УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2021 Справа №607/10917/21 Провадження № 1-кс/607/3571/2021 м.Тернопіль

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , його захисників адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , погоджене прокурором Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, інваліда 3-ої групи, неодруженого, не працюючого, раніше не судимого, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України,
ВСТАНОВИВ:
22.06.2021 старший слідчий СВ ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 за погодженням із прокурором Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_3 звернулась до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000121 від 21.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України.
Клопотання обґрунтоване тим, що слідчим відділом ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000121 від 21.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України.
Досудовим розслідуванням встановлено, що 21.05.2021 близько 04 год. 40 хв. на автодорозі «Тернопіль Броди», неподалік с. Долішній Івачів, водій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець с.Нестерівці Тернопільської області, керуючи автомобілем ЗАЗ моделі 110307 д.н.з. НОМЕР_1 рухаючись у напрямку м.Броди, втратив керування автомобілем та допустив зіткнення із відбійником, внаслідок якого відбулося перекидання транспортного засобу. На момент ДТП в автомобілі перебувало п`ять пасажирів, четверо з яких отримали тілесні ушкодження.
Встановлено, що 21.05.2021 близько 04 год. 40 хв. водій ОСОБА_4 , керував технічно не справним автомобілем марки ЗАЗ моделі 110307 д.н.з. НОМЕР_2 , усвідомлюючи, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння, рухався без вантажу з двома неповнолітніми пасажирами та трьома дорослими пасажирами проїзною частиною дороги сполученням «Броди - Тернопіль», неподалік с.Горішній Івачів, Тернопільського району, в напрямку від м.Тернопіль до м.Броди.
Порушуючи вимоги пунктів 1.5 ч. 1 та 2.3 «б», «д», п.31.1, п.31.4.5 а), г) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, водій ОСОБА_4 під час руху не був достатньо уважний, не стежив належно за дорожньою обстановкою, не обрав такі прийоми керування транспортним засобом, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб, своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
Через проявлену під час керування автомобілем неуважність та унаслідок грубого порушення вимог п. 1.10 (в частині значення термінів «дорожні умови», «дорожня обстановка», «маневрування (маневр)», а також п. 10.1. ПДР України, на а/д «Броди - Тернопіль», що неподалік с. Горішній Івачів, Тернопільського району, водій ОСОБА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння середнього ступеня, змінив напрямок руху в ліво, допустив виїзд на зустрічну смугу для руху та, в подальшому, виїзд на ліве узбіччя у напрямку його руху, після чого відбулось зіткнення з тросовою огорожею, яка розташована на узбіччі. Внаслідок контактування транспортного засобу з тросовою огорожею відбулось розвертання транспортного засобу з подальшим його перекиданням.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля ЗАЗ моделі 110307 д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток склепіння і основи черепа зліва та забиття головного мозку легкого ступеня (за клінічною класифікацією), а також «забійно рваної» рани підборіддя і нижньої губи, саден голови і обличчя, навколоорбітальної гематоми правого ока та крововиливу його білкової оболонки, садна лівої клубової ділянки і садна ділянки лівого колінного суглоба.
Виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження за ступенем тяжкості належать до тяжких за ознакою небезпеки для життя у момент заподіяння (п.п. 2.1., 2.1.1 (а), 2.1.2, 2.1.3 (б) "Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень" - МОЗ України, Київ, 1995).
Окрім цього, внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди, неповнолітня пасажирка вище вказаного автомобіля ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно мозкової травми, забою головного мозку, вдавленого перелому лобної кістки справа, перелому основи черепа, обширної рвано-скальпованої рани лобно-скроневої ділянки справа, забійної рани шиї, закритої тупої травми грудної клітки, перелому І,ІІ ребер справа та ІІ ребра зліва, забою обох легень, перелому акроміального відрізка правої ключиці з допустимим зміщенням.
Порушення водієм автомобіля ЗАЗ моделі 110307 д.н.з. НОМЕР_1 вимог п.п. 1.5 ч. 1 та 2.3 «б», «д», 2.9 «а», п.31.1, п.31.4.5 а), г), 1.10 та 10.1 ПДР України перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та спричиненням потерпілим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.
