Єдиний унікальний номер судової справи 201/6968/21
Номер провадження 1-кс/201/2224/2021
УХВАЛА
Іменем України
26 серпня 2021 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000500, внесеного в ЄРДР від 11.02.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 подано вищевказане клопотання, в якому заявник зазначив наступне.

11.02.2017 року слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області внесено до ЄРДР за № 0000500 відомості про кримінальне правопорушення за ознаками, передбаченими ч.2 ст.190 КК України.

Кримінальне провадження відкрито з підстав того, що Приватним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк», назва якого в подальшому змінена на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», скорочена назва АТ КБ «Приватбанк» безпідставно здійснено перереєстрацію права власності на нерухоме майно розташоване в АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

22.02.2017 року ОСОБА_3 звернувся до слідчого Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області з клопотанням про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: 2-кімнатної квартири АДРЕСА_2 , адже існував ризик відчуження цього майна винною особою на користь третіх осіб, що суттєво могло знизити і навіть, знищити дієвість кримінального провадження № 0000500.

10.04.2017 року слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_5 постановлено ухвалу за клопотанням старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській обл. ОСОБА_6 погодженого прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури №2 Дніпропетровської обл. ОСОБА_7 про арешт майна, якою заборонено будь-яким суб`єктам, що здійснюють реєстраційну діяльність, вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо 2 кімнатної квартири АДРЕСА_2 . Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради внести до Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості про цю Ухвалу щодо заборони реєстраційних дій щодо 2 кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 , акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ ПриватБанк») про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

10 березня 2021 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановлено Постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, а саме: Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 .

30 грудня 2020 року слідчим Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській обл. ОСОБА_9 винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000500 з підстав відсутності складу злочину.

Про закриття кримінального провадження ОСОБА_3 дізнався лише тоді, коли 25.05.2021 року звернувся до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській обл. з заявою, в якій просив повідомити його про стан кримінального провадження. 28.05.2021 року ОСОБА_3 отримав відповідь від Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській обл. з підписом Т.в.о. начальника слідчого відділення ОСОБА_10 , в якій зазначалося, що вказане кримінальне провадження закрито з підстав п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

24 червня 2021 року ОСОБА_3 отримав постанову про закриття кримінального провадження.

Заявник вважає, що у застосуванні заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_2 відпала потреба.

Так, підставою для накладення арешту на майно/заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії є забезпечення збереження майна, на яке слідчий просив накласти арешт, а також недопущення його втрати чи знищення, або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

На момент застосування заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії, квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належала АТ КБ «Приватбанк», на підставі здійснення перереєстрації права власності на нерухоме майно, але Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , на нерухоме майно, а саме квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, на думку заявника, скасування запису про державну реєстрацію права власності акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , на нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 не приведе до втрати або будь-якого пошкодження майна та настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Тому керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 22-26, 170-174 КПК України, заявник просив скасувати заборону вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо квартири АДРЕСА_2 .

Заявник у судове засідання не прибув, через канцелярію суду надав заяву, в якій просив розглянути клопотання без його участі і задовольнити.

Представник КБ «Приват Банк» в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Слідчий в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про дату, місце та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Через канцелярію суду надав заяву, в якій просив клопотання розглянути без його участі та вирішити на розсуд суду. До заяви долучив витяг з ЄРДР.

Відповідно до ч. 3 ст. 306 КПК України відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

У зв`язку із чим, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 28 КПК України, та розглянути скаргу без участі сторін з метою прийняття процесуального рішення по ній в розумні строки.

В силу ст. 107 КПК України, у зв`язку з відсутністю учасників кримінального провадження, фіксування судового засідання за допомогою технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного правового висновку з таких підстав.

Під час розгляду клопотання слідчого у вказаному кримінальному провадженні, який просив накласти арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 шляхом заборони будь-яким суб`єктам, що здійснюють реєстраційну діяльність, вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, слідчим суддею Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська встановлено наступне.

