Провадження №11-кп/801/391/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2021 року м. Вінниця

Колегія суддів Вінницького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

розглянула в порядку ч.1 ст. 406 КПК України апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2021 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №00000198 відносно,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованийза адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
який обвинувачується за ч. 2 ст. 121 КК України, а саме спричиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Місцевий суд, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, мотивував прийняте рішення тим, що наявна обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_6 тяжкого кримінального правопорушення, поєднаного з насильством, за яке передбачено покарання, у виді позбавлення волі строком до 10 років та врахував особу обвинуваченого. В судовому засіданні встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, будучи на волі чи виконуючи обов`язки більш м`якого запобіжного заходу, може незаконно впливати на свідків та потерпілу, а також переховуватись від слідства та суду, що унеможливлює обрання йому більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
В апеляційній скарзі адвоката в інтересах обвинуваченого, ставиться питання про скасування ухвали слідчого судді про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, оскільки в порушення вимог КПК України до поданого клопотання слідчого не було надано жодного доказу стосовно того, що ОСОБА_6 може незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому ж кримінальному провадженні, а також переховуватись від слідства та суду, ухвала слідчого судді не містить обставин, на підставі яких суд дійшов висновку про наявності зазначених ризиків та просить постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в обранні відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

На думку адвоката при продовженні запобіжного засобу у виді тримання під вартою судом не було враховано те, що ОСОБА_6 не обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 121 КК України, також, не враховано, що в його діях вбачаються ознаки необхідної оборони, що унеможливлює обрання йому найсуворішого запобіжного заходу.
Також захисник ОСОБА_5 вказує на те, що ним неодноразово заявлявся відвід судді, однак він незаконно не був задоволений.
Крім того, адвокат в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що обвинувачений раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, до затримання працював, про що свідчать надані характеристики з місця роботи. Крім того, обвинувачений має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, до затримання ОСОБА_6 проживав з матір`ю.

Перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає із наступних підстав.
Метою застосування запобіжного заходу відповідно до статті 177 КПК України є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання спробам, серед іншого, переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, іншим чином вчинити інше кримінальне правопорушення.
Із зазначених положень слідує, що запобіжні заходи є заходами превентивного характеру, що застосовуються з метою запобігання протиправній поведінці обвинуваченого і забезпечення кримінального провадження. Превентивний характер цих заходів чітко проявляється в цілях її застосування, якими є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам вчинити дії, які статтею 177 КПК України віднесено до ризиків у кримінальному провадженні.
Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність сукупності, як обґрунтованої підозри так і наведених ризиків.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вказаних вище вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, а ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 121 КК України за яке передбачено покарання, у виді позбавлення волі строком до 10 років.
Посилання адвоката на необґрунтованість підозри ОСОБА_6 не береться апеляційним судом до уваги, оскільки за правовими позиціями Європейського суду з прав людини "обґрунтована підозра" це наявність фактів або відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення. Наявність обґрунтованої підозри є обов`язковим елементом застосування запобіжного заходу на стадії досудового розслідування (досудового розгляду кримінальної справи), що також випливає з рішень Європейського суду з прав людини.
Зазначене свідчить про те, що на стадії вирішення питання про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя не може надавати оцінку "обґрунтованості підозри" в розрізі оцінки всіх доказів у справі, а повинен виходити з поняття наявності відомостей, які здатні переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа могла вчинити це правопорушення.
Тому суд не оцінює доводи сторони захисту щодо не доведення винуватості обвинуваченого та виходить з наявності обґрунтованої підозри, що знайшла своє відображення та викладена в обвинувальному акті.
Крім того, оцінка доказів вини чи невинності обвинуваченого, наявності чи відсутності необхідної оборони, також має проводиться не на стадії вирішення питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому.
При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок. Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з меншою мірою ймовірності, необхідною на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи.
Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права обвинуваченого, а суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї запобіжного заходу.
Рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права та свободи обвинуваченого має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним КПК України конкретним підставам і меті), що незважаючи на презумпцію невинуватості превалює над принципом поваги до свободи особистості.
Ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого.
Міський суд правильно врахував, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого, поєднаного з насильством злочину за ч. 2 ст. 121 КК України, за вчинення якого може бути призначений реальний строк покарання у вигляді позбавлення волі до 10 років, а отже, він може переховуватись від органів досудового розслідування, підозрюваний, може незаконно впливати на свідка та потерпілу, що підтверджується тим, що деякі із свідків є родичами чи знайомими обвинуваченого.
Як вбачається з пояснень потерпілої в судовому засіданні місцевого суду, вона просила задовольнити клопотання прокурора про продовження строку застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та просила утримувати обвинуваченого під вартою, оскільки обвинувачений немає постійного місця проживання та роботи.
Наведені доводи спростовують твердження адвоката про відсутність ризиків, які передбачені ст. 177 КПК України.
Правова позиція Європейського суду з даного питання викладена у справі «Москаленко проти України» остаточне рішення від 20 травня 2010 року п.34. Передбачає, Суд вважає, що обґрунтована підозра щодо вчинення заявником тяжкого злочину могла первісно виправдовувати його тримання під вартою. Необхідність забезпечити належний хід провадження (зокрема, для отримання показань свідків) також була достатньою підставою для первісного тримання заявника під вартою.
Аналогічна позиція викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» де зазначено, що на етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі.
Місцевий суд в своєму рішенні обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для зменшення ризиків, зазначених у клопотанні.
Як правильно зазначив міський суд у своїй ухвалі, доказів того, що обвинувачений офіційно працевлаштований та має постійний дохід, а того, що ОСОБА_6 має на утриманні неповнолітніх дітей, до суду не надано. Було встановлено, що обвинувачений розлучений, зареєстрований у житлі, яке належить його родичеві, однак за місцем реєстрації тривалий час не проживав, оскільки проживав разом з співмешканкою, а перед затриманням проживав у житлі, яке належить його матері. Доказів, того, що обвинувачений має постійне місце проживання, до суду не надано.
Наявність у ОСОБА_6 до затримання цивільної дружини, матері, позитивної характеристики, а також те, що обвинувачений працював протягом шести місяців в 2013-2014 роках, та в один місяць в 2020 році не є тими підставами, які можуть суттєво вплинути на наявність ризиків, що доведені прокурором, а отже і не можуть служити підставами для скасування ухвали.
Посилання адвоката на незадоволені відводи судді жодним чином не впливають на розгляд цієї апеляційної скарги та можуть бути включені під час оскарження остаточного рішення суду.
Зважаючи на наведене, немає обставин, передбачених ст. 178 КПК України, які би перешкоджали обвинуваченому перебувати під вартою, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги адвоката без задоволення.
Порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не встановлено, тому враховуючи викладене та керуючись ст. 405, 406, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 05.02.2021, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала остаточна оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3