УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

його захисника ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000103, яке внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань від 13 грудня 2012 року з обвинувальним актом, який надійшов з Володимир-Волинської місцевої прокуратури відносно ОСОБА_4 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 172, ч.1 ст. 192, ч.1 ст. 358 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Кримінальна справа відносно директора ПП «Волинь-спецтрансбуд», а також директора ПП «Креатив центр - Волинь» ОСОБА_4 була порушена Володимир-Волинським міжрайонним прокурором 19 березня 2010 року за ч.1 ст.172 КК України (т.1 а.к.с.86).

Постановою старшого слідчого Володимир-Волинської міжрайонної прокуратури ОСОБА_7 від 01 червня 2010 року діяння ОСОБА_4 перекваліфіковані на ч.2 ст.172 КК України (в редакції, яка існувала до 01 січня 2015 року) (т.1 а.к.с. 178).

Постановою старшого слідчого Володимир-Волинської міжрайонної прокуратури ОСОБА_7 ОСОБА_4 притягнуто у даній кримінальній справі як обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.172 КК України (в редакції, яка існувала до 01 січня 2015 року).

28 вересня 2010 року постановою старшого слідчого Володимир-Волинської міжрайонної прокуратури ОСОБА_7 обвинуваченого ОСОБА_4 оголошено в розшук у зв`язку із не встановленням його місця перебування (т.1 а.к.с.212), досудове слідство по кримінальній справі зупинено до розшуку обвинуваченого (т.1 а.к.с.213).

13 грудня 2012 року були внесені відомості до ЄРДР за № 0000103 за ч.1 ст.192 КК України (т.2 а.к.с.1).

13 грудня 2012 року були внесені відомості до ЄРДР за № 0000106 за ч.1 ст.358 КК України (т.2 а.к.с.1).

Постановою прокурора Володимир-Волинської міжрайонної прокуратури ОСОБА_8 кримінальні провадження №№ 0000103 та 0000106 об`єднані в одне кримінальне провадження під № 0000103 (т.2 а.к.с. 3-4).

18 грудня 2012 року заступником начальника СВ Володимир-Волинського МВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_9 складено письмове повідомлення про підозру ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України (т.2 а.к.с.98).

Постановою заступника начальника СВ Володимир-Волинського МВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_9 від 18 грудня 2012 року підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України ОСОБА_4 оголошено в розшук у зв`язку із не встановленням його місця перебування, досудове розслідування зупинено (т.2 а.к.с.5).

Постановою заступника начальника СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 від 23 листопада 2018 року відновлено кримінальне провадження № 0000103 у зв`язку із розшуком підозрюваного ОСОБА_4 (т.2 а.к.с.7).

10 грудня 2018 року ухвалою слідчого судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_11 (справа № 154/3347/18, провадження 1-кс/154/1132/18) встановлено протиправність оголошення підозрюваного ОСОБА_4 у розшук та зупинення з цих підстав досудового розслідування у кримінальному провадженні за № 0000103, скасовано постанову заступника начальника СВ Володимир-Волинського МВ УМВС України у Волинській області ОСОБА_9 від 18 грудня 2012 року про зупинення досудового розслідування та оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_4 .

Лише 21 січня 2019 року були внесені відомості до ЄРДР щодо перереєстрації кримінальної справи у кримінальне провадження № 0000046 про вчинення ОСОБА_4 злочину, передбаченого ч.2 ст.172 КК України (т.2 а.к.с.92-93).

Постановою прокурора Володимир-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_3 від 22 січня 2019 року матеріали досудових розслідувань, які внесені до ЄРДР за № 0000103 та 0000046 об`єднано в одне провадження (т.2 а.к.с .97).

22 січня 2019 року заступником начальника СВ Володимир-Волинського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_10 вручено ОСОБА_4 повідомлення про нову підозру підозру та зміну раніше повідомлених підозр за ч.2 ст.172 КК України (в редакції, яка існувала до 01 січня 2015 року, незважаючи на декриміналізацію вказаного злочину Законом № 77- VIII від 28 грудня 2014 року в частині, що стосується його вчинення щодо матері, яка має дитину віком до чотирнадцяти років), а також ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України.

Обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 було складено слідчим 28 січня 2019 року та затверджено прокурором 30 січня 2019 року.

