УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2021 року слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження № 0002359 від 27.06.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1, 4 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
03.08.2021 року адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту з квартири за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді заборони права розпорядження нею, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2018 року по справі № 335/11945/18 провадження 1-кс/335/7933/2018 в рамках кримінального провадження № 0002359 від 27.06.2017 року.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 17.11.2017 року ОСОБА_5 придбала вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 , зареєстрований в реєстрі за № 4779. Придбаваючи вищевказане майно, мала усі підстави вважати, що такий договір є законним, отже вона є добросовісним набувачем арештованого майна. Вважає, що об`єкт нерухомості у даному кримінальному провадженні не може бути предметом складу даного кримінального правопорушення. З моменту внесення відомостей до ЄРДР минуло більше 4 років, а з моменту накладення арешту минуло майже 3 роки. Звертає увагу, що строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1, 4 ст. 358 КК України складає три роки, тобто наразі не можливо притягнути до кримінальної відповідальності винну особу, якщо буде доведено її вину. Також вказує, що на протязі трьох років власник обмежена у своєму праві користуватися та розпоряджатися своєю власністю, заявник не є стороною у кримінальному провадження.

В судовому засіданні заявник підтримав вимоги клопотання.

Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотання, посилаючись на необґрунтованість вимог заявника.

Заслухавши в судому засіданні доводи учасників провадження, дослідивши матеріали провадження за клопотанням, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Як вбачається із наданих матеріалів, на переконання органу досудового розслідування на території Вознесенівського району м. Запоріжжя невстановлені особи виготовили та використали підроблений документ для оформлення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 01.11.2017 зареєстровано державним реєстратором КУ «Центр надання послуг» Балабинської селищної ради Запорізької області ОСОБА_7 за ОСОБА_8 .

Вказана реєстрація проведена на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло від 31.03.1995, виданого Виконавчим комітетом Комунарської районної ради народних депутатів, яке зареєстроване в ЗМБТІ, про що у реєстраційній книзі 281 зроблено запис № 28175 від 02.04.1995.

В ході досудового розслідування встановлено, що вказане свідоцтво не видавалося та рішення щодо приватизації вказаної квартири не приймалося, в ЗМБТІ відсутні документи, які б посвідчували право власності на квартиру.

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу № 4779 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 17.11.2017 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_9 .

З метою забезпечення збереження речових доказів слідчий просив накласти арешт на вказану квартиру з посиланням на ч. 1 ст. 170 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що до ЄРДР було внесено відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 1, 4 ст.358 КК за ознакою підроблення та використання завідомо підробленого документу.

Предметом передбаченого ст. 358 КК кримінального проступку є виключно документи, печатки, штампи та бланки. Об`єкт нерухомості не може бути предметом складу даного кримінального правопорушення. Відтак зазначена квартина не може бути визнана речовим доказом, оскільки з огляду на ст. 98 КПК вона не є знаряддям вчинення даного кримінального правопорушення, не зберігала на собі його сліди, не містить у собі відомостей, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального правопорушення, не є предметом кримінально протиправних дій, за вчинення яких до ЄРДР внесено відомості. В ЄРДР не йдеться навіть про будь-яке протиправне заволодіння майном в результаті підробки документів. Більш того, навіть не зазначено й характер даних документів (правовстановлюючі чи то якась технічна документація).

На підтвердження таких висновків прокурором під час розгляду було заявлено, що сам арешт було накладено виключно з тією метою, щоби даний об`єкт нерухомості не було реалізовано третім особам.

На переконання слідчого судді така мета накладення арешту не узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 170 КПК, оскільки до того ж згідно до абз. 2 ч. 10 ст. 170 КПК не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

В матеріалах справи відсутні, а стороною обвинувачення не надані будь-які відомості щодо наявності цивільного позову у вказаному кримінальному провадженні.

Також в матеріалах провадження відсутні відомості, які б спростовували твердження власника майна стосовно того, що ОСОБА_5 є добросовісним набувачем.

Таким чином, дослідивши матеріали клопотання, проаналізувавши зміст фабули кримінального правопорушення, в ході досудового розслідування якого накладено арешт на майно ОСОБА_5 , слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для скасування арешту.

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Статтею 1 додаткового (першого) протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична, або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом, або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Отже, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Як зазначалося вище, заявник не є стороною, ні учасником у кримінальному провадженні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

У рішеннях по справам «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» судом вказано на те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів, або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

З урахуванням вищезазначеного, подальше збереження арешту майна заявника може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном заявника, що буде порушенням ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим.

Таким чином, враховуючи, що у кримінальному провадженні нікому не оголошено про підозру, відсутні докази, які б свідчили про причетність заявника до вчинення кримінальних правопорушень, відсутні докази того, що у кримінальному провадженні заявник є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, а також те, що орган досудового розслідування зі спливом майже трьох років з часу арешту майна не навів додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності, слідчий суддя вважає, що відсутні підстави збереження арешту майна ОСОБА_5 .

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 9, 22, 98, 167, 170, 171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:
Клопотання про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешт, з квартири за адресою: АДРЕСА_1 у вигляді заборони права розпорядження нею, накладений на підставі ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11.10.2018 року по справі № 335/11945/18 провадження 1-кс/335/7933/2018 в рамках кримінального провадження № 0002359 від 27.06.2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено 09.08.2021 року о 12-50 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1