10 квітня 2017 слідчий звернувся до суду з клопотанням погодженим з прокурором про накладення арешту.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначив, що 10.02.2017 року до Соборного відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області надійшла заява від гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Із заяви стало відомо, що службові особи ПАТ КБ «Приват Банк» шахрайським способом, шляхом внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно заволоділи квартирою заявника, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

За даним фактом СВ Соборного ВП ДВП ГУ НП в Дніпропетровській області внесено відомості до ЄРДР під №0000500 від 11.02.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 22.05.2006 року потерпілий уклав з ПАТ КБ «Приват Банк» кредитний договір №DNR0GK00000264 на вказану суму, яка обчислювалась у доларовому еквіваленті 25 000 доларів США по курсу 5.05 грн за 1 долар США для купівлі квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором потерпілий надав в іпотеку вищевказану квартиру, про що 22.05.2006 року між потерпілим та ПАТ КБ «Приват Банком» укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 .

На виконання умов договору ОСОБА_3 регулярно вносив платежі, однак в зв`язку з неконтрольованим ростом долара сума кредитного зобов`язання збільшилась, що призвело до виникнення заборгованості перед банком. При чому ПАТ КБ «Приват Банк» не повідомляв потерпілого про зміну умов кредитування.

З весни 2016 року з ПАТ КБ «Приват Банк» на адресу потерпілого почали надходити вимоги про сплату заборгованості, яка на той момент складала 20000 доларів США. При чому на вимогах не містились вихідні номери та штампи банку або підписи службових осіб.

28.11.2016 року ОСОБА_3 дізнався, що право власності на його квартиру перейшло до ПАТ КБ «Приват Банк». Перехід права власності посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 . Перереєстрація права власності на квартиру відбулась з порушеннями встановленого законом порядку, оскільки не був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя а також потерпілого не було належним чином повідомлено про перереєстрацію права власності на квартиру.

30.11.2016 року ПАТ КБ «Приват Банк» подано цивільний позов до Жовтневого районного суду м. Дніпро про стягнення заборгованості по укладеному потерпілим кредитному договору від 22.05.2006 року, про що потерпілий жодним чином не був повідомлений.

Враховуючи вищевикладене, з метою запобігання незаконного присвоєння та відчуження майна, слідчий просив накласти арешт на 2 кімнатну квартиру АДРЕСА_2 шляхом заборони будь-яким суб`єктам, що здійснюють реєстраційну діяльність, вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо 2 кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Ухвалою слідчого судді від 10.04.2017 року заборонено будь-яким суб`єктам, що здійснюють реєстраційну діяльність, вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо 2 кімнатної квартири АДРЕСА_2 . Відділу реєстрації майнових прав управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради (місцезнаходження: вул. Старокозацька (Комсомольська), 56, м. Дніпро, 49004) зобов`язано внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про цю ухвалу щодо заборони реєстраційних дій щодо 2 кімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, у провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та апеляційного суду Дніпропетровської області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 , акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі АТ КБ ПриватБанк») про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позов мотивовано тим, що 22 травня 2006 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитний договір № DNROGK00000264, за яким йому було надано кредит у розмірі 25 000,00 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 3 759,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

22 травня 2006 року між сторонами був укладений договір іпотеки

№ DNROGK00000264, згідно якого він на забезпечення зобов`язань за укладеним з банком кредитним договором від 22 травня 2006 року № DNROGK00000264, передав у іпотеку належне йому нерухоме майно: двокімнатну квартиру, загальною площею 48,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

15 грудня 2016 року йому стало відомо, що 30 листопада 2016 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 на підставі договору іпотеки здійснено реєстрацію права власності на належне йому нерухоме майно на користь АТ КБ «ПриватБанк», рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32641352.

Відповідне рішення нотаріуса він вважав незаконними та таким, що підлягає скасуванню оскільки прийняте рішення суперечить нормам законодавства України, положенням договору іпотеки враховуючи, що договір іпотеки від 22 травня 2006 року містить в собі іпотечне застереження, а саме, зміст пунктів 15.7.1, 15.7.2, 15.9, 21-26, що регламентує порядок звернення стягнення і реалізації предмету іпотеки та яке згідно до Закону України «Про іпотеку» в редакції до 2009 року (час укладання договору іпотеки), жодним чином не прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, та не є правовою підставою для реєстрації права власності, оскільки дане іпотечне застереження, як і сам договір іпотеки, не міститься в Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна, що зазначені у додатку № 1 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (у редакції, чинній на час виникнення даних спірних відносин), а отже, договір про позасудове задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, між ОСОБА_3 та банком взагалі не укладався. Крім того, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації за банком права власності проведено з порушення вимог статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки наявні умови, які встановлювали заборону на відчуження майна: загальна площа квартири складає 48,20 кв. м, нерухоме майно є його постійним місцем проживання, відсутня згода власника на відчуження майна, а також, що всупереч частини третьої статті 37, статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель не проводив оцінку предмета іпотеки на момент набуття права власності (30 листопада 2016 року) та він не отримував повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_3 просив визнати протиправним та скасувати рішення від 30 листопада 2016 року індексний номер: 32641352, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_8 , скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17728870 про державну реєстрацію права власності АТ КБ «ПриватБанк» на нерухоме майно.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 березня 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що сторонами при укладенні договору іпотеки

від 22 травня 2006 року було досягнуто згоди щодо можливого способу позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі письмового застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в договорі іпотеки, про що згода власником/іпотекодавцем була надана при підписанні договору іпотеки та є способом його волевиявлення в розумінні статей 205, 207, 628 ЦК України щодо визначення можливого позасудового звернення стягнення. При цьому, судами зазначено, що встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) нерухоме майно, яке виступає предметом іпотеки, та норми закону, не містять прямої заборони на позасудове в врегулювання, передбачене статтею 36 Закону України «Про іпотеку».

Під час перегляду справи в касаційному порядку Верховний суд встановив наступне.

22 травня 2006 року між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ ПриватБанк», було укладено кредитний договір № DNR0GK00000264, за яким ОСОБА_3 видано кредит у розмірі 25 000,00 доларів США на придбання житла, а також у розмірі 3 759,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 21 травня 2021 року.

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 22 травня 2006 року між сторонами був укладений договір іпотеки, за яким ОСОБА_3 на забезпечення зобов`язань за кредитним договором від 22 травня 2006 року, передав в іпотеку належну йому на праві власності двокімнатну квартиру, загальною площею 48,20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на праві приватної власності згідно з договором купівлі-продажу від 22 травня 2006 року.

Договір іпотеки від 22 травня 2006 року містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», а саме, пункт 26 договору визначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 15 грудня 2016 року № 75922070, 28 листопада 2016 року за рішенням приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності № 17728870, згідно з яким було зареєстровано право власності на квартиру

АДРЕСА_2 . Підставою виникнення прав власності, зокрема є: договір іпотеки від 22 травня 2006 року.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.

Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19; від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2020 року № 524/10011/17.

З кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем АТ КБ «Приват Банк», який було забезпечено договором іпотеки від 22 травня 2006 року, вбачається, що він наданий на споживчі цілі.

Судами не було встановлено, що відповідач надав докази у спростування того, що позивач використовує спірну квартиру як місце постійного проживання позивача.

Судами не було встановлено, що відповідач довів на підставі належних доказів, що позивач має на праві власності інше житлове приміщення.

За таких обставин, з урахуванням Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у нотаріуса були відсутні підстави для проведення державної реєстрації права власності на вказану квартиру за відповідачем.

З врахуванням наведеного суди першої і апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для поширення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини.

Щодо позовних вимог до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про скасування рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 .

Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободу та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) дійшла висновку про те, що спір про скасування запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно (пункт 36).

Колегія суддів вважає, що встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи підтверджують, що спір у позивача виник саме з АТ КБ «ПриватБанк» з приводу порушення останнім права власності позивача на нежитлове приміщення внаслідок наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за АТ КБ «ПриватБанк» права власності на нежитлову будівлю літ. А-2 з масандрою, ганки літ. а. а1, загальною площею 334,4 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74)).

Ефективним способом захисту права власності позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права на нерухоме майно (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем і відповідачем.

Позовна вимога про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення не може бути звернена до приватного нотаріуса, а звертається до особи, яка порушує право власності.

Подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17, провадження № 14-397цс19.

За наведених підстав, ефективним способом захисту права власності позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права на нерухоме майно, а тому у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасувати рішення від 30 листопада 2016 року індексний номер: 32641352, про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме квартири АДРЕСА_2 , зареєстрованого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 слід відмовити саме з цих підстав.

Постановою Верховного суду від 10.03.2021 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

- рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 13 березня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого

2019 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

- позовні вимоги ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 , акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно задоволено частково.

- скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис

№ 17728870 про державну реєстрацію права власності акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , на нерухоме майно, а саме квартири

АДРЕСА_2 .

- у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_8 про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено.

Відповідно до витягу з ЄРДР кримінальне провадження №0000500, внесеного в ЄРДР від 11.02.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрито 30.12.2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Таким чином, потреба в заході забезпечення кримінального провадження, а саме в арешті квартири, накладеному відповідно ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2017 року на сьогоднішній день відпала.

Втім арешт, накладений вказаною ухвалою, не знятий.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Стаття 98 КПК України розкриває поняття речових доказів. Речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Статтею 214 КПК України визначено, що досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а така процесуальна заборона як арешт майна застосовується до вичерпного кола суб`єктів указаного у ст. 170 КПК України.

Відповідно до цієї норми така заборона стосується підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру. Крім того, арешт може бути накладено за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину.

Однак, як видно з матеріалів кримінального провадження, підозра жодній особі не вручена, обвинувальний акт до суду не переданий.

Пунктом 13 листа ВССУ від 05.04.2013р. № 223-559/0/4-13 «Про деякі питання здійснення слідчим суддею суду першої інстанції судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб під час застосування заходів забезпечення кримінального провадження» роз`яснено, що розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення кримінального провадження здійснюється у порядку, передбаченому статтями 147, 158, 174 КПК. Слідчий суддя скасовує ці заходи забезпечення лише у випадках: визнання доводів особи, яка не була присутня при прийнятті рішення про накладення грошового стягнення, щодо безпідставності застосування такого заходу обґрунтованими. Рішення за результатами розгляду клопотання про скасування ухвали про накладення грошового стягнення оскарженню не підлягає; надходження від підозрюваного/обвинуваченого, його захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна клопотання про скасування повністю або частково арешту майна, якщо зазначені особи: 1) не були присутні при розгляді питання про арешт майна; 2) доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу минула потреба; 3) доведуть, що арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. при накладенні арешту на майно слід перевіряти наявність - належних підстав для арешту майна; - доказів, що вказують на вчинення особою чи особами, на майно яких слідчий просить накласти арешт, кримінального правопорушення; - встановлення розміру шкоди та питання щодо наявності цивільного позову, та співрозмірність обмеження права власності; - відповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК; - чи накладається арешт на майно особи, яка не є підозрюваним у кримінальному провадженні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008р., де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Слідчим суддею встановлено, що арешт накладений слідчим суддею з метою збереження майна.

Наразі кримінальне провадження №0000500, внесене до ЄРДР від 11.02.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, закрито 30.12.2020 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Наразі існування введених ухвалою слідчого судді від 10.04.2017 року заходів забезпечення кримінального провадження не має законних підстав, оскільки постановою Верховного суду від 10.03.2021 року скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 17728870 про державну реєстрацію права власності акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», , на нерухоме майно, а саме квартири

АДРЕСА_2 .

До вказаної державної реєстрації власником зазначеної квартири, як встановлено судами, був ОСОБА_3 , а тому його право власності в Державному реєстрі відповідно до постанови Верховного суду від 10.03.2021 року слід поновити.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав, які б виправдовували подальше втручання держави у право на мирне володіння власником належним йому майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, оскільки відпала потреба в подальшому застосуванні арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді від 10.04.2017 року, тому слідчий суддя приходить до висновку, що доводи клопотання про скасування арешту є обґрунтованими, в зв`язку з чим, клопотання підлягає задоволенню, а накладений ухвалою слідчого судді арешт - підлягає скасуванню.

На підставі викладеного, клопотання про скасування арешту майна слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 174, 309, 376, 532 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000500, внесеного в ЄРДР від 11.02.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, - задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2017 року у справі 201/5235/17, якою заборонено будь-яким суб`єктам, що здійснюють реєстраційну діяльність, вчиняти будь-які реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо 2 кімнатної квартири АДРЕСА_2 , та у зв`язку з цим зняти зобов`язання, заборони і обмеження, встановлені вказаною ухвалою.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

У зв`язку з припиненням відправлення поштової кореспонденції в Жовтневому районному суді м.Дніпропетровська внаслідок відсутності поштових марок, про що складена довідка від 07.07.2021 року, копію цієї ухвали сторонам слід отримати в суді особисто.

Слідчий суддя ОСОБА_1