Даний обвинувальний акт щодо ОСОБА_4 надійшов до суду 01 лютого 2019 року.

Згідно обвинувального акту органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався в тому, що він, будучи директором ПП «Волинь-спецтрансбуд», у 2008 році, діючи умисно, шляхом зловживання довірою потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , за відсутністю ознак шахрайства, заподіяв значну майнову шкоду, неправомірно не повернувши вказаним особам належні їм грошові кошти, які були затрачені кожним потерпілим в розмірі 5000 гривень для оформлення ліцензії, канцтоварів та оренду офісу, з метою запуску діяльності ПП «Волиньспецтрансбуд» за усною домовленістю з ОСОБА_4 , чим позбавив їх можливості використовувати вказані кошти за власним розсудом і отримувати певний дохід, а також незаконно, всупереч укладеним угодам, безоплатно використовував їхні транспортні засоби на протязі 7 місяців в інтересах ПП «Волиньспецтрансбуд», а саме автомобілів «Форд Сієра», р.н. НОМЕР_1 та ГАЗ-53 (номерні знаки достовірно не встановлені), належні ОСОБА_13 та автомобіля «Фіат Дукато», р.н. НОМЕР_2 , належного ОСОБА_14 , внаслідок чого ці особи, будучи обмеженими у можливості використовувати дані транспортні засоби у власних інтересах, зазнали майнової шкоди внаслідок невиплачених грошових коштів згідно договорів оренди автомобілів і сумі 7000 грн ОСОБА_14 та 4900 грн. ОСОБА_13 , в результаті чого спричинив ОСОБА_14 майнову шкоду на загальну суму 12000 грн. та ОСОБА_13 майнову шкоду на загальну суму 9900 грн., а всього на загальну суму 21900 грн.

За вказаних обставин ОСОБА_4 обвинувачується у заподіянні майнової шкоди шляхом зловживання довірою за відсутності ознак шахрайства, тобто кримінальному правопорушенні передбаченому ч.1 ст.192 КК України.

Крім того, ОСОБА_4 відповідно до контракту від 03 квітня 2006 року, працюючи на посаді директора приватного підприємства «Креатив центр-Волинь» підробив офіційні документи - договори оренди автомобілів № 3 та № 4 від 04 липня 2008 року, які були укладені ним як з директором вказаного підприємства. Так, ОСОБА_4 здійснив підробку договору оренди автомобіля № 3 від 04 липня 2008 року, який був укладений між ним, як директором ПП «Креатив центр - Волинь» та ОСОБА_13 , шляхом внесення неправдивих відомостей у цей документ, а саме в розділі 1 вказаного договору, замість автомобіля «Форд Сієра», р.н. НОМЕР_1 , вказав автомобіль «Форд Сієра», р.н. НОМЕР_3 , та продовжуючи свої протиправні дії здійснив підробку договору оренди автомобіля №4 від 04.07.2008 року, який був укладений між ним, як директором ПП «Креатив центр - Волинь» та ОСОБА_14 , шляхом внесення неправдивих відомостей у цей документ, а саме у розділі 1 вказаного договору, замість автомобіля «Фіат Дукато», р.н. НОМЕР_2 , вказав автомобіль «Фіат Дукато», р.н. НОМЕР_4 .

За вказаних обставин ОСОБА_4 обвинувачується у підробленні документа, який посвідчується особою, яка має право видавати такі документи та який надає права, з метою використання його підбурювачем чи іншою особою, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.358 КК України.

