Ухвала

Іменем України

22 березня 2021 року

м. Київ

провадження № 51-6269 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року.
Суть питання та встановлені судом обставини
Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Вироком Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано. Постановлено новий вирок, яким ОСОБА_4 призначено покарання за ч. 2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Постановою Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року без зміни.
12 березня 2021 року засуджений ОСОБА_4 повторно подав касаційну скаргу на вирок апеляційного суду, в якій просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Зі змісту положень ст. ст. 424, 425 КПК України вбачається, що процесуальним законом не передбачено можливості багаторазового оскарження в касаційному порядку особою судових рішень, які вже були предметом перегляду суду касаційної інстанції за касаційною скаргою цієї особи. Конституційний суд України рішенням від 11 березня 2010 року № 8-рп/2010 встановив, що визначення у положенні п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України як однієї з основних засад судочинства "забезпечення ... касаційного оскарження рішення суду" у системному зв`язку з положеннями частини першої ст. 8, ст. 125 Основного Закону України означає лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішення суду.
Як убачається із наявних у суді касаційної інстанції матеріалів, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 прийнято остаточне рішення про залишення вироку апеляційного суду без зміни.
Тобто, вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року вже був предметом касаційного оскарження, а тому Верховний Суд позбавлений повноважень щодо здійснення повторного касаційного розгляду.
Така позиція узгоджується з основоположними аспектами верховенства права, одним із яких є принцип правової визначеності, що передбачає дотримання принципу остаточності рішення, жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відступ від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами .
Враховуючи те, що оскаржуваний вирок апеляційного суду не може вдруге бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, по суті розгляду первинної скарги винесено вмотивоване рішення, Суд, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України,
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 22 листопада 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3