18.06.2021 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
Мотивуючи подане клопотання, слідчий посилається на обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, та у зв`язку з цим, зазначає про існування ризиків, передбачених пунктами 1, 3, ч.1 ст.177 КПК України, а саме що ОСОБА_4 може переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні. Слідчий звертає увагу, що в даному випадку, наявні ознаки суспільного резонансу застосування до підозрюваного саме такого виключного запобіжного заходу як тримання під вартою, оскільки він своїми протиправними діями перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння завдав потерпілим тяжких тілесних ушкоджень. Окрім цього, на думку слідчого, є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, та забезпечення належного виконання підозрюваним ОСОБА_4 процесуальних обов`язків, тому йому необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Розгляд клопотання слідчим суддею розпочатий за минуванням трьох годин з часу вручення підозрюваному ОСОБА_4 копії клопотання та матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримала клопотання, вважаючи мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтованими та такими, що дають право на застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 найбільш суворого заходу, посилаючись на ризики, визначені ч.1 ст.177 КПК України.
Захисники підозрюваного ОСОБА_4 адвокати ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечували проти застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, посилаючись на те, що підозра ґрунтується на недопустимих доказах, також звернули увагу на наявність розбіжностей щодо номерного знаку транспортного засобу, яким керував ОСОБА_4 , неповноту висновків проведених експертиз та відсутність висновку судово-медичної експертизи щодо ступеня отриманих неповнолітньої ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Вважають, що наведенні слідчим в клопотанні ризики є недоведеними, а тому являються припущеннями. Просили врахувати, визнання ОСОБА_4 вини, його щире каяття, вжиття заходів щодо відшкодування завданої потерпілим матеріальної шкоди, відсутність у останніх претензій до підозрюваного. Крім того, захисники звернули увагу на те, що ОСОБА_4 є особою з інвалідністю ІІІ групи внаслідок ураження опорного апарату та потребує постійної реабілітації та проходження огляду у лікаря ортопеда. У зв`язку з викладеним, посилаючись на належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 а також те, що останній раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, з моменту вчинення ДТП не переховувався та активно сприяє слідству, просили в задоволенні клопотання слідчого відмовити, та застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, у вигляді домашнього арешту в нічний час або ж особистого зобов`язання.

Підозрюваний ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав думку своїх захисників, просив не застосовувати щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, зазначивши про сумлінне виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, відшкодування завданих злочином збитків.
Заслухавши пояснення сторін кримінального провадження, дослідивши додані до клопотання документи, слідчий суддя приходить до наступних висновків.
Вирішуючи питання про наявність правових підстав та доцільність застосування щодо ОСОБА_4 найсуворішого запобіжного заходу, слідчий суддя бере до уваги наступне.
У відповідності до ст.29 Конституції України та ст.ст.176,177,178 КПК України, право на свободу та особисту недоторканість є одним із найбільш значущих прав людини. Слід врахувати те, що обираючи запобіжний захід - тримання під вартою, обмежуються конституційні права і свободи особи, ще до визнання її винуватою у вчиненні злочину, а запобіжний захід у виді тримання під вартою відповідно до ст.183 КПК України є винятковим і найбільш суворим запобіжним заходом, і застосовується лише тоді, коли є всі підстави вважати, що інші, менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і його належної поведінки. Застосування запобіжного заходу з іншою метою не допускається.
Згідно ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
У відповідності до вимог ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на засадах верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (ст.5) втілює основоположне право людини на захист від свавільного втручання держави у її право на свободу. Тому, у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.
З цього правила випливають два природних наслідки: тягар доведення обставин, що свідчать на користь утримання під вартою, завжди несе сторона обвинувачення, а будь-які обставини, щодо доведеності яких або значення яких для вирішення питання про тримання під вартою або звільнення, залишається сумнів, мають тлумачитися на користь звільнення особи.
Роль слідчого судді при оцінці вказаних обставин полягає в перевірці істинних намірів та цілей, що стоять за позбавленням особи свободи, відповідності цих цілей та намірів вимогам закону, та, у випадку встановлення відсутності законних підстав для тримання особи під вартою, прийняття рішення про звільнення особи з-під варти.
Така перевірка відбувається за правилами національного законодавства, які містяться в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.
