Справа№938/84/21
Провадження № 1-кп/938/47/21
УХВАЛА
іменем України

23 лютого 2021 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
потерпілої ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Верховина Івано-Франківської області матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 14.01.2021 року за номером № 0000006, про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого за місцем проживання в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною середньою освітою, не працюючого, одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 умисно заподіяв легкі тілесні ушкодження ОСОБА_5 за таких обставин.
Зокрема, 13.01.2021 року близько 17 год. ОСОБА_4 , перебуваючи за місцем свого проживання в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області, вступив зі своєю дружиною ОСОБА_5 в конфлікт. У ході даного конфлікту ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, завдав ОСОБА_5 трьох ударів у різні ділянки тіла, внаслідок у чого спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин нижньої щелепи справа із наявністю синця та травматичного набряку тканин, синців нижньої щелепи зліва, правого плечового суглобу та грудної клітки, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №10 від 26.01.2021 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 відмовилася від обвинувачення щодо ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав відмову потерпілої від обвинувачення, не заперечував щодо закриття кримінального провадження та звільнення його від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 125 КК України, оскільки потерпіла відмовилася від обвинувачення.
Прокурор не заперечив щодо закриття даного кримінального провадження, оскільки потерпіла відмовилася від обвинувачення в кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Заслухавши думки учасників кримінального провадження та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява потерпілої ОСОБА_5 підлягає до задоволення і кримінальне провадження за ч. 1 ст.125 КК України щодо обвинуваченого ОСОБА_4 необхідно закрити.
Зокрема, згідно з п.7 ч.1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством.
Відповідно до ч.4 ст. 26 КПК України, відмова потерпілого, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представника від обвинувачення є безумовною підставою для закриття кримінального провадження у формі приватного обвинувачення.
Пунктом 1 ч.1 ст. 477 КПК України передбачено, що кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочато слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених, у тому числі за ч.1 ст. 125 КК України.
У ч. 1 ст. 283 КПК України закріплено, що особа має право на розгляд обвинувачення проти неї в суді в найкоротший строк або на його припинення шляхом закриття провадження.
Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1ст. 125 КК України, яке відповідно до п.1 ч.1 ст. 477 КПК України відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення.
Згідно з правовим висновком, що викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12.02.2020 року по справі № 453/225/19, кримінальним правопорушенням, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII "Про запобігання та промидію домашньому насильству" (далі - Закон №229-VIII), незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, пов`язане із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.
Зокрема, Законом № 2227-VIII, який набрав чинності 11 січня 2019 року, внесено зміни до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів, в тому числі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, яким передбачено, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, було доповнено словами: «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством».

Кримінальний кодекс також було доповнено ст. 1261, якою передбачено кримінальну відповідальність за домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Крім того, було внесено зміни й до ч. 1 ст. 67 КК, яку доповнено п. 61 і визначено, що при призначенні покарання обставинами, які його обтяжують, визнаються, зокрема, вчинення злочину щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, а в деяких складах злочинів таку обставину передбачено як кваліфікуючу ознаку.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2229-VIII під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Водночас у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні.

Як наголошується у Стамбульській конвенції (ст. 2), її положення застосовуються до всіх форм насильства щодо жінок, у тому числі до домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.

Зогляду на викладене очевидним є те, що формулювання поняття «кримінальне правопорушення, пов`язане із домашнім насильством» є ширшим за поняття «домашнє насильство» у нормі ст. 1261 КК і може полягати не лише у вчиненні цього злочину, а й в інших суспільно небезпечних діяннях, які мають ознаки домашнього насильства. Тому поняття «кримінальне правопорушення, пов`язане із домашнім насильством» не є відсилочним, у розумінні законодавця має комплексний характер й регламентується у різних сферах суспільних відносин. Тому при встановленні змісту згаданого поняття слід виходити з конкретних фактичних обставин справи, а не тільки з кваліфікації дій винуватця.

У контексті зазначеного «кримінальним правопорушення, пов`язаним із домашнім насильством» слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого містять хоча б один із елементів, перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх у відповідній статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину.

Таким чином, аналізуючи комплексний характер домашнього насильства та виходячи з тлумачення закону, до злочину, пов`язаного з домашнім насильством, на який поширюється заборона у п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК, слід відносити не тільки злочин, передбачений ст. 1261 КК, та кримінальні правопорушення, що містять кваліфікуючу ознаку «вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах», але й кримінальне правопорушення з ознаками діяння (дії або бездіяльність), поняття якого визначено у ст. 1 Закону № 2229-VIII.

Разом із цим, згідно з пунктами «a», «b» § 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має бути негайно й детально поінформованим про характер та причини обвинувачення, висунутого проти нього, і мати час та можливості, необхідні для підготовки свого захисту.

Наведені гарантії стосуються всіх обставин, які належать до предмета доказування у кримінальному провадженні в силу ст. 91 КПК (тобто й такого важливого елемента обвинувачення, як вчинення злочину, пов`язаного з домашнім насильством, що обтяжує покарання і з урахуванням процесуальної заборони, закріпленої в п. 7 ч. 1 ст. 284 вказаного Кодексу, тягне за собою правові наслідки). При цьому відповідно до ст. 92 КПК тягар доказування згаданих обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Отже, обов`язковою умовою визнання судом кримінального правопорушення незалежно від його родового чи безпосереднього об`єкта - пов`язаним із домашнім насильством, є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (характер домашнього насильства тощо). За відсутності цього гарантоване право на захист істотно порушується і, беручи до уваги імперативність приписів п. 19 ч. 1 ст. 7, ч.ч. 3, 6 ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК, унеможливлює застосування згаданого інституту заборони закриття кримінального провадження щодо кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 КК.

Вчинення кримінального проступку стосовно члена сім`ї або іншої особи, зазначеної в ч. 2 ст. 3 Закону № 2227-VIII, автоматично не скасовує гарантій права на захист. Якщо сторона обвинувачення вважає, що суспільно небезпечне діяння пов`язано саме з домашнім насильством, вона про це обов`язково має зазначити у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті, а на обґрунтування своєї позиції надати відповідні докази. Інакше підозрюваний (обвинувачений) буде позбавлений процесуальної можливості ефективно захищатися та спростувати висунуте обвинувачення.

Крім того, ч. 1 ст. 337 КПК передбачено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Засада диспозитивності, правила ст. 22 КПК вимагають від суду під час здійснення розгляду справи зберігати об`єктивність та неупередженість; функції суду та державного обвинувачення є несумісними.

Натомість, як убачається з матеріалів цієї справи, в обвинувальному акті не міститься жодних посилань на вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством. У вказаному процесуальному документі слідчі органи також констатували відсутність обтяжуючих обставин.

Оскільки органами досудового розслідування ОСОБА_4 не інкримінувалося вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, то він не був обізнаний із таким обвинуваченням і не має можливості захищатися від нього.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, слід закрити в зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення на підставі п.7 ч.1 ст. 284 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.
Судових витрат та речових доказів в кримінальному провадженні немає, цивільний позов не заявлявся.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 26, 283, 284, 477 КПК України,-
ПОСТАНОВИВ :
Клопотання потерпілої задоволити.
Кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.01.2021 року за номером № 0000006, закрити в зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення на підставі п.7 ч.1 ст. 284 КПК України.
Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду через Верховинський районний суд протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_1