У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.05.2021 Справа №607/21312/20
провадження № 1-кс/607/8854/2020

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , а також ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду у м. Тернополі скаргу ОСОБА_5 на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання та зобов`язання вчинити дії,

встановила:

ОСОБА_5 подала до слідчого судді скаргу, у якій просить скасувати постанову прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 від 01 грудня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000687 від 20 лютого 2013 року про відмову у задоволенні клопотання про повернення їй 12 500 доларів США, які ОСОБА_6 отримав від неї, а потім в якості частин оплати за квартири та послуги передав ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ; зобов`язати прокурора Тернопільської місцевої прокуратури процесуального керівника у кримінальному провадженні № 0000687 від 20 лютого 2013 року повернути їй ці кошти.

В обґрунтування цих вимог зазначає, що за її заявою внесені відомості до ЄРДР за № 0000687 від 20 лютого 2013 року. На даний момент досудове розслідування у цьому провадженні зупинено. В межах цього провадження у третіх осіб були вилучені 12 500 дол. США, котрі вона передала їм через іншу людину. Ці кошти повинні були стати платою за договорами купівлі-продажу квартир, котрі відчужували вказані особи, однак ці правочини так і не були укладені внаслідок шахрайських дій ОСОБА_6 . З того часу сплинуло сім років. Вона неодноразово зверталась із заявами про повернення їй зазначених грошей, однак отримувала відмови. Остання із таких оформлена постановою прокурора ОСОБА_3 від 01 грудня 2020 року. Це процесуальне рішення прокурор вмотивував тим, що порушене ОСОБА_5 питання повинно бути вирішеним в порядку ч. 12 ст. 100 КПК України. Зазначене рішення прокурора вона вважає протиправним, оскільки жодного спору щодо належності їй вилучених коштів немає. Це випливає із того, що жоден із учасників не заперечує цієї обставини, як і того, аби вказані кошти були повернуті саме їй.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та її представник, адвокат ОСОБА_4 , вказані вимоги підтримали, з мотивів, викладених у скарзі, та просили їх задовольнити. ОСОБА_5 додала, що їй дуже потрібні ці кошти, а тому просить їх повернути.

Прокурор у судовому засіданні заперечив проти задоволення вказаної скарги. Вважає, що бездіяльності він не допускав, а ОСОБА_5 обрано не правильний спосіб захисту, оскільки його постанова про відмову у задоволенні клопотання не може бути оскаржена до слідчого судді. Також звертає увагу на те, що вказані кошти є речовими доказами у справі і їх повернення може нашкодити проведенню досудового розслідування.

Заслухавши пояснення, заслухавши за клопотанням адвоката ОСОБА_4 свідків, розглянувши скаргу та додані до неї документи, слідчий суддя приходить до наступних висновків:
Суть скарги ОСОБА_5 зводиться до її незгоди із діями прокурора щодо неповернення вилучених грошових коштів. На таку обставину і вказав Тернопільський апеляційний суд в ухвалі від 01 березня 2021 року.
відповідно до ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Згідно із ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили.

Частиною 1 ст. 167 КПК України визначено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та /або/ зберегли на собі його сліди; призначалися /використовувалися/ для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 169, ч. 5 ст. 171 та ч. 6 ст. 173 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, зокрема, у випадках неподання слідчим, прокурором клопотання про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, або не постановлення слідчим суддею, судом ухвали про арешт майна протягом сімдесяти двох годин із дня надходження до суду клопотання.

З комплексного аналізу вказаних вище норм закону випливає, що КПК України встановлений єдиний правовий статус майна, вилученого в особи на виконання завдань кримінального судочинства /не у порядку тимчасового доступу до речей та документів/, та питання про арешт якого не вирішено і воно вважається тимчасово вилученим.

Після його вилучення уповноважена особа зобов`язана звернутись до слідчого судді із клопотанням про арешт такого майна, або повернути його тому, у кого воно було вилучено.

Загальний принцип, викладений у процитованих вище п. 3 ст. 1 ст. 169, ч. 5 ст. 171 та ч. 6 ст. 173 КПК України, та за яким тимчасово вилучене майно має бути повернуто саме особі, у якої воно було вилучено, а не будь-кому іншому, на думку слідчого судді, є цілком виправданим.

