ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/5303/19 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1608/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , -
ВСТАНОВИЛА:
Вказаною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Веселе Балаклійського району Харківської області, українцю, громадянину України, який не працює, одружений, має малолітню дитину, зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимий : 12.09.2006 року Апеляційним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 189, п.п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 , ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 357, ч. 3 ст. 146 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна, на підставі ухвали Жовтневого районного суд м. Харкова 23.02.2017 року звільнений умовно-достроково на невідбутий строк покарання 1 рік 8 місяців 23 дні,
який органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч.2, ч. 5 ст. 185, ч.1 ст. 263 КК України, продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 01 квітня 2021 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що судом не встановлено будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику можливості переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення. При цьому, судом враховано тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання винним у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працевлаштований, у Київському районному суду м. Харкова щодо обвинуваченого перебуває ще один обвинувальний акт.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати ухвалу, ухвалити нове рішення, яким змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт .
Апелянт зазначає, що рішення суду є необґрунтованим, в зв`язку з чим підлягає скасуванню. Посилається на те, що прокурор в порушення вимог чинного КПК України фактично в судовому засіданні звернувся з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, яке не надавалося стороні захисту в 10-дений строк до закінчення дії попередньої ухвали. При цьому , суд не ставив перед учасниками судового провадження на обговорення питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Судом не враховано, що ОСОБА_6 2 роки 9 місяців тримається під вартою в той час як відсутні докази, що доводять його вину. На думку захисника, за відсутності обґрунтованої підозри не можливо застосовувати до обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Матеріали кримінального провадженні містять відомості щодо перебування ОСОБА_6 в час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, в м. Дніпро, що спростовує наявність обґрунтованої підозри. Показання потерпілого ОСОБА_8 викликають сумнів в їх об`єктивності та не спростовують докази , надані стороною захисту за цим епізодом.
За усіма епізодами інкримінованих обвинуваченому злочинів існують докази, які ставлять під об`єктивний та категоричний сумнів обґрунтованість пред`явленої обвинуваченому підозри.
Крім того, захисник звертає увагу на наявність у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків, а саме , що він одружений, має малолітню доньку 2018 року народження, на його утриманні перебуває малолітня донька його дружини, яку він вважає за рідну, у нього є постійне місце проживання. При цьому, суд погодився з наявністю міцних соціальних зв`язків, однак не надав їм належної правової оцінки.
Наведені вище обставини ставлять під сумнів обґрунтованість підозри, а також свідчать про можливість та необхідність зміни запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 .
Повна відсутність у сторони обвинувачення будь-яких доказів участі ОСОБА_6 в інкримінованих йому злочинах, а також наявність у суду доказів, наданих стороною захисту, свідчать про відсутність у ОСОБА_6 підстав та мотивів для ухилення від суду , оскільки він зацікавлений в об`єктивному розгляді справи щодо нього.
У судове засідання учасники судового провадження не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від прокурора надійшло клопотання про слухання справи без його участі, в якому він просив про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення. Захисник ОСОБА_7 також подав клопотання про слухання даного судового провадження без його участі та обвинуваченого ОСОБА_6 .
Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України у разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Крім того, колегія суддів враховує, що обвинувачений ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні нетяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, двох особливо тяжких злочинів, передбачених ч.4 ст.187 та ч.5 ст.185 КК України, за які передбачено найсуворіше покарання у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, а також тяжкого злочину за ч.1 ст.263 КК України, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до семи років.
При цьому, ОСОБА_6 раніше судимий за умисне вбивство та насильницькі злочини проти власності, звільнився 23.02.2017 року умовно-достроково на невідбутий строк покарання 1 рік 8 місяців 23 дні, менше ніж через рік, а саме, 16.11.2017 року, 19.02.2018 року та 16.05.2018 знову вчинив нові злочини, у вчиненні яких обвинувачується наразі, що беззаперечно свідчить про стійку антисоціальну поведінку обвинуваченого, який на шлях виправлення не став і продовжує вчиняти злочини та об`єктивно підтверджує наявність ризику продовження ОСОБА_6 своєї злочинної діяльності чи вчинення ним інших злочинів.
До того ж, під час розгляду даного кримінального провадження до Київського районного суду м. Харкова надійшов ще один обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , що додатково свідчить про наявність ризику вчинення ним нових злочинів.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Між тим, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_6 інкримінується, поміж іншого, вчинення особливо тяжких злочинів проти власності за попередньою змовою групою осіб, в тому числі злочину, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, та спрямованого на заволодіння майном в особливо великих розмірах, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих.

При цьому, саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належного дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

Між тим, як вбачається з матеріалів провадження ОСОБА_6 раніше судимий, не працює, тобто не має постійного джерела доходу, що додатково підтверджує наявність ризику вчинення нового злочину.

За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Стосовно доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо пропуску прокурором встановленого законом строку на подання клопотання про продовження строків тримання під вартою колегія суддів зазначає наступне.
Згідно п.20.5 розділу ХІ Перехідних положень КПК України під час досудового розслідування та під час судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою подається не пізніше ніж за десять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
В той же час, кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено таких наслідків пропуску зазначеного строку як не розгляд питання щодо продовження тримання під вартою.
Крім того, відповідно до ч.1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Крім того, як вбачається з оскаржуваної ухвали, дана справа перебувала в провадженні у головуючого судді ОСОБА_9 та суддів ОСОБА_10 , ОСОБА_1 . Головуючий суддя ОСОБА_9 з 02.02.2021 року знаходилась на лікарняному. Строк дії попередньої ухвали про тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 закінчувався 15.02.2021 року.
Відтак питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 було розглянуто в даному судовому засіданні суддею ОСОБА_1 відповідно до п.20.5 розділу ХІ Перехідних положень КПК України.
В той же час, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не ставив на обговорення перед учасниками кримінального провадження питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є безпідставними, оскільки згідно журналу судового засідання від 11.02.2021 року думку з приводу вказаного питання висловили всі учасники судового провадження.

Що стосується посилання апелянта на відсутність обґрунтованої підозри, а також доказів про вчинення обвинуваченим вказаного кримінального правопорушення, то слід зазначити наступне.

Оскільки КПК України не містить визначення обґрунтованої підозри, за роз`ясненням вказаного поняття слід звернутися до практики ЄСПЛ. За загальною практикою Європейського суду з прав людини, що склалась з рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom) від 30.08.1990 року, п. 32, Series А, № 182, термін «обґрунтована підозра» у вчиненні правопорушення передбачає наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла таки вчинити злочин. Вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У справі «Ердагоз проти Туреччини» висловлено позицію, що факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тим, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи.

Окрім того, на підтвердження обґрунтованості підозри, наявні фактичні обставини кримінального провадження дають можливість об`єктивно пов`язати обвинуваченого із вчиненням кримінальних правопорушень (Рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року).

Посилання сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого колегією суддів не приймаються, оскільки на даній стадії кримінального провадження суд не наділений повноваженнями перевіряти належність та допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, робити відносно них свої висновки. Зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_6 одружений, має постійне місце проживання, у нього двоє малолітніх дітей на утриманні, тобто має міцні соціальні зв`язки, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики, встановленні під час обрання запобіжного заходу, на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Також колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2021 року про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -