О К Р Е М А Д У М К А
07 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду залишила вирок Полонського районного суду від 05 вересня 2019 року за обвинуваченням ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_2 без задоволення.
Не погоджуючись з вироком суду та з ухвалою апеляційного суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України та призначеним покаранням за сукупністю злочинів у виді 10 років позбавлення волі, керуючись ст.. 375 КПК України, вважаю за необхідне викласти письмово окрему думку.
Не оспорюючи обґрунтованість кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_2 за ч. 1 с. 263 КК України, вважаю, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 п. 5 ч. 2 ст. 115 КК України закінчений замах на умисне вбивство, вчинене способом небезпечним для життя багатьох осіб, є помилковим, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи.
Як вбачається з пояснень обвинуваченого ОСОБА_2 як в суді першої, так і апеляційної інстанції, ініціатором зупинки його автомобіля був потерпілий ОСОБА_3 , який за відмову дати йому сигарету почав з застосуванням фізичної сили витягувати його із салону автомобіля.
Внаслідок вчинення опору вдалося відштовхнути потерпілого ОСОБА_3 , сісти в авто, від`їхати кілька метрів і кинути гранату, в канаву неподалік дороги та з місця події поїхати. Мети вчинити умисне вбивство потерпілого ОСОБА_4 та інших потерпілих у нього не було. Бачив він їх вперше, ніяких відносин в тому числі неприязних з ними не мав.
Внаслідок вибуху гранати потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були заподіянні легкі тілесні ушкодження.
Пояснення обвинуваченого ОСОБА_2 про те, що він не погрожував вбивством і не мав умислу на вбивство потерпілих, нічим не спростовані.
Потерпілі ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ОСОБА_6 пояснили, що після розпиття спиртних напоїв вийшли на вулицю і побачили авто, яке здійснювало маневр розвороту. ОСОБА_3 пішов просити сигарети. Коли почався конфлікт між ОСОБА_3 і обвинуваченим, стали підходити до автомобіля. Автомобіль почав рухатись і відбувся вибух, від якого ОСОБА_6 впав, а ОСОБА_5 та ОСОБА_3 отримали легкі тілесні ушкодження. Ніхто з них не чув погроз зі сторони обвинуваченого і чи мав обвинувачений бажання їх вбивати їм не відомо.
Як встановлено судом ініціатором конфлікту з застосуванням фізичної сили був потерпілий ОСОБА_3 , якого обвинувачений бачив вперше, як і інших потерпілих. Втікаючи з місця конфлікту від перебуваючих в стані алкогольного сп`яніння потерпілих і кидаючи гранату в бік канави неподалік дороги, наслідком дії якої були заподіянні легкі тілесні ушкодження, обвинувачений не повинен нести відповідальність за замах на умисне вбивство кількох осіб, оскільки відсутній прямий умисел на вчинення цього злочину.
За змістом ст. 24 КК України наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків. Вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.
Згідно з ч. 1 ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Тобто із суб`єктивної сторони замах на злочин можливий лише з прямим умислом.
Отже визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тілесного ушкодження, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство. У випадку, коли особа, завдаючи іншій особі тілесні ушкодження, свідомо припускає настання будь-яких наслідків, у тому числі смерті, вона також не може бути притягнута до кримінальної відповідальності за замах на вбивство. Крім того, злочин не може бути кваліфікований як замах на вбивство і у випадках, коли винний діє з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті. Відповідальність у цих випадках настає лише за наслідки, які фактично настали.
Заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому характеризується у цьому випадку не лише непрямим, а ще й неконкретизованим (невизначеним) умислом. За неконкретизованого умислу винний, вчиняючи злочин, хоча і передбачає можливість настання різних шкідливих наслідків, але до кінця не усвідомлює їх характеру і тяжкості. А оскільки особа за невизначеного умислу одночасно передбачає різні за характером і тяжкістю наслідки, але фактично реалізується лише один з них, кримінальна відповідальність настає за наслідки, що настали фактично.
Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.
Про це неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах та вказував на необхідність врахування суб`єктивного ставлення винного до наслідків своїх дій (постанови від 09 жовтня 2018 року у справі № 760/4968/15-к, від 18 жовтня 2018 року у справі № 348/1153/17, від 08 листопада 2018 року у справі № 360/718/16-к, від 18 грудня 2018 року у справі № 569/2944/16-к, від 17 вересня 2020 року у справі № 286/4163/19, у справі № 732/1521/18 від 03 грудня 2019 року, у справі № 712/7762/18 від 01 жовтня 2020 року, у справі № 286/1641/17 від 03 березня 2021 року, тощо).
Врахування судом пріоритету загально небезпечного способу вчинення злочину та об`єктивної реальності такої небезпеки при кваліфікації за замах на вчинення злочину має відбуватися з обов`язковим і безсумнівним доведенням наявності не лише інтелектуального моменту, а і вольового моменту прямого умислу,а саме бажання настання наслідків у виді смерті потерпілих, чого не було встановлено під час судового розгляду.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Доводи обвинуваченого про невірну кваліфікацію його дій суд належним чином не перевірив, мотивованих відповідей на них не дав, питання суб`єктивного ставлення обвинуваченого ОСОБА_2 до наслідків вчинюваних ним дій належним чином не з`ясував.
Разом з тим, колегія судді апеляційної інстанції під час апеляційного розгляду не звернула уваги на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і залишила вирок суду без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.
Суддя Хмельницького
апеляційного суду ОСОБА_1