ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1574/21 Справа № 180/1/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2021 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000682 12 грудня 2019 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганця Дніпропетровської
області, громадянина України, який зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року ОСОБА_7 засуджено до покарання: за ч. 2 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років; за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з 07 січня 2020 року.
До набрання вироком законної сили залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що причинило смерть потерпілого; у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно; у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, за наступних обставин.
ОСОБА_7 04 грудня 2019 року приблизно об 11.00 год., більш точного часу не встановлено, перебував у приміщенні буд. АДРЕСА_3 з дозволу власників будинку - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які залишили ключі від даного будинку у зв`язку із тимчасовим від`їздом, де в цей же час у нього виник умисел на повторне таємне викрадення мікрохвильової печі марки «Elenberg» моделі «MG205OM» та телевізору марки «Saturn» моделі «LED32HD900UST2» з вищевказаного будинку.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, 04 грудня 2019 року приблизно об 11.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи у приміщенні вищезазначеного будинку, діючи умисно, повторно, таємно, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, у зв`язку з тим, що у цей час мешканці будинку були відсутні, з тумби у кухні викрав мікрохвильову піч марки «Elenberg» моделі «MG205OM», вартістю 1 318,74 грн., яка належить ОСОБА_9 , після чого вийшов з будинку та розпорядився майном на власний розсуд.
Продовжуючи реалізовувати свій єдиний злочинний умисел ОСОБА_7 в цей же день, тобто 04 грудня 2019 року, приблизно о 12.00 год., більш точного часу не встановлено, повернувся до буд. АДРЕСА_3 , де з тумби у залі викрав телевізор марки «Saturn» моделі «LED32HD900UST2», вартістю 5 268,37 грн., який належить ОСОБА_9 , після чого, вийшов з будинку та розпорядився майном на власний розсуд.
Вищевказаними діями ОСОБА_7 спричинив матеріальну шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 6 587,11 грн.
Крім того, 06 січня 2020 року приблизно о 21.20 год., точного часу не встановлено, ОСОБА_7 знаходився на території скверу «Перемоги» неподалік буд. АДРЕСА_4 , де в нього на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень вказаній особі, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, ОСОБА_7 в цей же день, тобто 06 січня 2020 року приблизно о 21.25 год., точного часу не встановлено, знаходячись на території скверу «Перемоги» неподалік буд. АДРЕСА_4 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи умисно, протиправно наніс не менше трьох ударів кулаком в область обличчя потерпілого ОСОБА_11 , від чого останній впав на землю, після чого наніс ще близько чотирьох ударів ногами по голові потерпілому, та продовжуючи свої протиправні дії, нагнувшись над ним, наніс ще не менше двох ударів кулаком в область обличчя.
За результатами своїх суспільно небезпечних, протиправних дій, ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_11 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, а саме: забитої рани лівої надбрівної області, синці в обох параорбітальних областях; синці на обличчі ліворуч; закритий двобічний перелом нижньої щелепи - тіла і суглобового відростку; закритий перелом лівої виличної кістки; закриті переломи передніх стінок обох верхньощелепних пазух; гемо синус (наявність крові) обох верхньощелепних пазух; закритий перелом лівої скроневої кістки; розповсюджений інфільтруючого характеру крововилив у м`яких покривних тканинах голови лівої скроневої ділянки; розсіяні, дрібновогнищеві крововиливи у товщі м`яких мозкових оболонок і субарахноїдальному просторі, забій головного мозку 3-го ступеня.
Після заподіяння вищевказаних тілесних ушкоджень ОСОБА_7 залишив потерпілого ОСОБА_11 лежати на землі.
Смерть ОСОБА_11 наступила 09 лютого 2020 року від закритої черепно-мозкової травми у вигляді забитої рани, синців на обличчі, двобічних переломів верхньої та нижньої щелеп, перелому лівої виличної кістки, перелому лівої скроневої кістки, крововиливів під м`які мозкові оболонки та в речовину головного мозку, яка ускладнилася розвитком набряку головного мозку, що слід вважати безпосередньою причиною смерті.
Всі вище означені тілесні ушкодження в області голови в даному випадку розглядаються у сукупності як єдина закрита черепно-мозкова травма і за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що перебувають в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті.
Крім того, після заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 06 січня 2020 року приблизно після 21.30 год., точного часу не встановлено, у ОСОБА_7 , який продовжував перебувати на території скверу «Перемоги» неподалік буд. АДРЕСА_4 та бачив на землі потерпілого ОСОБА_11 , який лежав внаслідок спричинених тілесних ушкоджень, і усвідомлюючи, що останній через свій стан не може чинити активного опору, з корисливих мотивів раптово виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, належного потерпілому, повторно.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, повторно, 06 січня 2020 року приблизно о 21.31 год., точного часу не встановлено, ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на тому ж місці, керуючись корисливим мотивом, з метою наживи, діючи умисно, повторно, протиправно, відкрито для потерпілого і оточуючих, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, розуміючи що потерпілий через свій стан не може чинити активного опору, шляхом вчинення фізичних дій руками обшукав вміст одягу потерпілого ОСОБА_11 , і з кишені куртки, одягненої на ньому, дістав побутову газову запальничку марки «Walther» з написом «Carl Waffenfabrik Ulm/Do Modell PPK Cal. 7/65 mm», вартість якої складає 280 грн., після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив останньому матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок суду скасувати.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що вирок виносили за його відсутності, суд не надав йому можливості в повному обсязі висловити останнє слово. Вказує, що не згоден з розміром призначеного покарання. Вказує, що судом не було допитано усіх свідків.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання викладеного обвинувачення окремо. Вказує, що суд лише обмежився перерахуванням доказів, наданих стороною обвинувачення, не надавши при цьому оцінку кожному з них, з посиланням на обставини, які ці докази засвідчують. Зазначає, що суд послався на процесуальні рішення, прийняті під час досудового розслідування, проте не вказав яке саме доказове значення вони мають. Звертає увагу, що суд не перевірив і не спростував доводи сторони захисту щодо невинуватості обвинуваченого. Вважає, що суд необгрунтовано відмовив у задоволенні клопотання обвинуваченого про допит свідків обвинувачення у судовому засіданні та взяв до уваги докази досудового розслідування, які в контексті КПК України вважаються недопустимими, оскільки здобуті внаслідок порушення права обвинуваченого. Звертає увагу, що судом не було перевірено протоколи слідчих експериментів на відповідність вимогам ст.ст. 104, 240 КПК України.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У мотивувальній частині вироку відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
При цьому обґрунтування обвинувачення, це не перелік доказів наданих органами досудового розслідування, це аналіз усіх зібраних у провадження доказів, тобто всі фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, обвинуваченого, у висновках експертів та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.
Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для ухвалення обвинувального вироку.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення, а саме час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Однак, аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що суд першої інстанції неповно та поверхово дослідив обставини кримінального правопорушення, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.
Суд першої інстанції в оскаржуваному вироку обмежився формальною вказівкою про те, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 121 КК України підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема, в обґрунтування цього висновку суд у вироку узагальнено навів показання потерпілої ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також письмові докази, що містяться в матеріалах кримінального провадження. Однак не перевірив та не спростував доводи сторони захисту щодо невинуватості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 121 КК України, і, відповідно, мотивів на їх спростування у вироку не навів.
Так, як слідує з матеріалів кримінального провадження під час розгляду провадження у суді першої інстанції стороною захисту ставились під сумнів належність та допустимість доказів, отриманих під час досудового розслідування, зокрема, протоколів проведення слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_17 та обвинуваченого ОСОБА_7 , а також протоколи пред`явлення особи для впізнання, зокрема, за участю свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 .
Разом з тим суд першої інстанції прийняв відмову прокурора від допиту зазначених свідків, незважаючи на заперечення обвинуваченого та його наполягання на їх допиті.
Як слідує з технічного запису судового засідання від 10 березня 2021 року підставою для відмови сторони обвинувачення від свідків була неможливість забезпечення їх явки у судове засідання, разом з тим, матеріали провадження не містять відомостей про те, що попри всі здійсненні стороною обвинувачення необхідні заходи забезпечити явку свідків виявилося неможливим.
Апеляційний суд вважає таку відмову безпідставною з огляду на характер кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_7 (ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України), та невизнання останнім своєї винуватості за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України, а також сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів, оскільки обвинувачення за ч. 2 ст. 121, ч. 2 ст. 186 КК України по суті базується на показаннях свідка-очевидця ОСОБА_17 , протоколах пред`явлення особи для впізнання за участю того ж свідка та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , протоколів проведення слідчих експериментів за участю свідка ОСОБА_17 та обвинуваченого ОСОБА_7 , законність проведення яких стороною захисту ставиться під сумнів, а також висновках судово-медичних експертиз.
Крім того, право на допит свідків, що дають показання на користь обвинувачення або захисту є невід`ємною складовою змагальності (ст. 23 КПК України) і права обвинуваченої особи подавати докази (ст. 42 КПК України), передбачених КПК України. Пункт «d» частини 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожній обвинуваченій особі право допитувати свідків обвинувачення або вимагати, щоб їх допитали, а також вимагати виклику й допиту свідків захисту на тих самих умовах, що й свідків обвинувачення.
Як неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 6 § 3(d) в принципі залишає на розсуд суду рішення щодо необхідності виклику свідка. Вона не вимагає виклику і допиту кожного свідка захисту: її головна мета, як вбачається зі слів «на тих самих умовах», досягнути повної рівності сторін у цьому питанні (Perna v. Italy [GC], no. 48898/99, § 29, ECHR 2003-V; Solakov v. the former Yugoslav Republic of Macedonia, no. 47023/99, § 57, ECHR 2001-X). Також це положення не надає обвинуваченому необмеженого права на виклик свідків до суду. Зазвичай національні суди мають вирішити, чи є допит свідка необхідним або бажаним (S.N. v. Sweden, no. 34209/96, § 44, ECHR 2002-V; Accardi and Others v. Italy (dec.), no. 30598/02, ECHR 2005-II).
У рішенні в справі Муртазалієвої проти Росії ЄСПЛ, оцінюючи, чи було дотримано право сторони захисту на виклик для допиту свідка, сформулював підхід, який передбачає оцінку трьох факторів: 1) чи було клопотання про допит свідка достатньо обґрунтованим та дотичним до предмету обвинувачення; 2) чи надали національні суди оцінку релевантності цих свідчень та достатнє обґрунтування своєму рішенню не допитувати свідків у суді, та 3) чи не підривало рішення не допитувати свідків загальну справедливість розгляду.
Щодо першого елементу ЄСПЛ вважав за необхідне прийняти до уваги, чи могли показання свідків вплинути на результат розгляду або з розумною вірогідністю посилити позицію захисту. Достатність доводів клопотання захисту про допит свідків залежить від оцінки обставин кожної справи, включаючи застосовні положення національного закону, стадію та просування в розгляді, лінію аргументів та стратегію, якої додержувалися сторони, та їх процесуальну поведінку.
Щодо другого фактору ЄСПЛ пояснив, що зазвичай дотичність свідчень та достатність доводів сторони захисту у обставинах справи визначає й обсяг та рівень деталізації при оцінці національним судом необхідності забезпечити допит свідка. Відповідно, чим більш переконливі аргументи сторони захисту, тим більш ретельною має бути перевірка та більш переконливими доводи національних судів, що відмовляють у клопотанні про допит свідка.
Щодо оцінки загальної справедливості (третій фактор) ЄСПЛ наголосив, що відповідність вимогам справедливого процесу має досліджуватися у кожній справі з огляду на розвиток процесу в цілому, а не на підставі ізольованого розгляду лише окремого її аспекту. Хоча зазвичай висновок щодо перших двох факторів переконливо свідчить про те, чи був розгляд справедливим, не можна виключити, що у певних екстраординарних випадках міркування справедливості можуть призвести до протилежного висновку.
Як правило, значимість показань і достатність доказів, висунутих стороною захисту в обставинах конкретної справи, будуть визначати обсяг і ступінь деталізації оцінки внутрішньодержавними судами необхідності забезпечення присутності на суді й допиту свідка. Відповідно, чим сильніші й вагоміші доводи сторони захисту, тим суворішою повинна бути перевірка й тим переконливішою мотивація судів, якщо вони відмовляють стороні захисту в клопотанні допитати свідка (п.166 рішення у справі «Муртазалієва проти Росії» від 18 грудня 2018 року).
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.
За таких обставин будь-які докази, які можуть підтверджувати або спростовувати винуватість ОСОБА_7 у вчиненні зазначених злочинів, мають важливе значення для провадження, враховуючи той факт, що обвинувачений заперечує свою винуватість у спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що причинило смерть потерпілого, а також у відкритому викраденні чужого майна, вчиненому повторно, а свідок ОСОБА_17 є єдиним безпосереднім очевидцем вчинення цих злочинів, свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 були свідками того, що в день вчинення злочинів обвинувачений знаходився біля місця вчинення злочинів разом зі свідком ОСОБА_17 як до часу вчинення злочину, так і після, при цьому бачили на обвинуваченому сліди крові, про що надавали пояснення під час досудового розслідування, то не можна вважати, що такі показання свідків не могли б вплинути на рішення суду як самі по собі, так і в сукупності з іншими свідченнями про винуватість обвинуваченого.
Крім того, обвинувачений зазначав про те, що свідок ОСОБА_17 обмовив його, а тому вважав за необхідне його допитати, однак, незважаючи на потенційне значення показань цього свідка для встановлення обставин провадження, суд першої інстанції не навів жодних мотивів відхилення клопотання.
Таким чином суд апеляційної інстанції вважає, що права сторони захисту на допит свідків було порушено з погляду першого та другого критеріїв, зазначених вище, та немотивована відмова у клопотанні про допит цих свідків істотно вплинула на справедливість судового розгляду в цілому.
Крім того, як слідує з журналу судового засідання від 10 березня 2021 року та технічного запису до нього під час надання пояснень та в судових дебатах обвинувачений неодноразово заявляв про застосування до нього незаконних методів ведення досудового розслідування, разом з тим, суд першої інстанції залишив ці доводи без уваги, без проведення належної перевірки шляхом офіційного розслідування уповноваженим органом.
Такий підхід у контексті положень ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенції), а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.
Так, виходячи зі змісту статті 3 Конвенції за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.
Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що не було дотримано судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 .
Перевірка доводів обвинуваченого щодо незаконних методів ведення досудового розслідування має суттєве значення і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим.
Однак суд першої інстанції взагалі не перевірив зазначених доводів ОСОБА_7 , жодних відповідей на них не дав, не провів ретельного аналізу і оцінки обставин, на які посилалася сторона захисту, що перешкодило цьому суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
З урахуванням викладеного апеляційний суд приходить до переконливого висновку, що наведені порушення у сукупності перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Під час апеляційного розгляду знайшли підтвердження наведені стороною захисту доводи щодо неповноти судового розгляду.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд обмежився лише перерахуванням досліджених ним доказів, не надавши оцінку кожному з них та не навівши у вироку переконливих мотивів, з яких він відкидає одні та надає перевагу іншим.
Вирішуючи питання про можливість усунення цих протиріч під час апеляційного розгляду та ухвалення свого рішення судом апеляційної інстанції, апеляційний суд виходить з того, що учасники провадження не ставлять питання про дослідження доказів, питання про допустимість яких порушено під час апеляційного розгляду, тому у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які процесуальні підстави для їх перевірки за власною ініціативою.
Відповідно до ч. 1 ст. 409 КПК України до підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції належить істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно зі ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до вимог ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст. 7 цього Кодексу.
Приймаючи до уваги той факт, що діючим КПК України в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, враховуючи те, що учасники провадження питання про дослідження доказів у кримінальному провадженні не порушують, чим позбавляють можливості суд апеляційної інстанції ухвалити своє рішення, апеляційний суд вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.
Отже, перевіривши матеріали кримінального провадження та надавши їм належну оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону, а ухвалене ним рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
Скасовуючи вирок у зв`язку з істотним порушеннями вимог кримінального процесуального закону, апеляційний суд не входить в обговорення інших доводів, викладених в апеляційних скаргах, не досліджує їх та вважає, що останні підлягають ретельній перевірці під час нового судового розгляду.
Крім того, під час нового розгляду в суді першої інстанції слід також ретельно перевірити доводи обвинуваченого про застосування до нього незаконних методів досудового розслідування, вжити заходів для проведення відповідної перевірки зазначених доводів у порядку ст. 214 КПК України з прийняттям відповідного процесуального рішення уповноваженим органом, та за результатами розгляду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Що стосується запобіжного заходу, обраного ОСОБА_7 , то враховуючи той факт, що останній обвинувачується у вчиненні нетяжкого та 2 тяжких злочинів щодо особи похилого віку, раніше судимий, що вказує на такі ризики як продовження обвинуваченим злочинної діяльності чи переховування від суду, апеляційний суд вважає за необхідне залишити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжити до підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, але не більш ніж на 60 днів.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 10 березня 2021 року щодо ОСОБА_7 - скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без зміни і продовжити його до підготовчого судового засідання в суді першої інстанції, але не більш ніж на 60 днів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4