ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/275/21 Справа № 709/1587/19 Категорія: ч.2 ст.286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2021 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 - присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні Чорнобаївського

районного суду Черкаської області

захисника ОСОБА_8 - присутнього в режимі

відеоконференції в приміщенні Чорнобаївського

районного суду Черкаської області

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Афанасіївка Снігурівського району Миколаївської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, з середньою спеціальною освітою, одружений, раніше не судимий, РНОКПП НОМЕР_1 , -

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у вигляді 3 /трьох/ років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 /два/ роки.

Вирішено обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою після набрання вироком законної сили. Рахувати строк відбуття покарання необхідно з моменту затримання.

Стягнуто із ОСОБА_7 3454,16 грн. процесуальних витрат на користь держави.

У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 4000,00 /чотири тисячі/ грн. витрат на правову допомогу.

Вирішено долю речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку, ОСОБА_7 , 11.05.2019 р. близько 15 години 00 хвилин, керуючи службовим автомобілем «ГАЗ-3309», реєстраційний номер НОМЕР_2 , у приміщенні складу №3, що розташований на території току СТОВ «Кліщинське» в с. Кліщинці Чорнобаївського району Черкаської області, в порушення вимог пунктів 2.3 б), 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених 10.10.2001 постановою Кабінету Міністрів України №1306, зі змінами та доповненнями, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, при обмеженій оглядовості дорожньої обстановки, що складається позаду транспортного засобу, не звернувся за допомогою до інших осіб для забезпечення безпеки руху, розпочав рух заднім ходом до місця завантаження зерном кукурудзи, під час чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який знаходився позаду автомобіля.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 , згідно висновку експерта №05-8-02/158/121д від 21.06.2019 р., отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , а саме вимог п.п. 2.3 б), 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху, затверджених 10.10.2001 постановою Кабінету Міністрів України №1306, зі змінами та доповненнями, відповідно до висновку експерта №4/8Е-19 від 22.08.2019 р., знаходиться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілого.

Не погоджуючись з даним вироком потерпіла ОСОБА_9 звернулась із апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 та ухвалити новий вирок, яким необхідно визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Також апелянт просила її цивільний позов задовольнити повністю та стягнути із ОСОБА_7 на її користь моральну (немайнову) шкоду в розмірі -150000 гривень. Також просила стягнути із ОСОБА_7 на її користь витрати за надання правової допомоги адвокатом у сумі 4000 гривень.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_9 зазначила, що, на її думку, вказаний вирок підлягає скасуванню, так як призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

У даному випадку, на думку потерпілої ОСОБА_9 , покарання, яке призначено обвинуваченому ОСОБА_7 є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Санкція частини другої статті 286 КК України передбачає позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Апелянт зазначає, що під час розгляду даного кримінального провадження у суді першої інстанції з`ясовувалась її думка стосовно міри покарання обвинуваченому ОСОБА_7 і вона просила суд призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у максимальному розмірі, який встановлений санкцією даної статті.

Проте, суд першої інстанції призначив покарання мінімальне, а тому воно не відповідає ступеню тяжкості та особі обвинуваченого.

Апелянт зазначила, що обвинувачений ОСОБА_7 жодної копійки на відшкодування завданої шкоди не сплатив. Свою вину визнав лише частково і весь час намагається перекласти вину на її покійного чоловіка. Вона залишилась без чоловіка - годувальника. Обвинувачений з моменту скоєння кримінального правопорушення ніякої допомоги не надавав. Його каяття не щире і навіть вибачився він лише після того, як потерпіла попросила йому реальну міру покарання.

Людське життя не можна оцінити грошима. Внаслідок вчинення кримінального правопорушення її чоловік помер, а тому, вона вважає, що три роки позбавлення волі це несправедливе покарання.

При призначенні покарання суд першої інстанції не врахував висновок Верховного Суду України від 22 березня 2018 року викладений в Постанові від 22.03.2018 у справі №759/7784/15-к щодо тлумачення пом`якшуючої обставини у вигляді щирого каяття. Визнавши в якості пом`якшуючої обставини щире каяття суд не врахував, що щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатись в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. В даному випадку в матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження того, що ОСОБА_7 відшкодував в повному обсязі збитки.

Стосовно відмови в задоволенні цивільного позову, то висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та неправильно застосовані норми матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні цивільного позову суд вказав, що ОСОБА_7 під час скоєння кримінального правопорушення керував службовим автомобілем, а тому на думку суду за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки повинен відповідати власник даного транспортного засобу, тобто СТОВ «Кліщинське».

Апелянт вважає, що таке застосування норм цивільного законодавства є неправильним.

Згідно зі ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

У даному випадку це стосується майнової шкоди. За спричинення моральної (немайнової) шкоди повинен відповідати обвинувачений.

Сам обвинувачений частково визнавав заявлений потерпілою цивільний позов. Це підтверджується звукозаписом судового процесу, а також його відзивом, який наявний в матеріалах кримінального провадження.