Слідчий суддя враховує, що тримання під вартою в розумінні ст.183 КПК України є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, згідно з положеннями ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, зокрема, слідчий суддя зобов`язаний оцінити, в тому числі вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу підозрюваного.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосовано, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000121 від 21.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України.
18.06.2021 ОСОБА_4 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження.
Відповідно до ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, що надані сторонами кримінального провадження докази доводять обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику а ризикам, зазначеним у поданні.
На думку слідчого судді, наведені в клопотанні обставини та додані до нього документи, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України. Зокрема такими є: витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 21.05.2021; протокол огляду місця дорожньо-транспорної пригоди від 21.05.2021 з додатком; протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 24.05.2021; протокол допиту неповнолітнього свідка ОСОБА_11 від 24.05.2021; протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 26.05.2021; висновки судово-медичних експертиз №428 від 31.05.2021, №426 від 31.05.2021, №743 від 07.06.2021, №479 від 08.06.2021; витяг з висновку експерта №СЕ-19/120-21/5758-ІТ від 15.06.2021 за результатами проведення судової транспортно-трасологічної експертизи; витяг з висновку експерта №СЕ-19/120-21/5756-ІТ від 15.06.2021 за результатами проведення судової автотехнічної експертизи; протокол допиту потерпілого ОСОБА_8 від 02.06.2021; протокол допиту підозрюваного ОСОБА_4 від 18.06.2021; інші матеріали кримінального провадження.
Зазначені відомості у сукупності з інформацією, викладеною у дослідженому під час судового засідання повідомленні про підозру, вважаються переконливими для слідчого судді в тому, що відповідне кримінальне правопорушення могло бути вчинене, а надані слідчим до клопотання відомості в достатній мірі вказують на можливість вчинення підозрюваним ОСОБА_4 кримінального правопорушення.
Приймаючи таке рішення, слідчий суддя виходить з того, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце та підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних, які наведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.
За наведеного, слідчий суддя відхиляє заперечення сторони захисту з приводу недопустимості доказів, так як на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема на стадії досудового розслідування слідчий суддя не уповноважений вдаватись до оцінки отриманих слідством доказів та порядку їх отримання, давати оцінку зібраним доказам з точки зору їх допустимості. Визнання доказів недопустимими належить виключно до компетенції суду під час судового розгляду (ст.89 КПК України).
На стадії досудового розслідування слідчий суддя може, враховуючи правову позицію ЄСПЛ щодо визначення поняття "обґрунтована підозра" як існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (п.175 Рішення в справі "Нечипорук і Йонкало проти України" (заява N42310/04, рішення від 21 квітня 2011 року, остаточне 21.07.2011), оцінити лише достатність зібраних доказів для підозри певної особи у вчиненні кримінального правопорушення, не вдаючись до їх оцінки як допустимих.
При цьому, повнота та всебічність проведеного розслідування не є тими обставинами, які мають оцінюватись слідчим суддею при з`ясуванні достатності доказів, що стали підставою повідомлення особі про підозру.
Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини. Так, у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року) суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».
В свою чергу, стороною захисту не наведено обставин, які б очевидно та беззаперечно вказували на будь-яку непричетність підозрюваного ОСОБА_4 до злочину, у вчиненні якого йому повідомлено про підозру, або необґрунтованість повідомленої підозри, а за такого на цій стадії досудового розслідування відсутні підстави вважати, що повідомлення про підозру є вочевидь необґрунтованим.
Таким чином, ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років, яке відповідно до ч.5 ст.12 КК України, належить до категорії тяжких злочинів.
Оцінюючи наявність ризиків, на існування яких посилається сторона обвинувачення, слідчий суддя виходить із такого.
Як зазначено у клопотанні, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам 1) переховуватися від суду; 3) незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні(частина 1 статті 177 КПК).
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК).
Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.
Під час перевірки наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 статті 177 КПК України, у кримінальному провадженні №0000121 від 21.05.2021 щодо підозрюваного ОСОБА_4 , слідчий суддя дійшов наступних висновків.
Оцінивши наведені у клопотанні доводи, слідчий суддя вважає, що сторона обвинувачення у судовому засіданні довела наявність підстав вважати, що існує незначний ризик того, що підозрюваний ОСОБА_4 може переховуватись від суду.
Такий висновок ґрунтується на тяжкості злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_4 , за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до восьми років. На думку слідчого судді, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.
Оцінюючи можливість впливу на потерпілих та свідків у даному кримінальному провадженні, слідчий суддя враховує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Оцінивши доводи, наведені у клопотанні, слідчий суддя вважає, що стороною обвинувачення у судовому засіданні не доведено наявність підстав вважати існуючим ризик того, що підозрюваний ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, оскільки доказів про можливість такого впливу чи його здійснення слідчому судді не надано, у зв`язку з чим вказаний ризик за змістом є виключно припущенням.

Обґрунтування які викладені слідчим в клопотанні та надані в судовому засіданні прокурором не доводять наявність ризику п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки вони не підтвердженні будь-якими доказами, а лише мають загальне формулювання про можливість вчинення підозрюваним таких дій.

Отже, слідчим у поданому клопотанні та прокурором у судовому засіданні не доведено наявність ризиків передбачених п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В клопотанні слідчий просив застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, зазначивши що інші, більш м`які запобіжні заходи не забезпечать можливості запобігти існуючим ризикам.
Проте, з такими висновками органу досудового розслідування та викладеними в судовому засіданні прокурором доводами слідчий суддя не погоджується, оскільки такі висновки не узгоджуються з фактичною поведінкою підозрюваного ОСОБА_4 впродовж досудового розслідування.

Як видно, відомостей про те, що підозрюваний ОСОБА_4 у будь-який спосіб перешкоджав досудовому розслідуванню чи перешкоджає йому в даний час у матеріалах провадження немає і слідчому судді не надано.
Натомість, із пояснень підозрюваного ОСОБА_4 та його захисників в судовому засіданні під час розгляду клопотання вбачається, що ОСОБА_4 співпрацює з органом досудового розслідування, своїх обов`язків не порушує, між родиною підозрюваного та потерпілими досягнута домовленість про розмір, порядок та строки відшкодування завданої дорожньо-транспортною пригодою матеріальної шкоди.
При цьому слідчий суддя приймає до уваги подані стороною захисту заяви від потерпілого ОСОБА_8 про відсутність матеріальних та моральних претензій до ОСОБА_4 та розписку потерпілого ОСОБА_8 про повне відшкодування матеріальної шкоди завданої ОСОБА_4 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 35 тисяч гривень.
При розгляді клопотання слідчим суддею також враховано всі обставини, визначені в ст.178 КПК України, в тому числі вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, вік та стан здоров`я підозрюваного.
Вивченням особи підозрюваного ОСОБА_4 встановлено, що останній має постійне місце реєстрації та проживання, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується характеристикою Озернянської сільської ради, є особою з інвалідністю ІІІ групи ( ураження опорного апарату), з наступним діагнозом: консолідуючий уламковий перелом лівої стегнової кістки, операція 05.03.2020, БІМОС, розгинальна контрактура лівого колінного суглобу з ФНС 1-2 ст., вкорочення лівої ноги на 1 см. ОСОБА_4 рекомендовано санаторно-курортне лікування та спостереження в ортопеда травматолога з місцем проживання.

Зважаючи на наведене вище, за наслідками встановлених обставин за результатами розгляду клопотання, враховуючи особу підозрюваного ОСОБА_4 , стан його здоров`я, наявність постійного місця проживання, позитивну характеристику, відсутність судимостей, беручи до уваги недоведення прокурором недостатності застосування більш м`якого запобіжного заходу, відсутність належного обґрунтування підстав для втручання у право ОСОБА_4 на свободу, шляхом застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, а також те, що Європейський суд з прав людини та ст. 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права зазначають, що існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти, тобто, утримання під вартою осіб, які чекають судового розгляду, не повинно бути загальним правилом і, коли відсутні конкретні дані, які б дозволяли дійти ґрунтованого висновку, що особа з великою ймовірністю вчинить дії, передбачені ст.177 КПК України, слід вважати, що такі ризики взагалі відсутні, або є настільки мінімальними, що не дають виключних підстав для застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя приходить до висновку, що у відповідності до ч.4 ст.194 КПК України щодо підозрюваного слід обрати запобіжний захід у виді домашнього арешту, оскільки саме цей запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
При цьому, слідчий суддя зазначає, що сам по собі факт підозри ОСОБА_4 у вчиненні тяжкого злочину не є достатньою підставою для застосування до нього найбільш суворого виняткового запобіжного заходу. Слідчий суддя враховує, що твердження прокурора про тяжкість вчиненого злочину, не є достатнім для обрання відносно підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Так, у справі «Мамедова проти Росії» 7064/05 від 01.06.2006, Європейський суд з прав людини, вказав на недостатність посилань на тяжкість злочину та ймовірне покарання, так як суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, але потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.
