Провадження № 11-кп/4808/239/21
Категорія ч.3 ст.185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001535за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2021 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк Волинської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, офіційно непрацюючого, неодруженого, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє: 13.03.2014 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільнений за відбуттям строку покарання 20.10.2016,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, та призначено йому покарання позбавлення волі на строк три роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 постановлено рахувати з часу фактичного затримання останнього для відбуття покарання.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_9 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у сховище, повторно.

ОСОБА_9 , маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення проти власності, на шлях виправлення та перевиховання не став, повторно вчинив нове умисне корисливе кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, в період часу з 22 год 14.06.2020 до 09 год 20 хв 15.06.2020 ОСОБА_9 , перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 побачив припаркований автомобіль марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , сірого кольору, який належить ОСОБА_10 . У цей час в ОСОБА_9 виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_11 підійшов до вказаного транспортного засобу.

Діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_9 незаконно проник у салон автомобіля марки «Mercedes-Benz Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а саме до сховища тимчасового зберігання майна потерпілого ОСОБА_10 , звідки таємно викрав автомобільний мультимедійний радіоплеєр «Junsun» for Benz Class W169, B200, W245, Sprinter W906, Android 9.0, 4 Gb оперативної пам`яті, 64 Gb вбудованої пам`яті, вартість якого згідно висновку експерта №СЕ-19/109/14/2-495ТВ/20 від 27.07.2020 становить 7460,40 гривень.

В подальшому ОСОБА_9 з викраденим майном покинув місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився ним на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

Не погодившись з вказаним вироком суду, захисника адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок суду в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_9 покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Захисник вважає, що при призначенні ОСОБА_9 покарання суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, обставинам, які пом`якшують покарання. Зокрема, суд не врахував того, що ОСОБА_9 повністю визнав свою провину у скоєному, сприяв розкриттю злочинку, вживав всіх заходів для примирення із потерпілим та усунення завданої шкоди. Крім того, вважає що суд повинен був критично оцінювати висновки органу пробації щодо особи обвинуваченого. Так, в матеріалах провадження є дві досудові доповіді, які є різними за своїм змістом, оскільки в попередній доповіді вказано про середню ймовірність вчинення повторного правопорушення ОСОБА_9 , а вже в наступній вказано про високу ймовірність.

Звертає увагу на те, що ОСОБА_9 вчинив інкримінований йому злочин більш як через три роки після відбуття покарання за попереднім вироком та звільнення з місць позбавлення волі, а тому він, як особа, не становить високої суспільної небезпеки. Водночас зазначає, що від вчиненого ОСОБА_9 злочину, не настало тяжких наслідків, шкода повністю відшкодована потерпілому. Тому, з огляду на вищевказане, суд першої інстанції повинен був застосувати до обвинуваченого менш суворе покарання, а ніж те, яке передбачено ч.3 ст. 185 КК України.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час і місце апеляційного розгляду був повідомлений належним чином, заяв про розгляд апеляційної скарги за його участю та про відкладення розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило, а тому, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути вказане кримінальне провадження за його відсутності.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник адвокат ОСОБА_8 повідомив, що обвинувачений ОСОБА_9 не бажає приймати участь в апеляційному розгляді, але підтримує вимоги апеляційної скарги, просив задовольнити апеляційну скаргу;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст.349 КПК України, відповідно фактичні обставини вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, доведеність його вини та кваліфікація його дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 вказує на те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та його особі, внаслідок суворості.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При розгляді кримінального провадження та ухваленні вироку, суд першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , на думку колегії суддів, дотримався вказаних вимог закону.

Відповідно до ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3 визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину й його обставин.

При призначенні покарання ОСОБА_9 суд першої інстанції виконав вимоги статей 50, 65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, дані про особу винного, зокрема те, що обвинувачений за місцем проживання характеризується нейтрально, раніше судимий 13.03.2014 Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, покарання відбуто повністю; не працює, неодружений, на обліках в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зокрема, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих збитків.

Суд також прийняв до відома висновок досудової доповіді, складеної Калуським МРС філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 16.11.2020 року, з якого слідує, що виправлення ОСОБА_9 без позбавлення або обмеження його волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства (у тому числі для окремих осіб) (а.п.65-67).

При цьому, колегія суддів не може погодитись з доводами захисника про те, що суд першої інстанції повинен був критично оцінювати висновки органу пробації щодо особи обвинуваченого через те, що в матеріалах провадження є дві досудові доповіді, які є різними за своїм змістом.

Відповідно до ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

В матеріалах кримінального провадження дійсно міститься копія досудової доповіді від 16.11.2020 року, відповідно до якої виправлення ОСОБА_9 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк не становить високої небезпеки для суспільства і останній може бути звільнений від відбування покарання, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.3 ст.76 КК України.

Разом з тим, вищевказана копія досудової доповіді не оформлена належним чином і не завірена в установленому законом порядку, не містить необхідної мотивації, яка узгоджується із висновками органу пробації (а.п.42-44).

В той же час висновки досудової доповіді, яка складена Калуським МРС філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області від 16.11.2020 року, на яку послався суд першої інстанції у вироку, мотивовані належним чином та враховують дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше притягався до кримінальної відповідальності та знову вчинив умисний корисливий злочин, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, добровільно відшкодував заподіяну злочином шкоду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що досудова доповідь органу пробації враховується судом у сукупності з іншими даними, які характеризують особу обвинуваченого та дозволяє встановити, який саме захід примусу необхідно застосувати для досягнення мети покарання та виправлення засудженого.

Відповідно до ст.16 Закону України «Про пробацію» від 5 лютого 2015 року № 160-VIII, серед інших, до основних прав суб`єктів пробації (в т.ч. обвинувачені, стосовно яких органом пробації готується досудова доповідь) належить право на оскарження рішень, дій або бездіяльності персоналу органу пробації.

З матеріалів провадження вбачається, що досудова доповідь органу пробації , яку суд взяв до уваги надійшла до Івано-Франківського міського суду 12 лютого 2021 року, проте на дату ухвалення вироку від 12 квітня 2021 року не була оскаржена ні обвинуваченим ОСОБА_9 , а ні його захисником.

Виходячи з вищенаведених норм закону, конкретних обставин кримінального провадження, враховуючи суспільну небезпеку скоєного злочину, спосіб вчиненого умисного корисливого злочину, а також те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення корисливих злочинів, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданих збитків та відсутність обставин, які обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_9 не можливе без реального відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення реальної міри покарання у мінімальній межі передбаченої санкцією ч.3 ст. 185 КК України будуть дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, зокрема принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, буде справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження нових злочинів.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_9 можна визнати справедливим в розумінні ст. 414 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, при апеляційному розгляді не встановлено.

За таких обставин, вирок суду є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407,418,419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2021 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5