Суд також послався на ч.1 ст.1172 ЦК України де вказано, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Потерпіла ОСОБА_9 вказала на те, що вона не пред`являла позов до СТОВ «Кліщинське», так як ці обставини не встановлені ні прокурором, ні судом.

В обвинувальному акті вказано, що транспортний засіб належить СТОВ «Кліщинське». У той же час нічого не вказано, що ДТП сталось під час виконання трудових обов`язків та які саме трудові обов`язки виконував ОСОБА_7 під час скоєння кримінального правопорушення.

Навіть у самому вироку не встановлено, що автомобіль належить СТОВ «Кліщинське» та ОСОБА_7 виконував трудові обов`язки.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується виключно особою, яка її завдала.

За таких обставин, вирок в цій частині також підлягає скасуванню.

Не погоджуючись з даним вироком в частині призначеного покарання адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся із апеляційною скаргою, в якій просив змінити вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 та призначити обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання без позбавлення волі із застосуванням вимог ст.75 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат ОСОБА_8 посилається на те, що сторона захисту вважає оскаржуваний вирок надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.

Суд при винесенні вироку зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особистості засудженого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях позбавлення волі.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 є визнання ним вини в повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину.

За час проведення досудового слідства та суду ОСОБА_7 вже багаторазово пожалкував про скоєне ним ненавмисно кримінальне правопорушення, навчений та покараний наріканням оточуючих людей. Наслідком пережитого стало те, що у вересні 2019 року ОСОБА_7 переніс гострий інфаркт міокарда і лише дякуючи лікарям він залишився живим та потребує подальшого оперативного втручання на серці, яке неможливе в місцях позбавлення волі. Влітку 2020 року ОСОБА_7 знову знаходився на межі життя та смерті із діагнозом «двостороння пневмонія» та лікувався, у зв`язку з цим, не один місяць.

Обставин, які обтяжують, покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом не встановлено.

Щодо характеризуючих особу обставин та обставин вчинення кримінального правопорушення слід навести наступне: ОСОБА_7 раніше не судимий, вчинив вперше неумисний злочин, за місцем проживання характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки: проживає разом із дружиною, дітьми та онуками, є інвалідом 2 групи, має похилий вік. На обліку у лікаря нарколога чи лікаря психіатра не перебуває. За станом свого здоров`я ОСОБА_7 не може бути допущеним до керування будь яким службовим транспортом, а власного він ніколи взагалі не мав, тому майже повністю виключається можливість повторного вчинення ним подібного правопорушення. Незважаючи на те, що згідно чинного законодавства він не повинен був нести матеріальну відповідальність за шкоду вчинену ним при виконанні службових обов`язків, останній збирався виділяти частину своєї пенсії та направляти її кожного місяця потерпілій та остання відмовилась отримувати ці кошти.

На думку захисника, всі ці обставини суд першої інстанції не взяв до уваги.

Згідно з ч.2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9.06.2005) та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005) ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008) Суд вказав: «Для того щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

З урахуванням усіх вищевказаних характеристик та обставин місцевий суд мав можливість та законні підстави призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання з випробувальним терміном.

На підставі принципів індивідуалізації, гуманізації та справедливості покарання, враховуючи інформацію про особу підсудного, наявні пом`якшуючі обставини покарання та відсутності обтяжуючих, захисник вважає, що достатнім у даному випадку було б звільнити ОСОБА_7 від покарання з випробуванням.

Покарання у вигляді трьох років позбавлення волі із відстрочкою покарання на два роки з покладанням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, на думку захисника, було б достатнім та необхідним для досягнення основної мети покарання: кари, виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів.

Захисником ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 також подано відзив на апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 , який за своєю суттю є запереченням на апеляційну скаргу потерпілої, в якому захисник висловив свою позицію з приводу необхідності відмови у задоволенні апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 та необхідності зміни вироку Золотоніського міськрайонного суду від 05.02.2021 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України. На думку захисника, необхідно було б призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без позбавлення волі, із застосуванням вимог ст.75 КК України.

В обґрунтування доводів даного заперечення захисник ОСОБА_8 зазначив про те, що у своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 заявляє про м`якість покарання, хоча сторона захисту вважає, навпаки, вказаний вирок занадто суворим.

Суд при винесенні вироку зобов`язаний виходити із необхідності відповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особи засудженого, можливості виправлення особи без відбуття покарання у місцях обмеження або позбавлення волі. Вважають даний вирок занадто суворим, а тому таким, що підлягає зміні на підставі наступних обставин: обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 є визнання вини у повному обсязі, його щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину та відсутністю обставин, які обтяжують, покарання обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не сплатив жодної копійки на відшкодування є спотвореним, оскільки на неодноразові пропозиції обвинуваченого хоча б часткового відшкодування потерпіла категорично відмовлялась. Мотивуючи свою позицію тим, що всі ці питання будуть вирішуватись після набрання вироком законної сили, тобто жодної конструктивної розмови в цьому напрямку не відбулося.