Крім того, ОСОБА_4 , працюючи директором приватного підприємства «Креатив центр - Волинь», юридична адреса: Волинська область, Володимир-Волинський район, с. Стенжаричі, вулиця Радянська, 18, котре фактично здійснювало діяльність на території м. Володимир-Волинський по вулиці Драгоманова, 18, та вулиці Поштовій, 1, і займалось видавництвом газети «Волинь в світ», а також реалізацією канцелярської та поліграфічної продукції, з метою несплати в дохід держави податкових та інших обов`язкових страхових платежів, грубо порушуючи вимоги ст.43 Конституції України та ст.ст.21, 24, 241, 48 КЗпП України, використовував працю ряду найманих працівників без укладення з ними трудових договорів, без видачі наказу чи розпорядження про прийняття їх на роботу, а також без занесення відомостей про роботу в трудові книжки та без включення часу роботи до їх трудового стажу, а саме: ОСОБА_6 , який в період з 15 жовтня 2007 року по 01 грудня 2007 року і з 01 січня 2008 року по 01 березня 2010 року фактично виконувавобов`язки технічного редактора та бухгалтера підприємства, ОСОБА_15 , котра в період з 01 березня 2007 року по 31 січня 2008 року виконувала обов`язки менеджера по збуту канцтоварів та менеджера по рекламі, ОСОБА_16 , яка в період з 01 жовтня 2007 року по 30 листопада 2009 року виконувала обов`язки кореспондента газети, ОСОБА_17 , яка в період з 01 жовтня 2007 року по 15 грудня 2007 року виконувала обов`язки кореспондента газети, ОСОБА_18 , яка в період з 01 серпня 2007 року по 15 жовтня 2007 року виконувала обов`язки кореспондента газети, ОСОБА_19 , яка в період з 06 травня 2008 року по 28 липня 2008 року виконувала обов`язки кореспондента газети.

Грубо порушуючи вимоги ч. 1 ст. 115 КЗпП України директор ПП «Креатив центр -Волинь» ОСОБА_4 обумовлену при прийнятті на роботу заробітну плату працівникам підприємства ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 та ОСОБА_19 виплачував нерегулярно, частинами і не в повному обсязі.

Крім того, ОСОБА_4 , грубо порушуючи вимоги ст. ст. 106, 107 КЗпП України найманому працівнику ОСОБА_6 , котрий працював понад 40 годин на тиждень та у святкові і вихідні дні, а також найманим працівникам ОСОБА_20 та ОСОБА_16 , котрі працювали понад 40 годин на тиждень, оплату праці за роботу в надурочний час та святкові і вихідні дні в подвійному розмірі не здійснював.

Також ОСОБА_4 , в порушення вимог ст. 43, 46 Конституції України, ст. 253 КЗпП України на протязі вищевказаного періоду необхідні податки в бюджет та обов`язкові страхові платежі в Пенсійний фонд України, Фонд загальнообов`язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань із заробітної плати цих осіб не проводив і всього за вказаний період не сплатив податків та обов`язкових страхових платежів на суму на загальну суму 27964 грн. 23 коп.

Після того, як ОСОБА_6 24 лютого 2010 року в порядку ст. 38 КЗпП України звернувся з заявою про звільнення з вищевказаної роботи за власним бажанням і відпрацював два тижні, ОСОБА_21 , в порушення ст. 47 КЗпП України, наказу про звільнення ОСОБА_6 не видав, а також не надав йому в день звільнення належно оформлену трудову книжку і не провів з ним розрахунок та не виплатив зароблену ним заробітну плату за період листопада 2009 року - лютого 2010 року в розмірі 3000 грн.

Своїми протиправними діями директор ПП «Креатив центр - Волинь» ОСОБА_4 грубо порушив законодавство про працю та конституційні права вказаних працівників, а саме: право на працю шляхом укладення трудового договору, право на захист та опіку зі сторони держави, право на включення часу роботи в трудовий стаж працівника, право на безпечні та нешкідливі умови праці, на пенсійне забезпечення в старості, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування на випадок безробіття, матеріальне забезпечення від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, а також у випадку повної або часткової втрати працездатності, право на звернення до суду для вирішення трудових спорів та інші права.

При цьому найманий працівник ОСОБА_19 , відносно якої ОСОБА_4 було допущено вищевказані грубі порушення законодавства про працю, є матір`ю трьох малолітніх дітей віком до 14 років, а саме: ОСОБА_22 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_24 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

За вказаних обставин, ОСОБА_4 обвинувачується у грубому порушенні законодавства про працю, вчиненому щодо матері, яка має дитину віком до 14 років, тобто кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.172 КК України.

У судовому засіданні 27 лютого 2021 обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 заявили суду клопотання про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності. При цьому обвинувачений ОСОБА_4 заявив про невизнання своєї винуватості, однак просив клопотання задовольнити. Клопотання мотивували тим, що інкриміновані ОСОБА_4 правопорушення, датовані 2007-2010 роком. З цього часу минуло понад одинадцять років. Крім того, по справі відсутні обставини, які б зупиняли або переривали перебіг строків давності, тому ОСОБА_4 слід звільнити від кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримала, просила його задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_6 при розгляді клопотання поклався на думку суду.

