ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2021 року

м. Київ
справа № 404/5242/19

провадження № 51- 4883 км 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засуджений ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000142, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК),

за касаційними скаргами представника цивільного відповідача Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» (далі АТ «СК «Країна») та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 6 липня 2020 рокущодо ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2020 рокуОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі:
за ч. 1. ст. 135 КК на строк 2 роки;
за ч. 2. ст. 286 КК на строк 6 років з позбавлення права керування транспортними засобами на 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавлення права керування транспортними засобами на 3 роки.

Цивільний позов ОСОБА_7 задоволено частково.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн, на відшкодування витрат на правову допомогу 5000 грн.

Постановлено стягнути з АТ СК «Країна» на користь ОСОБА_7 50 076 грн на відшкодування моральної шкоди та 40 134,50 грн завданої матеріальної шкоди.

Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 на відшкодування моральної шкоди 300 000 грн.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 4082 грн судових витрат за проведені експертизи.

Вирішено долю речових доказів у порядку ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 6 червня 2019 року близько 15:20 у порушення вимог п. 2.9 (а) Правил дорожнього руху України (далі ПДР), перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Corolla», д. н. з. НОМЕР_1 , який належав на праві приватної власності ОСОБА_9 , рухаючись у світлу пору доби по вул. Костромській у м. Кропивницькому з боку вул. Богдана Хмельницького, в напрямку вул. Салтикова-Щедріна, грубо порушуючи вимоги п. п. 1.5, 2.3 (б) і (д) ПДР, не вибрав безпечної швидкості руху та, як наслідок, втративши керованість, допустив виїзд автомобіля на тротуар зустрічної смуги руху, чим грубо порушив вимоги п. п. 1.10, 12.1 ПДР, та біля будинку № 41-А на вулиці Лелеківській вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , яка рухалась по тротуару в зустрічному з автомобілем напрямку. У результаті дорожньо-транспортної події ОСОБА_10 , отримала тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті потерпілої.

Внаслідок наїзду на пішохода автомобіль «Toyota Corolla», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_6 отримав механічні пошкодження, проте останній, не зупинившись, продовжив рух в напрямку вул. Салтикова-Щедріна у м. Кропивницькому, де зупинився. Після чого ОСОБА_6 , залишивши автомобіль, повернувся до місця пригоди як пішохід та впевнившись, що здійснив наїзд на ОСОБА_10 , грубо порушуючи вимоги п. 2.10 (а, б, в, г, ґ, д, є) ПДР з місця пригоди зник. При цьому ОСОБА_6 достовірно знаючи, що своїми діями, пов`язаними з порушенням ПДР, та наїздом на пішохода ОСОБА_10 , поставив останню в небезпечний для життя стан, маючи змогу допомогти їй, або ж транспортувати до медичного закладу чи викликати «швидку медичну допомогу», завідомо залишив потерпілу без допомоги і з місця пригоди зник, надалі переховувався від правоохоронних органів до моменту затримання працівниками патрульної поліції, під час якого, у порушення п. п. 3.2, 8.9 (б, в) ПДР, не виконував законних вимог працівників поліції.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 6 липня 2020 року вирок суду щодо ОСОБА_6 залишив без змін.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок м`якості.

Вимоги мотивовано тим, щосудами не в повній мірі враховано суспільну небезпеку та тяжкість вчинених ОСОБА_6 злочинів, а також даних про його особу та конкретних обставин провадження, а саме: перебування ОСОБА_6 під час вчиненого злочину у стані алкогольного сп`яніння; виїзд за межі проїзної частини; залишення потерпілої, яку своїми діями поставив в небезпечний для життя стан, без допомоги; його поведінку після вчинення наїзду; переховування та невиконання законних вимог працівників патрульної поліції; того що ОСОБА_6 неодноразово раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, в тому числі і за керування транспортним засобом у стані сп`яніння; не відшкодував завданих збитків потерпілим; відсутність обставин, які б пом`якшували покарання; відсутність щирого каяття.

Визнання ОСОБА_6 своєї вини в суді потерпілі вважають метою уникнути покарання та не відшкодувати заподіяну злочином шкоду. Також зазначають, що судами не враховано їхньої думки щодо міри покарання.

