Провадження № 1-кп/522/1679/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Одесі клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000762 від 12 червня 2017 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, українця, старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах УКР ГУНП в Одеській області, з вищою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Приморського районного суду міста Одеси знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про закриття кримінального провадження, посилаючись на те, що рішенням Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020 ст. 366-1 КК визнано неконституційною.
Виходячи із ст. 152 Конституції України, закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Стаття 91 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачає, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Частиною 1 ст. 2 КК України визначено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом. За частиною 1 ст. 11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення.
Згідно з положеннями ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Водночас закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.
Діяння може вважатися кримінальним правопорушенням лише за умови, якщо воно визнається таким чинною нормою Особливої частини КК. Втрата такою нормою чинності тягне неможливість її застосування до діянь, які раніше визнавалися злочином. При цьому в разі ухвалення в подальшому нового закону, який знову визнає відповідне діяння кримінально караним, такий закон не матиме зворотної дії з огляду на наведені положення ст. 58 Конституції України та ст. 5 КК України.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 січня 2021 року (справа № 0306/7567/12, провадження № 13-73кс19), зазначила, що особу може бути піддано кримінальному переслідуванню виключно за діяння, яке визнано злочином за нормами КК, тоді як втрата чинності нормою Особливої частини КК означає, що передбачені нею дії або бездіяльність вже не містять ознак діяння, за яке цим Кодексом встановлювалася кримінальна відповідальність. Офіційна констатація невідповідності правової норми Конституції України анулює її юридичну силу, що за змістом є рівнозначним виключенню такої норми на законодавчому рівні. Отже, дія чи бездіяльність перестають вважатися злочином як на підставі закону про скасування кримінальної відповідальності, так і у зв`язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення про неконституційність норми КК, що встановлювала цю відповідальність.
Як зауважила Велика Палата Верховного Суду в названому рішенні, на користь висновку про ретроспективну дію рішень Конституційного Суду України, якими констатовано невідповідність Основному Закону положень КК щодо криміналізації певних дій або бездіяльності, свідчить і зміст п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК. Згідно з цією нормою процесуального права встановлення неконституційності закону, застосованого судом під час вирішення справи, визнається виключною обставиною і підставою для перегляду судових рішень, що набрали законної сили, в порядку екстраординарного провадження. З цих підстав може бути перевірено і скасовано обвинувальний вирок про засудження особи за діяння, скоєні в період чинності зазначеного вище закону, а також ухвалу, постанову судів апеляційної та касаційної інстанцій, винесені до прийняття Конституційним Судом України відповідного рішення.
Верховний Суд у складі Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (Постанова від 01.03.2021 у справі № 266/3090/18, провадження № 51-3281 кмп 19) звернув увагу на те, що за змістом п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК кримінальне провадження закривається в разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою. Хоча буквальний зміст цієї норми не вказує на необхідність закриття кримінального провадження внаслідок визнання неконституційним закону, який встановлював кримінальну караність діяння, однак така необхідність вбачається з наведених вище висновків про юридичні наслідки ухвалення відповідного рішення Конституційним Судом України, що є аналогічними наслідкам набрання чинності законом, яким скасовується кримінальна караність діяння.
Таким чином, оскільки ст. 366-1 КК України втратила чинність у зв`язку з визнанням її такою, що не відповідає Конституції України, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 27 жовтня 2020 року № 13-р/2020, кримінальне провадження за № 0000762 підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК.
Наявність такої безумовної підстави для закриття кримінального провадження унеможливлює розгляд доводів обвинуваченого ОСОБА_5 щодо відсутності в його діях складу злочину, передбаченого ст. 366-1 КК України та позбавляє суд можливості прийняття рішення у формі вироку.
Так, Верховний Суд у вищевказаному рішенні з даного приводу вказав, що, на відміну від п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК, положення п. 4 цієї статті не передбачають можливості продовження кримінального провадження в цілях реабілітації засудженого або з інших причин. Це пов`язано із тим, що втрата чинності законом, який раніше визнавав те чи інше діяння кримінальним правопорушенням, внаслідок його скасування чи визнання неконституційним робить подальше кримінальне провадження безпредметним особу в будь-якому разі не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності, якщо відповідне діяння не є злочином відповідно до чинного КК, а отже сторона обвинувачення не може доводити його винуватості.
Аналогічну правову позицію з даного приводу Верховний Суд у складі суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду висловив у постанові від 16.02.2021 р. (справа № 345/3522/18, провадження № 51-4299км20). Так, стосовно доводів обвинуваченого щодо відсутності згоди на закриття кримінального провадження з огляду на його бажання бути реабілітованим та не прийняттям рішення про недоведеність його винуватості у кримінальному провадженні, колегія суддів вказала наступне.
За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.
Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.
Зазначений підхід закріплено у частині першій статті 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.
Зміст цієї конституційно-правової норми деталізовано у статті 5 КК України. Згідно із частиною першою цієї статті закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
Внесені законодавцем зміни до Закону про кримінальну відповідальність, призвели до декриміналізації діяння, а дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність. Отже, у такому випадку закриття кримінальної справи у суді першої інстанції з підстави, визначеної у пункті 4 частини 1 статті 284 КПК, у зв`язку із декриміналізацією діяння, суд не повинен доводити розгляд справи до кінця з постановленням виправдувального вироку у разі незгоди з клопотанням прокурора про закриття кримінального провадження, а виносить постанову про закриття такого кримінального провадження з підстав набрання чинності закону, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
Такі підстави для закриття кримінальної справи не пов`язані із встановленням фактичних обставин, що свідчать про відсутність в діянні особи складу злочину, а пов`язані із змінами законодавства про кримінальну відповідальність.
Судом констатовано, що у зв`язку з декриміналізацією діяння, відпала необхідність і доцільність вирішення питання про наявність чи відсутність у діях особи на час скоєння інкримінованого йому діяння складу злочину, передбаченого цією статтею, а також формування правових висновків щодо її застосування.
Таким чином, колегія суддів погодилась з рішенням суду першої щодо необхідності закриття кримінального провадження на підставі пункту 4 частини 1 статті 284 КПК.
Аналогічна правова позиція з приводу необхідності закриття кримінального провадження на підставі п. 4. ч. 1 ст. 284 КПК України, навіть за наявності позиції сторони захисту щодо невизнання вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, висловлено у інших численних рішеннях суду касаційної інстанції, зокрема постанові від 26.08.2020 р. Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду (справа № 592/911 1/18 провадження № 51-3300ск20), ухвала від 31.05.2016 р. Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (справа № 345/290/15-к) тощо.

Обвинувачений та його захисник заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, посилаючись на те, що висловленням позиції про закриття кримінального провадження прокурором не було дотримано вимог ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9, ч. 1 ст. 17, ч. 1 ст. 20, ч. 1 ст. 21, ч. 1 ст. 22 КПК України.

Про недотримання вимог ч. 1 ст. 8, ч. 1 ст. 9 КПК України свідчить невірно обрані прокурором форма та спосіб закриття справи, шляхом посилання на п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, в результаті якого у разі задоволення судом клопотання про закриття справи за ст. 366-1 КК України відбудеться по нереабілітуючій підставі. Означені дії прокурора призвели до ігнорування суті принципу верховенства права, а також зумовили порушення принципу законності, в результаті невірного застосування аналогії права, шляхом звернення до п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Крім того, прокурором фактично, без з`ясування думки ОСОБА_5 , порушено принцип презумпції невинуватості та доведення вини, оскільки закриттям справи за нереабілітуючою підставою, фактично з одного боку було констатовано винуватість ОСОБА_5 , попри відсутність обвинувального вироку суду (ч. 1 ст. 17 КПК України), а з іншого порушено право на захист ОСОБА_5 (ч. 1 ст. 20 КПК України), шляхом позбавлення останнього можливості у порядку та спосіб спростувати пред`явлене йому обвинувачення.

Прокурором фактично унеможливлено реалізацію ОСОБА_5 права на справедливий розгляд та вирішення його справи в розумні строки незалежним та неупередженим судом, створеним на підставі закону (ч. 1 являється порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як і було позбавлено права вільного відстоювання своєї правової позиції засобами, передбаченими КПК України (ч. 1 ст. 22 КПК України).

В аспекті даного питання, влучною є правова позиція Апеляційної палати Вищого антикорупційного руду від 02.03.2021, справа № 991/1551/19 (про яку вже зазначалося вище), згідно якої: «Враховуючи нереабілітуючий характер цієї підстави (передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України), з урахуванням того, що її застосуванням фактично констатується причетність особи до вчинення кримінально-караного діяння, особа, щодо якої кримінальну справу закрито у зв`язку із усуненням новим кримінальним законом злочинності і караності інкримінованого їй діяння, повинна мати можливість реалізувати у суді своє право на судовий захист, а суд, в свою чергу, - перевірити і оцінити законність і обґрунтованість прийнятих у даному провадженні процесуальних рішень, в яких зафіксована висунута щодо особи підозра у злочині на основі матеріалів, зібраних як на стадії досудового розслідування, так і стадії судового розгляду», чого в рамках даного кримінального провадження по відношенню до ОСОБА_5 дотримано не було.

При цьому, слід звернути увагу, що у випадку, якби прокурором вірно було застосовано аналогію права, шляхом звернення до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, відсутній був би й як предмет даних заперечень, так і предмет подальшого судового розгляду.

Викладене в повній мірі узгоджується з рішеннями ЄСПЛ у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», п. 58, «Ґаші проти Хорватії», п. 40, «Трґо проти Хорватії», п. 67, згідно яких: ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Відтак, вказаним порушенням означених прав ОСОБА_5 в черговий раз констатується незаконність висловленої прокурором позиції, яка не підлягає задоволенню судом.

Посилаючись на відсутність на теперішній час правової підстави кримінальної відповідальності за діяння, передбачені ст. 366-1 КК України, прокурор повинен був висловити позицію про закриття справи саме за відсутністю складу кримінального правопорушення, з відповідним посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, а не на п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Вислухавши думку всіх учасників, розглянувши клопотання прокурора про закриття кримінального провадження, а також вивчивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що відповідно до наказу ГУНП в Одеській області № 166о/с від 07.11.2015 р. підполковника поліції ОСОБА_5 призначено на посаду старшого оперуповноваженого в ОВС управління карного розшуку ГУНП в Одеській області.

06.03.2017 р. о 15 год. 36 хв., знаходячись на своєму робочому місці, у приміщенні кабінету № 328, на третьому поверсі будівлі ГУНП в Одеській області, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Єврейська, 12, старший оперуповноважений в ОВС управління карного розшуку ГУНП в Одеській області ОСОБА_5 , діючи умисно, достовірно знаючи про обов`язковість подання декларації з відображенням у ній достовірних відомостей, з метою приховування інформації про наявність у нього права користування транспортним засобом, з мотивів укриття свого реального майнового стану, під час подання до Єдиного державного реєстру декларацій осіб уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування електронної декларації за 2016 рік, в порушення пункту 3 частини 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» в розділі «6 цінне рухоме майно - транспортні засоби» умисно не вказав дані щодо наявності права користування автомобілем марки «Toyota», моделі «Land Cruiser», 2010 року випуску.

Під час здійснення досудового розслідування, на підставі висновку експерта ОНДЕКЦ ГУ МВС України № 176 від 17.07.2017 р. встановлена середня ринкова вартість автомобіля марки «Toyota», моделі «Land Cruiser» станом на 12.01.2016 р. складала 924560,65 (дев`ятсот двадцять чотири тисячі п`ятсот шістдесят гривень, шістдесят п`ять копійок), а станом на 22.03.2017 р. складала 950280,49 (дев`ятсот п`ятдесят тисяч двісті вісімдесят гривень сорок дев`ять копійок), тобто вартість не задекларованого транспортного засобу перевищувала 250 прожиткових мінімумів (344500 грн.), встановлених для працездатних осіб на 1 січня звітного року.

Далі, останній продовжуючи реалізовувати свій зазначений злочинний умисел 11.03.2017 р. подав виправлену декларацію за 2016 рік, в якій аналогічно не вказав право користування вищевказаним транспортним засобом.

Однак, у подальшому з метою уникнення кримінальної відповідальності та з метою небажання бути викритим у своїй злочинній діяльності ОСОБА_5 22.03.2017 р. подає повідомлення про суттєві зміни у майновому стані суб`єкта декларування, в якому вказує, що у нього виникло право користування рухомим майном (транспортним засобом) автомобілем марки «Toyota», моделі «Land Cruiser», загальною вартістю 644000 гривень.

Таким чином, ОСОБА_5 , подано недостовірні відомості у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції», які відрізняються від достовірних на суму понад 250 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
27.10.2020 року Велика палата Конституційного суду України ухвалила рішення по справі № 1-24/2020(393/20), яким визнала неконституційною статтю 366-1 Кримінального кодексу України.
Статтями 151-2, 152 Конституції України визначено, що рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо набрав чинності закон, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, а згідно з ч. 1 ст. 5 Кримінального Кодексу України, Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Суд не погоджується з доводами захисника про те, що суд мав дослідити всі докази і закрити провадження щодо обвинуваченого за відсутністю складу злочину за ст. 366-1 КК України, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, клопотання прокурора про закриття кримінального провадження відповідно до змісту ст.ст. 350, 371, 286 КПК України має розглядатися невідкладно на любій стадії судового процесу, незважаючи на те, чи досліджені всі докази у справі.

Дослідження всіх доказів для виправдання обвинуваченого за відсутністю в його діях складу злочину є процесуально неможливим через принцип змагальності сторін, передбачений ст. 22 КПК України, оскільки із змісту клопотання прокурора випливає, що він на цій стадії судового процесу припинив свою участь в ньому.

Незважаючи на те, що прокурор у клопотанні прямо не відмовився від обвинувачення у зв`язку з декриміналізацією діяння ОСОБА_5 , однак суд вважає, що зі змісту цього клопотання можна дійти висновку, що клопотання прокурора про закриття провадження через декриміналізацію є формою його відмови від обвинувачення у зв`язку з декриміналізацією і така його процесуальна дія на стадії судового розгляду прямо передбачена п. 2 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Закриття провадження саме на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України не узгоджується з повноваженнями суду на стадії судового розгляду, оскільки п. 4 ч. 1 вказаної статті належить до стадії досудового розслідування і входить до повноважень слідчого і прокурора.

Відмова від підтримання державного обвинувачення регламентована ст.ст. 340, 341 КПК України, за якими встановлено: якщо в результаті судового розгляду прокурор дійде переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, він після виконання вимог ст. 341 цього кодексу повинен відмовитися від підтримання державного обвинувачення і викласти мотиви відмови у своїй постанові, яка долучається до матеріалів кримінального провадження. Копія постанови надається обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Якщо в результаті судового розгляду прокурор, крім випадку, коли ним є Генеральний прокурор, дійде переконання, що необхідно відмовитися від підтримання державного обвинувачення, змінити його, висунути додаткове обвинувачення або розпочати провадження щодо юридичної особи, він повинен погодити відповідні процесуальні документи з прокурором вищого рівня, суд за клопотанням прокурора відкладає судове засідання та надає прокурору час для складення та погодження відповідних процесуальних документів.

Як вбачається із заявленого клопотання, прокурор не відмовлявся від обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 та постанову про таку відмову до суду не вносив.

Що стосується доводів обвинуваченого та його захисника щодо незгоди на закриття кримінального провадження з огляду на його бажання бути реабілітованим та не прийняттям рішення про недоведеність його винуватості у кримінальному провадженні, то суд виходить з такого.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст.4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Зазначений підхід закріплено у ч. 1 ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти, що пом`якшують або скасовують відповідальність, мають зворотну дію в часі.

Отже, з урахуванням наведених обставин, є всі підстави для закриття провадження у кримінальній справі за кримінальним провадженням № 0000762 від 12 червня 2017 року, оскільки визнано неконституційною положення ст. 366-1 Кримінального кодексу, яке інкримінується ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 284, 285, 288, 369, 372 КПК України,

У Х В А Л И В :

Клопотання прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження задовольнити.

Звільнити ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від кримінальної відповідальності за ст. 366-1 КК України.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000762 від 12 червня 2017 року закрити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом семи днів.

Суддя: ОСОБА_1

06.04.2021