Розглядаючи клопотання, слідчий суддя враховує і те, що за змістом ч.5 ст.176 КПК України більш м`які запобіжні заходи, такі як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава не можуть бути застосовані лише до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5,260,261 Кримінального кодексу України. Відтак, заборона застосування щодо підозрюваного ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу в цьому випадку відсутня.
Отже, на підставі викладеного, слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні, з урахуванням вищевикладеного, встановленим слідчим суддею ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України ризикам можливо дієво запобігти шляхом застосування іншого запобіжного заходу, який не є виключним за своєю суворістю.
Відповідно ч.ч.1,2 ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.
За таких умов слідчий суддя вважає, що можливе застосування до підозрюваного ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою, а саме цілодобового домашнього арешту.
У п. 104 рішення ЄСПЛ у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» від 05.07.2016 зазначено, що домашній арешт з огляду на його рівень і напруженість вважається позбавленням свободи у розумінні статті 5 Конвенції. Цей спосіб позбавлення свободи вимагає існування відповідних і належних підстав, як і тримання під вартою під час досудового слідства. Він уточнив, що поняття «рівень» і «напруженість» у його практиці, як критерії застосовності статті 5 Конвенції, стосується тільки рівня обмеження свободи пересування, а не відмінностей за рівнем комфорту або у внутрішньому режимі у різних місцях позбавлення волі. Тому Суд застосовує ті самі критерії щодо позбавлення свободи незалежно від місця тримання заявника під вартою ( 104, 113, 114 рішення ЄСПЛ у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» від 05.07.2016 та п. 212 рішення у справі Развозжаєв проти Росії та України та Удальцов проти Росії від 19.11.2019.
Таким чином, з урахуванням обставин, що встановлені у ході розгляду клопотання слідчий суддя вважає, що застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту цілодобово буде достатнім для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання існуючим ризикам та буде пропорційним, співмірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, оскільки саме цей запобіжний захід дасть можливість уникнути настання існуючих ризиків та забезпечить виконання покладених на підозрюваного ОСОБА_4 процесуальних обов`язків.
З урахуванням викладеного, слідчий суддя вважає за необхідне застосувати щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, за адресою по місцю проживання: АДРЕСА_1 , шляхом заборони залишати житло цілодобово, за виключенням необхідності відвідування медичних закладів.
Згідно з ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців.
Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного, обвинуваченого на строк не більше двох місяців (ч. 7 ст. 194 КПК України).
Оскільки ОСОБА_4 повідомлено про підозру 18.06.2021, то з урахуванням положень ст.219 КПК України, строк дії ухвали про тримання під домашнім арештом, а також виконання обов`язків належить визначити до 16.08.2021, тобто в межах строку досудового розслідування.
Керуючись ст.ст.177, 178, 181, 183, 193, 194, 196, 309, 372, 395 КПК України, слідчий суддя,
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_7 , яке погоджено прокурором Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_3 про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів відмовити.
Застосувати щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286-1 КК України, запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому цілодобово залишати місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , до 23 год. 59 хв. 16.08.2021 (за виключенням відвідування медичних закладів за необхідності).
На цей же строк покласти на підозрюваного ОСОБА_4 , передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки:
1) прибувати до слідчого, прокурора або суду за кожною вимогою;
2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;
3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та роботи;
4) здати на зберігання в органи ДМС України свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_4 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш суворий запобіжний захід.
Копію ухвали для забезпечення контролю виконання надіслати у відділення поліції №2 (м.Зборів) Тернопільського РУП ГУНП України в Тернопільській області.
Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1