Справа №138/361/17
Провадження по справі №1-в/150/19/21
УХВАЛА
27 травня 2021 року с. Мазурівка
Суддя Чернівецького районного суду Вінницької області ОСОБА_1 , отримавши заяву засудженого ОСОБА_2 , -

ВСТАНОВИЛА:

До Чернівецького районного суду Вінницької області надійшла заява засудженого ОСОБА_2 , в якій зазначається про те, що суд на власний розсуд у вироку змусив останнього виплатити потерпілим моральну та матеріальну шкоду, тоді як на думку ОСОБА_2 судами не доведено, що саме він викрав кошти. Окрім того, ОСОБА_2 зазначається, що потерпілими в жодному судовому засіданні не заявлялось про стягнення з нього моральної та матеріальної шкоди. З огляду на зазначене просить виключити із вироку саме ці кошти, як «незаконно вписані».
Перевіривши заяву засудженого ОСОБА_2 на відповідність її вимогам закону, вважаю, що вона не відповідає вимогам КПК України.
Частиною 1 статті 539 КПК України встановлено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.
ОСОБА_2 не зазначено дати ухвалення вироку відносно нього, відсутня вказівка на єдиний унікальний номер справи та номер кримінального провадження, зареєстрованого у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.
Звертаю увагу на те, що зміст та форма заяви повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема відноситься, верховенство права. Невід`ємною органічною складовою верховенства права є принцип юридичної визначеності.
Принцип юридичної визначеності вимагає, серед іншого, що якщо суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не повинне братися під сумнів. Юридична визначеність передбачає повагу до принципу остаточності рішень. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не повинна вимагати перегляду остаточного і обов`язкового судового рішення лише з метою повторного слухання та ухвалення нового рішення у справі. Відхилення від цього принципу можна виправдати лише наявністю обставин суттєвого і непереборного характеру.
Засудженим ОСОБА_2 у поданій до суду заяві не зазначається про те, в якій саме частині вироку суду (вступній, мотивувальній чи резолютивній) зазначається про стягнення матеріальної та моральної шкоди. Окрім того, твердження ОСОБА_2 про те, що суд на власний розсуд у вироку змусив останнього виплатити потерпілим моральну та матеріальну шкоду, тоді як на думку ОСОБА_2 судами не доведено, що саме він викрав кошти, є лише його особистими переконаннями та домислами, оскільки, під час судового розгляду кримінального провадження потерпілі ОСОБА_3 син ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - донька ОСОБА_4 претензій ні морального, ні матеріального характеру до обвинуваченого ОСОБА_2 не мали, про що зазначається у вироку суду, цивільний позов ними не заявлявся, тому в резолютивній частині вироку не вказано про стягнення будь яких коштів із ОСОБА_2 на користь потерпілих.
Вирок суду складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин (ч.1 ст.374 КПК України).
Відповідно до пункту 2 частини статті 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів;мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до статті 96 Кримінального кодексу України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
У резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються, зокрема, рішення про цивільний позов; рішення про інші майнові стягнення і підстави цих рішень (п.2 ч.4 ст.374 КПК України).
У мотивувальній частині вироку від 27.11.2017 року зазначено формулювання обвинувачення ОСОБА_2 , визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнано ОСОБА_2 .
Так, зокрема, зазначається, що «Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_4 , ОСОБА_2 привласнив собі знайдений у будинку мобільний телефон марки «Кенексі» моделі «К5» належний ОСОБА_4 , вартість якого відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №2985/16-21 від 07.12.2016 року становить 377 гривень 30 копійок, грошові кошти в сумі 1300 доларів США, належні ОСОБА_4 , що відповідно до довідки № 61-0057/99948 від 08.12.2016 року, виданої Національним банком України у Вінницькій області еквівалентно 33619 гривень 50 копійок та грошові кошти в сумі 2000 доларів США, належні ОСОБА_6 , що відповідно до довідки № 61-0057/99948 від 08.12.2016 року, виданої Національним банком України у Вінницькій області еквівалентно 51030 гривень, та залишив місце події. Залишивши місце події, ОСОБА_2 викраденим мобільним телефоном і грошовими коштами розпорядився на власний розсуд та своїми злочинними діями завдав матеріальної шкоди потерпілим ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , в рівній частині кожному, на загальну суму 33996 гривень 80 копійок, та завдав матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_6 на суму 51030 гривень, особисто.
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_2 кваліфіковано за ч. 4 ст. 187 КК України - розбій, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаний із проникненням у житло та із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та за п.п. 6, 9 ч. 2 ст.115 КК України - умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та вчинення умисного вбивства з метою приховання іншого злочину.».
Звертаю увагу на те, що ОСОБА_2 під час судового розгляду не оспорювалось формулювання обвинувачення, факти, викладені в обвинувальному акті; обвинувачений відповідно до положень статті 63 Конституції України відмовився від дачі показів в судовому засіданні.
Крім того, доводи викладені в заяві зводяться до незгоди ОСОБА_2 з вироком суду в частині формулювання обвинувачення, що є підставою для оскарження вироку, та не є підставою для виключення із вироку суду.
Слід зауважити, що прокурором ОСОБА_7 та засудженим ОСОБА_2 в апеляційних скаргах не оспорювались фактичні обставини скоєних кримінальних правопорушень, як вони встановлені та викладені у вироку суду, доведеність вини ОСОБА_2 у їх скоєнні, правильність юридичної кваліфікації дій останнього за епізодом скоєння розбою, тобто нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя особи, яка зазнала нападу, поєднаним із проникненням у житло із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень , передбачених ч.4 ст.187 КК України; умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів та вчинення умисного вбивства з метою приховання іншого злочину, передбаченого п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК України, тому, апеляційним судом у цій частині вирок суду першої інстанції не переглядався, про що чітко зазначається у вироку Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2018 року.
Під час перегляду вироку обвинувачений ОСОБА_2 посилався лише на те, що за його переконанням судом першої інстанції при ухваленні вироку не враховано ст.65 КК України, а також не призначено покарання із застосуванням ст.69 КК України, більш м`якого покарання ніж передбачено законом є безпідставними.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_2 кримінальних правопорушень, передбачених п.6 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, та відповідна кваліфікація його дій у касаційних скаргах прокурора та засудженого також не оспорювалися та не заперечувалися. Окрім того, Верховним Судом у постанові від 12.11.2019 зазначається про те, що суд першої інстанції ретельно дослідив всі докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу ОСОБА_2 та, на думку колегії суддів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що корисливий мотив та мотив приховати вчинений злочин рівною мірою викликали у ОСОБА_2 рішучість позбавити життя ОСОБА_4 Верховним Судом визнано, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_2 зазначених кримінальних правопорушень та правильно кваліфікував його дії за п.п. 6, 9 ч. 2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України. При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Апеляційною інстанцією вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 27.11.2017 року відносно ОСОБА_2 скасовано лише в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_2 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості призначеного покарання, та ухвалено новий вирок.
Колегія суддів касаційної інстанції погодилась з рішенням апеляційного суду про те, що дані про особу ОСОБА_2 у поєднанні із тяжкістю вчиненого, конкретні обставини скоєння кримінальних правопорушень та їх наслідки, свідчать про те, що ОСОБА_2 становить підвищену небезпеку для суспільства й обрав йому покарання у виді довічного позбавлення волі, тому Верховний Суд та не вбачав підстав вважати призначене покарання ОСОБА_2 явно несправедливим через суворість.
Так, згідно вироку Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2018 вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 27.11.2017 року щодо ОСОБА_2 скасовано. Визнано винним ОСОБА_2 за п.п.6, 9 ч.2ст.115,ч.4 ст.187 КК України та призначено покарання: за п. п. 6, 9 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_2 призначено у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк відбування покарання зараховано ОСОБА_2 попереднє ув`язнення з 03 листопада 2016 року до вступу вироку в законну силу з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_2 - 03 листопада 2016 року. В решті вирок залишено без змін.
Згідно постанови Верховного Суду від 12.11.2019 вирок Чернівецького районного суду Вінницької області від 27.11.2017 року та вирок Апеляційного суду Вінницької області від 13.06.2018 року щодо ОСОБА_2 залишено без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_2 - без задоволення.
Статтею 2 КПК України встановлено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Чинним КПК України не регламентовано вирішення питання про виключення із вироку суду тих фактичних обставин кримінального правопорушення, які є встановленими, доведеними та визнані як судом першої інстанції, так і судами апеляційної та касаційної інстанцій. Зазначене свідчить про те, що питання, про які ідеться у заяві поданій ОСОБА_2 , не є предметом розгляду судом під час виконання вироку.
З врахуванням викладеного, необхідно керуватися ч.6 ст.9 КПК України, яка передбачає, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України.
Виходячи з засад законності та застосовуючи аналогію кримінального процесуального закону, приходжу до висновку про доцільність повернення заяви ініціатору.
Керуючись ст.ст.372, 539 КПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву ОСОБА_2 повернути ініціатору.
Ухвала не оскаржується.
Відповідно до ч.5 ст.532 КПК України ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.
Відповідно до ч.2 ст.21 КПК України ухвала суду, що набрала законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковою і підлягає безумовному виконанню.
Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України.

Суддя: ОСОБА_1