Щодо не щирості каяття обвинуваченого, то дане твердження не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_7 насправді щиро розкаявся, а спростування самої щирості каяття лише не відшкодуванням шкоди не може бути прийнято до уваги. Оскільки сама потерпіла відмовлялася від будь-який пропозицій хоча б для часткового відшкодування, з самого початку маючи на меті лише притягнення до максимальної відповідальності, передбаченою законом.

Твердження про те, що шкода завдана не під час виконання обвинуваченим своїх трудових обов`язків повністю спростовується матеріалами кримінального провадження, оскільки слідством чітко зафіксовано ті обставини, що і обвинувачений, і потерпілий перебували на робочому місці та ДТП сталося під час виконання ними своїх трудових обов`язків на робочому місці, а отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог саме до обвинуваченого. Разом з тим, право потерпілої на відшкодування шкоди жодним чином не порушено та може бути захищено шляхом подання позову до СТОВ «Кліщинське». Даною позицією обвинуваченого жодним чином не заперечується факт завдання шкоди та він не відмовляється щодо необхідності її відшкодування. Разом з тим, при умові стягнення шкоди з обвинуваченого, потерпіла матиме право стягти таку шкоду і з СТОВ «Кліщинське», яке в свою чергу в порядку регресу матиме право стягти таку шкоду з обвинуваченого, що призведе до подвійного стягнення завданої шкоди зі ОСОБА_7 ..

Заслухавши доповідь судді, думки потерпілої ОСОБА_9 та її представника - адвоката ОСОБА_12 , які просили задовольнити апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 із зазначених у ній підстав, але заперечували проти задоволення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 із вказаних у ній підстав, натомість заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 , міркування прокурора про законність вироку суду першої інстанції та який заперечував проти задоволення усіх апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, учасники судового процесу не оспорюють висновків місцевого суду щодо встановлення фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, а тому колегія суддів апеляційного суду позбавлена права перевіряти фактичні обставини провадження, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій що до речі і не оскаржуються.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, судом першої інстанції кваліфіковано вірно.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 про необхідність скасування вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 та ухвалення нового вироку, яким необхідно визнати ОСОБА_7 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, оскільки, на її думку, призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є явно несправедливим внаслідок м`якості, то колегія суддів вважає, що ці доводи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Як убачається з матеріалів провадження при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевим судом було враховано характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має позитивні характеристики як за місцем проживання, так і за місцем роботи, на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, є інвалідом 2-ї групи, враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також у повній мірі не можна виключити каяття обвинуваченого ОСОБА_7 про це, зокрема свідчить те, що він у суді апеляційної інстанції просив вибачення у потерпілої, що у цілому свідчить про усвідомлення своєї вини у скоєнні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, враховано думку потерпілої про те, що подальше виправлення обвинуваченого неможливе без позбавлення волі, настання тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_11 , а тому із врахуванням всіх цих даних місцевий суд призначив достатнє і необхідне покарання для перевиховання обвинуваченого.

За таких обставин колегія суддів суду апеляційної інстанції не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення апеляції потерпілої ОСОБА_9 у частині призначення більш тяжчої міри покарання ніж була призначена місцевим судом, оскільки нею не наведено переконливих підстав для цього, а місцевий суд обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 мінімальне, проте реальне покарання у межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

При цьому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що місцевий суд обґрунтовано призначив також покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції належним чином були виконані вимоги ст.65 КК України, оскільки призначене йому покарання є розмірним і достатнім скоєному ним.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, воно не має на меті завдати фізичних страждань або приниження людської гідності засудженого.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_9 про необхідність задоволення її цивільного позову, то колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків є виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Місцевим судом встановлений та не заперечувався учасниками процесу той факт, що ОСОБА_7 на момент вчинення правопорушення був водієм автотранспортних засобів СТОВ «Кліщинське» та керував службовим автомобілем «ГАЗ-3309», реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Даний факт також підтверджений актом спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 11.05.2019 р. о 14-50 год. на СТОВ «Кліщинське» від 08.07.2019 р., копія якого міститься в матеріалах провадження.

Таким чином, на думку колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення даного цивільного позову та також не вбачає законних підстав для задоволення апеляційної скарги в частині задоволення цивільного позову про стягнення моральної шкоди саме із обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Що стосується необхідності стягнення із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 витрат за надання правової допомоги адвокатом у сумі 4000 гривень, то відповідно до вироку рішення про стягнення і так прийнято на користь потерпілої.

Що стосується вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність зміни вироку Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року щодо ОСОБА_7 та призначення обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.2 ст.286 КК України покарання без реального позбавлення волі із застосуванням вимог ст.75 КК України, то колегія суддів суду апеляційної інстанції також вважає, що місцевий суд належним чином врахував всі обставини даного кримінального провадження і обґрунтовано призначив мінімальне, але реальне покарання, а тому апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає до задоволення.

Відповідно до ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, воно не має на меті завдати фізичних страждань або приниження людської гідності засудженого.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_9 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05 лютого 2021 року, стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: