Справа № 307/1605/18
Закарпатський апеляційний суд
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.08.2021 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , потерпілої ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/194/20 за апеляційною скаргою прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 02. 10. 2018.

Цим вироком:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з повною загальною середньою освітою, не працюючий, інвалід другої групи, не одружений, не судимий, засуджений:
- ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 02 (два) роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо він протягом 03 (трьох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього на підставі ст. 76 цього Кодексу обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1915 (одну тисячу дев`ятсот п`ятнадцять) грн. процесуальних витрат за проведення авто-технічних експертиз.

Накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25. 01. 2018 арешт на автомобіль марки ««Volkswagen Passat», номерний знак Чеської Республіки НОМЕР_1 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000081 від 24. 01. 2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, - скасовано.
Речовий доказ по справі - автомобіль марки «Volkswagen Passat», номерний знак Чеської Республіки НОМЕР_1 , який знаходиться на зберіганні на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів Тячівського ВП ГУ НП в Закарпатській області повернуто володільцю ОСОБА_7 .
-2-

Згідно вироку ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_7 24. 01. 2018 близько 03 год. 20 хв., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», реєстраційний номерний знак Чеської Республіки НОМЕР_1 , разом з пасажирами ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , рухаючись по вул. Народній в с. Крива, Тячівського району, в напрямку с. Терново, Тячівського району, діючи всупереч вимогам п. п. 2.3 «б», 2.9 «а», 12.1, та 12.9 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, що склалася, тобто під час проїзду правостороннього заокруглення дороги перевищив безпечну швидкість, у зв`язку з чим не впорався з керуванням автомобіля та виїхав за межі автодороги, де на полі за лівим узбіччям допустив наїзд на дерево породи «горіх», внаслідок чого потерпілий ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді обширної забійно-рваної рани лобної ділянки голови зліва, вдавленого перелому лобної та тім`яної кістки зліва, що перейшов на кістки лицевого черепу та кістки склепіння і основи черепа, вогнища розчалення та забою головного мозку в області лобно-тім`яних долей та стовбурових структур, забійно-рваної рани лівого колінного суглобу по передній поверхні та садна лівого стегна і правої гомілки, які відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень і є несумісними із життям; потерпілий ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді багато-уламкового перелому даху лівої вертлюжної западини, багато-уламкового перелому обох лобкових кісток, перелом обох сідничних кісток, крайового перелому крижової кістки справа та різаної рани лівого передпліччя, які відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості; потерпілий ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження у вигляді ушкодження голови у вигляді вдавленого перелому передньої кістки лівої гайморової пазухи із зміщенням фрагменту кістки у порожнину пазухи та струсу головного мозку, багато-уламкового перелому лівої лопатки, ушкодження органів грудної порожнини у вигляді забою правої легені, правобічного пневмотораксу та двобічного гідротораксу, ушкодження хребта у вигляді компресійного перелому 6-го та крайового перелому 8-го грудних хребців, перелому задньої дужки 6-го грудного хребця справа, переломів остистих відростків 3, 4, 5 та 6 грудних хребців, переломів поперечних відростків 5, 6 та 7 грудних хребців, які відносяться до групи тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію дій та доведеність вини обвинуваченого, вказує на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, що не відповідає ст. 65 КК України та постанові пленуму Верховного суду України №7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Просить вирок Тячівського районного суду від 02. 10. 2018 в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 03 (три) роки. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор вказує на те, що, призначаючи ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції належно не врахував тяжкість та обставини скоєного обвинуваченим злочину, його суспільну небезпечність та наслідки у виді загибелі людини. Також прокурор звертає увагу на вчинення обвинуваченим злочину у стані алкогольного сп`яніння, а також його непрацевлаштованість, що на його думку, свідчить про його небажання відшкодовувати завдану злочином шкоду, натомість як зазначає прокурор з посиланням на ст. ст. 118, 120 КВК України, відбуваючи покарання обвинувачений матиме можливість працювати та відшкодовувати потерпілим завдані збитки.

-3-

На апеляційну скаргу прокурора, захисником - адвокатом ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подано заперечення, в якому захисник, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, просить в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, а вирок суду щодо ОСОБА_7 залишити без змін. Захисник зазначає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання, судом першої інстанції вірно враховано визнання вини, щире каяття обвинуваченого та повне відшкодування завданої потерпілим шкоди, відсутність з боку останніх жодних претензій до обвинуваченого, про що свідчать наявні в матеріалах кримінального провадження відповідні розписки потерпілих. Також звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_9 мати загиблого, в судовому засіданні просила не обирати щодо ОСОБА_7 покарання, пов`язане з перебуванням в місцях позбавлення волі. Звертає увагу і на те, що обвинувачений після дорожньо-транспортної пригоди став інвалідом ІІ групи, продовжує лікування, працювати фізично не може. У зв`язку з наведеним, захисник вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 є законним та справедливим, оскільки призначене із врахуванням стану здоров`я обвинуваченого та думки потерпілих і таке є достатнім для його виправлення та недопущення скоєння нових злочинів.

Заслухавши суддю - доповідача, промову прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги, потерпілу ОСОБА_9 , яка підтримала апеляційну скаргу, дослідивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши сторін в судових дебатах та надавши обвинуваченому останнє слово, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволенню, з таких підстав.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції дотримано не в повній мірі.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, встановлені судом першої інстанції, доведеність його вини та правильність кваліфікації дій за ч. 2 ст. 286 КК України в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, в зв`язку з чим апеляційним судом в цій частині вирок не перевіряються.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 покарання яке не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого, а також є не достатнім для його виправлення, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ст. 65 КК України - особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання
-4-
повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.
Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Проте, апеляційний суд, визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції при застосуванні положень ст. 75 КК України не в повній мірі врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, внаслідок якого загинув потерпілий ОСОБА_14 , а інші потерпілі отримали тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження, його тяжкість, а також наявність в діях ОСОБА_7 обтяжуючої покарання обставини, а саме те, що він вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння - 1.44 ‰ в крові (т. 1, а. к. п. 47).
Згідно ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до частин 5 та 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09. 10. 2018 у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Верховний Суд зазначив, що згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

-5-

Крім того вказав, що суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Суд роз`яснив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Приділяючи увагу позитивній характеристиці обвинуваченого по місцю проживання, те, що ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності притягується вперше, вину визнав повністю, щиро розкаявся, є інвалідом ІІ групи, добровільно відшкодував матеріальні збитки потерпілим, думку потерпілих, які просили не позбавляти його волі, суд першої інстанції не звернув уваги, на тяжкі наслідки, що настали від кримінального правопорушення, загибель пасажира ОСОБА_14 .
Апеляційний суд зауважує, що, навіть попри думку потерпілих, які волевиявились в своїх письмових заявах до суду першої інстанції та не наполягали на призначенні ОСОБА_7 реального покарання, враховуючи обставини вчинення злочину, який ОСОБА_7 вчинив перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, тяжкість наслідків у виді загибелі людини, відсутні підстави стверджувати, що обрана судом першої інстанції форма відбування покарання зі звільненням від відбування покарання з випробовуванням в умовах суспільства являється виваженою, справедливою та такою, що відповідатиме вимогам статті 65 КК.
На підставі викладеного, враховуючи мету покарання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 без відбування реального покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, колегія суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові у справі № 484/3291/16 від 29. 05. 2018 зазначила, що перебування засудженого у стані навіть легкого алкогольного сп`яніння не можна не враховувати при призначенні покарання, адже, керуючи автомобілем у нетверезому стані, останній грубо порушив Правила дорожнього руху, що призвело до тяжких наслідків. Уникнення особою реального покарання за таких обставин негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема іншими водіями, необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху.
Колегія суддів, призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України у відповідності із вимогами ст. ст. 65, 66, 67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії тяжкого злочину та вчинений в стані алкогольного сп`яніння, дані про особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується позитивно, вину визнав повністю, активне сприяння розкриттю злочину, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, до кримінальної відповідальності притягується вперше, відшкодував матеріальні збитки потерпілим, позицію потерпілих, які просили призначити ОСОБА_7 покарання згідно санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

-6-

Враховуючи вищевикладені обставини справи, суспільну небезпечність вчиненого злочину, який хоча і вчинений з необережності, проте відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинений в стані алкогольного сп`яніння (1,44 проміле), загибель людини і заподіяння тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень двом особам, наслідки, що настали від злочину для потерпілих, позицію потерпілої ОСОБА_9 , яка не наполягала на позбавленні волі, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді реального позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, що буде відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Крім того, тяжкі наслідки у вигляді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі, а наявність позитивної характеристики, визнання ОСОБА_7 своєї винуватості, жодними чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним кримінального правопорушення та на думку колегії суддів у даному випадку не дають підстав для застосування положень ст. 75 КК України.
Крім того, колегія суддів враховує роз`яснення, наведене у Рішенні Конституційного Суду України від 02. 11. 2004 №15-рп/2004, згідно якого Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Враховуючи визнання вини, чистосердне каяття, відшкодування матеріальних збитків, позитивну характеристику, відсутність судимості, наявність інвалідності, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_7 основне покарання у виді позбавлення волі, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України в межах наближених до мінімального строку покарання.
Доводи прокурора про необхідність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 03(три) роки, колегія суддів відхиляє, оскільки жодних обґрунтувань з цього приводу апеляційна скарга прокурора не містить.
Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 02 (два) роки є справедливим, пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого злочину та його наслідкам.
Враховуючи конкретні обставини вчиненого злочину та його наслідки, а саме те, що ОСОБА_7 допустив грубе порушення Правил дорожнього руху України, керуючи транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що призвело до загибелі людини та заподіянню тяжких та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, останньому необхідно призначити основне покарання у виді позбавлення волі на певний строк з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційних вимог прокурора, у зв`язку з чим вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та, як наслідок, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з постановленням нового вироку.

-7-

Керуючись ст. ст. 374, 376, 404, 405, 407, 409, 418, 420 КПК України, апеляційний суд,-
У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу прокурора Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 02. 10. 2018 щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.
Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 03 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 02 (два) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
В решті вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 02. 10. 2018 щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: