Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008683 щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки м. Києва, громадянки України,

що зареєстрована та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

за апеляційною скаргою прокурора на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.12.2020 ОСОБА_8 визнана невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.121 КК України та виправдана на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України, оскільки не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченою.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Так, посилаючись на положення ст.363 КПК України, згідно з якою після з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами, головуючий у судовому засіданні з`ясовує в учасників судового провадження, чи бажають вони доповнити судовий розгляд і чим саме, та у разі заявлення клопотань про доповнення судового розгляду розглядає їх, прокурор вказує, що суд, не допитавши потерпілого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , перейшов до допиту обвинуваченої і не обґрунтував відповідне рішення у формі ухвали. Після допиту обвинуваченої ОСОБА_8 , незважаючи на заперечення прокурора, головуючий поставив питання про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів. При цьому суд зазначив, що потерпілий та свідки повідомлялися належним чином, що не відповідає дійсності, оскільки повістки про виклик цими особами отримані не були і поверталися до суду. Прокурор неодноразово заявляв клопотання про надання доручень для встановлення місцезнаходження потерпілого та свідків, про примусовий привід свідків, але ухвали суду з цих питань із запізненням надходили до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві, що унеможливило їх виконання та забезпечення явки цих осіб до суду у вказаний в ухвалах строк. Тож, як стверджує прокурор, суд не забезпечив дотримання прав учасників судового провадження, обмежив сторону обвинувачення у наданні доказів і не встановив місцезнаходження потерпілого, чим позбавив його права бути завчасно поінформованим про час і місце судового розгляду. З огляду на викладене вважає, що суд не дав належну оцінку доказам сторони обвинувачення та безпідставно визнав їх недопустимими, ухваливши незаконний та невмотивований вирок. Крім того, суд не задовольнив клопотання прокурора про відкладення судового засідання для підготовки до судових дебатів.

У запереченнях на апеляційну скаргу захисник ОСОБА_7 вказує, що після скасування судом апеляційної інстанції вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2016 у цьому кримінальному провадженні і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, починаючи з 09.11.2017 і по 01.12.2020, тобто більше ніж три роки суд неодноразово викликав свідків та потерпілого, постановлював ухвали про привід свідків, давав доручення на проведення слідчих (розшукових) дій для встановлення їх місцезнаходження та сприяння прибуттю в судове засідання для дачі показань. Потерпілий та свідки в судові засідання не з`являлися. Свідки за відомими суду адресами були відсутні, що підтверджується відповідними рапортами, а інші заходи для їх пошуку Дніпровським УП ГУНП у м. Києві не вживались. Саме тому 25.06.2019 суд прийняв рішення про зміну порядку дослідження доказів та в подальшому ухвалою від 01.10.2019 за клопотанням прокурора наклав на потерпілого грошове стягнення. Вказані обставини, на переконання захисника, свідчать про те, що сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок щодо забезпечення присутності свідків в судовому засіданні, у зв`язку з чим доводи прокурора про нібито обмеження сторони обвинувачення у наданні доказів є безпідставними. Враховуючи викладене, захисник, посилаючись на ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.21, 23, 28 КПК України, у відповідності з якими кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, і що сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення, стверджує, що доводи прокурора про надходження ухвал суду до Дніпровського УП ГУНП в м. Києві із запізненням не відповідають дійсності, і що суд вжив всі можливі заходи для забезпечення прибуття свідків, через їх відсутність був позбавлений можливості допитати їх, а тому ухвалив законне та обґрунтоване рішення на підставі наданих сторонами доказів, яким дав належну оцінку відповідно до вимог ч.2 ст.94 КПК України. Просить вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити; доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 було висунуто обвинувачення в умисному спричиненні ОСОБА_13 тяжкого тілесного ушкодження, вчиненому за наступних обставин.

14 червня 2015 року близько 16 годині 10 хвилин ОСОБА_8 , яка знаходилася біля озера Тельбін на просп. Тичини, 20, у м. Києві, на ґрунті особистих неприязних стосунків до ОСОБА_14 розпочала словесну сварку, під час якої у неї виникло почуття злості та неприязні до останнього та злочинний умисел на спричинення ОСОБА_14 тілесних ушкоджень.

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_8 на ґрунті неприязні, яка виникла раптово, взяла в праву руку ніж, наблизилася до ОСОБА_14 та, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки у виді спричинення тілесних ушкоджень, завдала ОСОБА_15 один удар ножем в область грудної клітки зліва, чим спричинила колото-різане проникаюче поранення грудної клітки з пошаровим ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м`язів грудної стінки, пристінкової плеври, перетином по ходу 5 ребра (з повним перетином міжреберної артерії), проникненням у плевральну порожнину, яке супроводжувалося розвитком внутрішнє-грудної кровотечі щонайменше 600-700 мл і відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння. Після цього ОСОБА_8 залишила місце вчинення кримінального правопорушення, а потерпілого було доставлено до КМКЛШМД та надано невідкладну медичну допомогу.

Дії ОСОБА_8 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Виправдуючи ОСОБА_8 по пред`явленому обвинуваченню, суд, пославшись на загальні засади кримінального провадження, якими є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їм переконливості, а також диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, зазначив, що сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок, передбачений ст.23 КПК України, і не забезпечила присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення. Потерпілий ОСОБА_14 жодного разу в судове засідання не з`явився, незважаючи на неодноразові виклики та накладення на нього грошового стягнення.

Крім того, суд визнав недопустимими доказами протокол огляду місця події від 15.06.2015, протоколи проведення слідчого експерименту від 22.07.2015, від 23.07.2015 (у року помилково вказано дату 25.07.2015), висновок експерта № 1295/е від 22.07.2015, і зазначив, що надані стороною обвинувачення докази містять суттєві протиріччя, а тому не можуть бути враховані.

Згідно з ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним вимогам закону вирок суду першої інстанції відповідає і доводи в апеляційній скарзі прокурора цього не спростовують.

Обвинувачена ОСОБА_8 на запитання суду відповіла, що не визнає себе винною, і відмовилася давати показання на підставі ст.63 Конституції України.

На спростування такої позиції та підтвердження винуватості обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення сторона обвинувачення посилалася на дані, що містяться в документах та висновку експерта, а саме:

- повідомленні до чергової частини Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві з лінії 103, що 14.06.2015 о 16:08:00 за адресою: АДРЕСА_2 , біля під`їзду у чоловіка колото-різана рана в області серця, чоловік живий (т.1 а.с.47-а);

- рапорті помічника начальника чергової частини Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 14.06.2015 року, згідно з яким 14.06.2015 о 16:08 годині на спецлінію 102 надійшло повідомлення лікаря, бригада швидкої медичної допомоги № 22, що у потерпілого ОСОБА_14 виявлено колото-різану рану грудної клітки зліва, він госпіталізований до політравми ЛШМД та пояснив, що наглядно знайома вдарила його ножем (т.1 а.с.48);

- протоколі огляду місця події від 15.06.2015, під час якого оглянуто територію біля будинку АДРЕСА_2 , нічого вилучено не було (т.1 а.с.49-54);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 22.07.2015 за участю потерпілого ОСОБА_14 із застосуванням технічних засобів фіксації та безперервної відеозйомки з додатком DVD-диском (т.1 а.с.55-58);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 23.07.2015 за участю підозрюваної ОСОБА_8 із застосуванням технічних засобів фіксації та безперервної відеозйомки з додатком DVD-диском (т.1 а.с.59-62);

- постанові слідчого Дніпровського РУГУ МВС України в м. Києві від 15.07.2015 про призначення судово-медичної експертизи (т.1 а.с.63-64);

- висновку експерта № 1295/е від 22.07.2015, згідно з яким аналіз медичної документації на ім`я ОСОБА_14 дає підстави для висновку, що під час первинно відомого звернення 14.06.2015 о 16 годині 17 хвилин за медичною допомогою у нього було виявлено тілесне ушкодження у виді колото-різаного проникаючого поранення грудної клітки: вхідна колото-різана рана у ділянці 4 міжребер`я зліва по середньо-ключичній лінії (0,5 x 1,5 см), від якої спрямований рановий канал, що проходить у напрямку спереду назад, зверху вниз, із зовні усередину, з пошаровим ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, м`язів грудної стінки, пристінкової плеври, перетинає по ходу 5 ребро (з повним перетином міжреберної артерії), проникає у плевральну порожнину, яке супроводжувалося розвитком внутрішнє-грудної кровотечі щонайменше 600-700 мл. Характер та морфологія виявленого тілесного ушкодження, відомі часові дані та обставини події дозволяють стверджувати, що вказане тілесне ушкодження утворилося від однократної дії предмету, якому притаманні колюче-ріжучі властивості (на кшталт ножа), у строк, вказаний в описовій частині постанови, тобто 14.06.2015. Критерієм судово-медичної оцінки ступеню тяжкості виявленого тілесного ушкодження є критерій небезпеки для життя, тому воно відноситься до тяжкого тілесного ушкодження (т.1 а.с.65-69).

Крім того, прокурор заявив клопотання про допит потерпілого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , яке суд задовольнив.

Згідно з ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Оцінюючи вказані раніше докази, суд у вироку зазначив, що дані в протоколі огляду місця події від 15.06.2015 з додатками ні самі по собі, ні в сукупності з іншими доказами вину ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення не доводять, а також звернув увагу на відсутність у протоколі відомостей про всіх осіб, які були присутні під час проведення процесуальної дії, у тому числі спеціаліста ОСОБА_16 та підпису останнього в схемі.

Протоколи проведення слідчих експериментів від 22.07.2015 та від 23.07.2015 не містять відомостей про отриманні результати слідчої дії. В них лише зафіксовано, що все записано на диск, наявні виправлення та неточності, а диск до протоколу проведення слідчого експерименту за участю підозрюваної ОСОБА_8 не містить відеозапису, взагалі.

Стосовно висновку експерта № 1295/е від 22.07.2015 суд вказав, що відомості про нього відсутні в реєстрі матеріалів досудового розслідування, предметом дослідження експерта була електрофотокопія карти виїзду швидкої медичної допомоги, яка у постанові слідчого про призначення експертизи не зазначена, не включена до реєстру матеріалів досудового розслідування і стороні захисту не відкривалась. До того ж, експерт зазначив про можливість утворення тілесного ушкодження у строк, вказаний у постанові, тобто 16.04.2015, з чого суд зробив висновок про використання ним матеріалів іншої справи.

А решта доказів не доводять причетність ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Такі висновки суду прокурором не заперечуються, оскільки посилання в апеляційній скарзі на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження є формальними, і в чому саме ця невідповідність виразилася, прокурор не вказує.

Не вбачає колегія суддів й істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, про що вказує прокурор.

Після скасування вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 26.10.2016 у цьому кримінальному провадженні судом апеляційної інстанції і призначення нового розгляду у суді першої інстанції кримінальне провадження розглядалося судом з 09.11.2017. В судовому засіданні 18.12.2017 суд ухвалив про встановлення такого порядку дослідження доказів: допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , потерпілого ОСОБА_14 , дослідження документів та висновку експерта, допит обвинуваченої.

Потерпілий ОСОБА_14 та свідки неодноразово викликався судом шляхом направлення їм повідомлень та повісток про виклик (т.2 а.с.193, 200, 202, 209, 221, 222, 231, 235, 236, 249, т.3 а.с.1, 5, 7, 11, 13-19, 26, 30-32, 37-39, 46, 48-49, 54, 56-57, 62-65, 73-78, 82, 98, 109, 114, 130, 133-134, 142, 148, 153, 159, 164, 167, 177, 189, 194, 198), однак потерпілий та свідки або не з`являлись, або не отримували повістки і поштові відправлення повертались до суду у зв`язку із закінченням терміну зберігання або не проживанням особи за цією адресою. Зокрема, з деяких відміток поштового відділення вбачається, що потерпілий, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 за вказаними в матеріалах справи адресами не проживають.

07.02.2018, 24.04.2018, 26.02.2019, 25.06.2019 суд постановлював ухвали про привід свідків, 01.10.2019 про накладення на потерпілого грошового стягнення, 01.10.2019, 07.11.2019, 23.06.2020 про доручення органу досудового розслідування на проведення слідчих (розшукових) дій для встановлення місцезнаходження свідків та сприяння прибуттю в судове засідання для дачі показань (т.2 а.с.206, 226, т.3 а.с.43, 70, 103-104, 105-106, 116-117, 172, 179-185), які виконані не були.

Між тим, з отриманої на виконання ухвал інформації достеменно вбачається, що копії судових рішень направлялися на виконання і отримувалися Дніпровським УП ГУНП у м. Києві та Київською міською прокуратурою № 4 завчасно, що спростовує доводи прокурора про неможливість їх виконання через надходження із запізненням (т.2 а.с.223, 238-244, т.3 а.с.89-94, 119-125, 132).

За клопотанням захисника 07.11.2019 суд змінив порядок дослідження доказів, дослідив документи та висновок експерта, а обвинувачена скористалася своїм правом, передбаченим ст.63 Конституції України, і відмовилася давати показання.

У зв`язку з тривалим розглядом кримінального провадження, неприбуттям потерпілого та незабезпеченням стороною обвинувачення присутності свідків у судовому засіданні 23.06.2020 за клопотанням прокурора, який зазначив, у нього не було часу на виконання доручень, які вже надавались протягом півтора року, суд черговий раз дав доручення органу досудового розслідування встановити місцезнаходження свідків і на запитання суду прокурор ОСОБА_9 відповів, що на наступне судове засідання буде готовий закінчувати розгляд справи. Вказані обставини зафіксовані на технічному носії інформації.

А тому посилання прокурора на те, що в судовому засіданні 23.12.2020 суд, який не допитав свідків та потерпілого, не вмотивувавши відповідне рішення у формі ухвали, перейшов до допиту обвинуваченої, закінчив з`ясування обставин та перевірки їх доказами, перейшов до судових дебатів і не взяв до уваги його клопотання про необхідність підготовки до дебатів, безпідставні. При цьому колегія суддів зауважує, що порядок дослідження доказів було змінено ще 07.11.2019 після обговорення відповідного клопотання захисника, і в цьому ж судовому засіданні, в якому брав участь прокурор ОСОБА_17 , обвинувачена відмовилася давати показання. В судовому засіданні 23.12.2020, як стверджує прокурор, порядок дослідження доказів не змінювався і обвинувачена не допитувалася.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч.5 ст.28 КПК України кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.

Зважаючи на те, що більше ніж протягом трьох років потерпілий так і не прибув до суду, а сторона обвинувачення не виконала свій обов`язок і не забезпечила присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення, твердження прокурора про незабезпечення судом умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, обмеження прокурора у наданні доказів та ненадання йому можливості підготуватися до судових дебатів, враховуючи застереження суду, висловлене прокурору за шість місяців до останнього судового засідання, є вочевидь надуманими.

З приводу посилань на те, що суд не встановив місцезнаходження потерпілого, що нібито позбавило можливості повідомити його про дату, час і місце судового засідання, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з ч.3 ст.26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень. А тому, з огляду на повноваження суду, прокурор не вправі покладати на суд обов`язок встановлювати місце знаходження потерпілого.

Згідно з ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст.91 КПК України, покладається на прокурора.

Згідно з ч.ч.2, 4 ст.17 КПК України, положення якої кореспондуються з ст.62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, відповідно до вимог ст.94 КПК України дав оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості і достовірності і, встановивши, що їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення не доводить, що ОСОБА_8 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, ухвалив правильне рішення про її виправдання.

Отже, вирок суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і вмотивованим, і підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3