Потерпілий ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Відповідно участі у розгляді справи в суді не брав.

Потерпіла ОСОБА_17 раніше під час розгляду справи в суді заявила, що потерпілою себе не вважає, не розуміє чому її органом досудового розслідування залучено до справи в якості потерпілої, подала до суду заяву за якою просила проводити розгляд справи у її відсутності.

Потерпілий ОСОБА_14 під час розгляду справи також звернувся до суду із заявою про проведення судових засідань без його участі.

Відповідно до ч.1 статті 49 КК України (в редакції закону, яка існувала на час вчинення кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_4 за обвинувальним актом) , особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки, зокрема: два роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі; п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості; десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до статті 12 КК України (в редакції закону, яка існувала на час вчинення кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_4 за обвинувальним актом) злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання.

Відповідно до санкцій ч.2 ст.172, ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України (в редакції закону, яка існувала на час вчинення кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_4 за обвинувальним актом) усі вказані злочини відносились до злочинів невеликої тяжкості, оскільки взагалі не передбачали покарання у виді позбавлення волі. Максимальне покарання, яке могло загрожувати обвинуваченому ОСОБА_4 в разі його засудження за даними нормами було передбачено ч.1 ст.358 КК України у виді 3 років обмеження волі. Санкції ч.2 ст.172 та ч.1 ст.192 КК України на той час передбачали максимальне покарання у виді 6 місяців арешту.

На підставі положень ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

У теперішній редакції ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

У відповідності до положень ст.12 КК України, кримінальні порушення, передбачені ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України віднесено до кримінальних проступків, а кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.172 КК України класифікується як нетяжкий злочин, за який передбачено максимальне покарання у виді 3 років обмеження волі.

За вказаних обставин при порівняльному аналізі редакцій ст.12, 49, ч.2 ст.172, ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України в розрізі застосування положень ст.5 КК України, судом встановлено, що до ОСОБА_4 в даній справі застосовується строк давності для звільнення його від кримінальної відповідальності терміном 2 роки.

За обвинувальним актом щодо обвинувачення ОСОБА_4 у судовому засіданні встановлено, що кримінальне правопорушення, передбачене:

- за ч.1 ст.192 КК України - вчинене у 2008 році (точної дати і часу не визначено);

- за ч.1 ст.358 КК України - не визначено дати вчинення кримінального правопорушення, однак, логічно, вона є не пізніше 13 грудня 2012 року (дати внесення відомостей до ЄРДР за № 0000106 (т.2 а.к.с.1)).

- за ч.2 ст.172 КК України - останньою датою продовжуваного кримінального правопорушення зазначено 01 березня 2010 року.

Отже, в будь-якому випадку з моменту вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_4 минуло понад два роки.

У відповідності до положень ч.2 ст.49 КК України, перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК України), пов`язує зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

Зупинення спливу строку давності у випадку ухилення особи від досудового слідства або суду є посткримінальною санкцією, заходом кримінально-правового характеру, покликаним забезпечувати здійснення кримінального переслідування і реалізацію кримінальної відповідальності.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду України від 19 березня 2015 року №5-1кс15, під ухиленням від слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в тайнику, імітація своєї смерті тощо). Особою, яка ухиляється від слідства або суду, визнається відома цим органам особа (що підтверджується матеріалами кримінальної справи) як така, що вчинила певний злочин і здійснила дії з метою переховування місця свого перебування від слідства або суду. Давність персоніфікована, у зв`язку з чим про ухилення особи від слідства можна говорити лише тоді, коли слідство проводиться щодо конкретної особи. Зупинення перебігу строку давності можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї проводиться слідство. Із законодавчого положення про відновлення перебігу строку давності з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання випливає, що особу винного встановлено і здійснюються заходи, спрямовані на встановлення її місцезнаходження.

При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись юридично значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду, треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності. Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.281 КПК, якщо під час досудового розслідування місцезнаходження підозрюваного невідоме або особа перебуває за межами України та не з`являється без поважних причин на виклик слідчого, прокурора за умови його належного повідомлення про такий виклик, то слідчий, прокурор оголошує його розшук.

Причому підстава для оголошення розшуку під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме» може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так і з інших причин не встановлено його місцезнаходження.

Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Правова позиція з даного приводу також неодноразово викладалась також у постановах Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду, зокрема від 03 березня 2021 року (справа № 686/10936/17-к), від 05 серпня 2020 року (справа № 461/3999/16-к), від 19 вересня 2019 року (справа № 350/1218/16-к), від18 вересня 2018 року (справа № 346/883/15-к) та багатьох інших.

Матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.172, ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України не містять жодного доказу про те, що останній ухилявся від слідства та суду, у зв`язку з чим оголошувався у розшук, а провадження у справі зупинялось.

Більше того, як вказувалось вище факт оголошення ОСОБА_4 у розшук та зупинення провадження у справі був предметом судового розгляду ще на стадії досудового розслідування, дії слідчого в цій частині визнані протиправними, а постанову слідчого від 18 грудня 2012 року про зупинення досудового розслідування та оголошення розшуку підозрюваного ОСОБА_4 скасовано ухвалою слідчого судді 10 грудня 2018 року (справа № 154/3347/18, провадження 1-кс/154/1132/18).

На підставі викладеного судом у даному провадженні встановлено, що перебіг давності щодо притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності у даному провадженні не зупинявся, а тому будь-яких перешкод для звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України не існує.

Відповідно до ч. 1 ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності суд закриває кримінальне провадження.

За правилами ч. 8 ст. 284 КПК України, закриття кримінального провадження на підставі, передбаченій п. 1 ч. 2 цієї статті, не допускається, якщо підозрюваний, обвинувачений проти цього заперечує. В цьому разі розгляд кримінального провадження продовжується в загальному порядку, передбаченому цим Кодексом.

Положеннями ч.4 ст.286 КПК України визначено, що, якщо під час судового розгляду сторона у кримінальному провадженні звернеться до суду з клопотанням про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Правилами ч. 3 ст. 288 КПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, за змістом статей 284 288 КПК України підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах.

Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Відповідно до положень ст. 63 Конституції України та ст. 18 КПК України жодну особу не може бути примушено визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушено давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для її підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення.

Виходячи з цих положень закону, визнання винуватості є правом, а не обов`язком підозрюваного, обвинуваченого, а отже невизнання вказаними особами своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності їхньої згоди на звільнення від кримінальної відповідальності не може бути перешкодою в реалізації ними свого права на таке звільнення та правовою підставою для відмови судом у задоволенні заявленого клопотання. Передбачений законом (ст.49 КК України) інститут звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності не пов`язує таке звільнення із визнанням ними своєї винуватості у вчиненні злочину.

Таким чином, невизнання обвинуваченим ОСОБА_4 вини у вчиненні кримінального правопорушення за наявності його згоди на звільнення від кримінальної відповідальності у передбачених законом випадках за умови роз`яснення йому судом суті обвинувачення, підстав звільнення від кримінальної відповідальності та права заперечувати проти закриття кримінального провадження не є правовою підставою для відмови в задоволенні клопотання сторони кримінального провадження про таке звільнення.

За вказаних обставин, положення ч. 4 ст. 286 КПК України в сукупності з існуванням обставин, передбачених ч.1 ст.49 КК України, є імперативною нормою, яка передбачає не право суду, а його обов`язок розглянути відповідне клопотання обвинуваченого і звільнити його від кримінальної відповідальності.

Отже, заслухавши обвинуваченого, його захисника, думку прокурора, беручи до уваги позицію потерпілого, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість застосування ст.49 КК України до обвинуваченого ОСОБА_4 та звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.2 ст.172, ч.1 ст.192 та ч.1 ст.358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності.

Керуючись ст. ст.285, 286, 287, 288, 369, 370, 372 КПК України, ст.ст.12, 49 КК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_4 про звільнення від кримінальної відповідальності - задовольнити.

Звільнити ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 172, ч.1 ст. 192, ч.1 ст. 358 КК України, на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків притягнення його до кримінальної відповідальності.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000103 від 13 грудня 2012 року відносно ОСОБА_4 по його обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.172, ч.1 ст.192, ч.1 ст.358 КК України - закрити на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Ухвала може бути оскаржена до Волинського апеляційного суду через Володимир-Волинський міський суд Волинської області протягом семи днів з дня її проголошення.

Повний текст ухвали складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя Володимир-Волинського міського суду ОСОБА_1