Це пов`язано із уникненням ситуації, коли повернути таке майно буде неможливо, оскільки дійсний власник майна не має документів, котрі б це підтверджували, а фактично воно було у користуванні іншої особи.

У такому випадку вирішити, хто є власником конкретного об`єкту майнових прав, щодо якого відсутні правовстановлюючі документи за умови, що він перебував у користуванні іншої особи, без дослідження права цивільного, неможливо, а у слідчого судді немає відповідних повноважень.

Отже, тимчасово вилучене майно повинно бути повернуто тій особі, у якої воно було вилучено, а усі подальші питання, щодо того, кому воно насправді належить, слід вирішувати у цивільному порядку.

27 листопада 2020 року ОСОБА_5 подала процесуальному керівнику у кримінальному провадженні № 0000687 прокурору Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_3 клопотання, у якому просила повернути їй 12 500 доларів США, які ОСОБА_6 отримав від неї, а потім в якості частини оплати за квартири та послуги, передав ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9

01 грудня 2020 року прокурор розглянув це клопотання і відмовив у його задоволенні. Своє рішення обґрунтував тим, що у провадженні слідчих СВ ТВП ГУНП в Тернопільській області, перебувають матеріали досудового розслідування за № 0000687 від 20 лютого 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Встановлено, що 19 лютого 2013 року ОСОБА_6 , перебуваючи в приміщені нотаріальної контори по вул. Грушевського, 5, у м. Тернополі, шляхом шахрайства заволодів грошовими коштами ОСОБА_10 в сумі 100 тис. дол. США та ОСОБА_5 в сумі 30 тис. доларів США, чим спричинив останнім шкоду на вказану суму. 20 лютого 2013 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру, а надалі досудове розслідування зупинено, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 280 КПК України. Кошти, котрі просить повернути ОСОБА_5 , прокурор вважає предметом кримінального правопорушення. Їх повернення повинно відбуватись в порядку ч. 12 ст. 100 КПК України.

З пояснень ОСОБА_5 , а також ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та адвоката ОСОБА_12 вбачається, що грошові кошти, питання щодо повернення яких ставить ОСОБА_5 , були добровільно видані слідчому ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 . При цьому вони їх отримали не від Заявниці. В той же час ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вважають, що ці кошти належать ОСОБА_5 . ОСОБА_8 ж зазначає, що гроші належать ОСОБА_5 , ОСОБА_13 та ще одному чоловіку, якого вона не знає.

ОСОБА_5 не надала жодних прямих доказів того, що кошти про повернення яких вона клопоче, належать їй.

Повернення майна особі, у якої воно не було вилучене без надання прямих доказів власності, прямо стосується вирішення права цивільного, котре полягає у досліджені того, на якій правовій підставі ця особа вважає себе її власником.

У даній справі ОСОБА_5 зазначає, що кошти були їй надані ОСОБА_10 , як позика, котра повинна була бути спрямована на купівлю квартир. Однак чи справді між цими особами був укладений відповідний правочин, чи є він чинним, а отже чи виникло у ОСОБА_5 майнове право на ці грошові кошти, що давало б їй можливість вимагати їх повернення, слідчий суддя встановити не може, адже не має на це відповідних повноважень.

Відсутність заперечень щодо повернення ОСОБА_5 коштів у осіб, в яких вони були вилучені, є не достатніми для того аби вважити її власницею цього майна. При цьому, вказані особи зазначають, що отримали кошти не від ОСОБА_5 , а від іншої людини. Також вони, та інші учасники зазначають, що участь у події брали, як мінімум, ще двоє осіб, це ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , думка яких невідома.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 16, 100, 167, 169, 171, 173, 303, 309 КПК України, слідчий суддя,
постановила:

у задоволенні скарги ОСОБА_5 на рішення прокурора про відмову у задоволенні клопотання про повернення тимчасово вилученого майна та зобов`язання вчинити дії, відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.
Слідчий суддя ОСОБА_1