити підставою для зміни призначеного йому покарання. Більше того, захисником не надано відомостей та доказів про те, про який саме стан здоров`я батьків обвинуваченого вона веде мову.

Колегія суддів вважає, що призначене судом покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів і підстав для його зміни не вбачає.

Також, судом першої інстанції було частково задоволено цивільний позов ОСОБА_10 , в інтересах ОСОБА_8 , та стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 200 000 грн в рахунок відшкодування завданої ОСОБА_8 моральної шкоди.

Вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову учасниками кримінального провадження не оскаржувався, а тому з урахуванням ст. 404 КПК України підстав для його перегляду колегія суддів не вбачає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення про винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 153 КК України, суд дійшов на підставі глибокого та детального аналізу сукупності доказів у справі з точки зору їх допустимості, належності, логічності та взаємозв`язку.

Тому, постановлений відносно ОСОБА_12 вирок є законним і обґрунтованим, підстави для його зміни чи скасування відсутні, а тому апеляційна скарга обвинуваченого з доповненнями задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 12.02.2021 року відносно ОСОБА_12 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_12 на цей вирок без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_12 , який утримується під вартою, протягом трьох місяців з моменту вручення йому її копії.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4