У касаційній скарзі представник цивільного відповідача АТ «СК «Країна» вважає, що судові рішення щодо ОСОБА_6 у частині цивільного позову підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, у зв`язку з порушенням норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Вимоги мотивовано тим, що судами:
не взято до уваги, що потерпілі передчасно звернулися до суду з позовною вимогою до АТ «СК «Країна», до настання цивільно-правової відповідальності обвинуваченого ОСОБА_6 ;
не дано оцінки тому, що потерпілі безпосередньо до страховика не зверталися із заявою про виплату страхового відшкодування, з доданими до неї належними документами, а також не виконали інших дій, передбачених ст. 36.2 Закону України від 1 липня 2004 року №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-ІV), чим позбавили страховика можливості вирішити питання про досудове урегулювання спору;
у порушення ст. 24.1 Закону № 1961-ІV, відповідно до якого витрати, пов`язані з лікуванням потерпілого, та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я, зараховано до відшкодування 214, 50 грн понесених витрат без відповідного підтвердження;
безпідставно задоволено вимоги потерпілого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 076,00 грн, оскільки потерпілих двоє та згідно з вимогами закону зазначена сума повинна була ділитися на дві особи.

Позиції учасників судового провадження
Від потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надійшло заперечення на касаційну скаргу цивільного відповідача.
Прокурор просив судові рішення залишити без зміни, а касаційні скарги без задоволення.
Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК, правильність кваліфікації його дій у касаційних скаргах не оскаржуються.

У своїй касаційній скарзі потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 висувають доводи про невідповідність призначення ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі. Проте такі доводи потерпілих свого підтвердження не знайшли.

Згідно зі статтями 50, 65 ККособі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження при призначенні покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які віднесені до категорії не тяжкого та тяжкого злочинів, дані про особу ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий. Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд першої інстанції визнав щире каяття у вчиненому.

Водночас судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання було враховано і вчинення ним злочину у стані сп`яніння, що визнано судом обставиною, яка обтяжує покарання, і те, що він раніше притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки руху.
Таким чином, з урахуванням обставин провадження, особи ОСОБА_6 суд першої інстанції дійшов висновку, що його виправлення та перевиховання не можливе без ізоляції від суспільства та призначив йому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок місцевого суду, дав оцінку посиланням потерпілих на те, що ОСОБА_6 не визнав своєї винуватості, та дійшов висновку про їх необґрунтованість, оскільки обвинувачений після оголошення обвинувального акта та роз`яснення судом суті обвинувачення, заявив, що суть обвинувачення зрозуміла, вину визнає повністю. У подальшому ОСОБА_6 вирок суду не оскаржував, у суді апеляційної інстанції також дав показання, у яких підтвердив, що свою вину визнає повністю.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги потерпілих про поведінку ОСОБА_6 після вчиненого, залишення потерпілої, яку своїми діями поставив у небезпечний для життя стан, без допомоги, невиконання ОСОБА_6 при затриманні законних вимог працівників патрульної поліції, не відшкодування завданих збитків, відсутність у нього переживань за скоєне, в цілому не спростовують правильність призначеного судом покарання.

Водночас думка потерпілих щодо виду та розміру покарання хоч і враховується судом, але сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Що стосується доводів касаційної скарги представника цивільного відповідача АТ «СК «Країна»щодо незаконності судових рішень відносно ОСОБА_6 у частині цивільного позову, то вони не є слушними з урахуванням наступного.

Так, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 червня 2019 року (справа № 465/4621/16-к, провадження № 13-24 кс19), для розгляду в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, попереднє звернення потерпілого до цього страхового бюро із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 35 Закону №1961-IV, не є обов`язковим.

Порядок звернення потерпілого чи іншої особи до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий у розумінні ст.124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

З урахуванням наведеного доводи представника АТ «СК «Країна» про те, що потерпілі повинні були подати заяву про виплату страхового відшкодування безпосередньо до страховика, порушення цієї процедури позбавило цивільного відповідача можливості досудового урегулювання спору, та про те, що звернення до суду з позовом до визнання ОСОБА_6 винним було передчасним, є безпідставними.

Не знайшли свого підтвердження і доводи касаційної скарги цивільного відповідача про безпідставність стягнення на корись потерпілого ОСОБА_7 заподіяної моральної шкоди.

Згідно зі ст. 27 Закону № 1961-ІVстраховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам та дітям. Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із цивільного відповідача на користь потерпілого ОСОБА_7 (чоловіка загиблої) моральну шкоду, розмір якої був визначений згідно з вимогами чинного законодавства і склав 50 076 грн. Факт заподіяння моральної шкоди в судовому засіданні доведено повністю, її розмір відповідає вимогам положень Закону № 1961-ІV.

Та обставина, що у цьому випадку на відшкодування моральної шкоди мають право дві особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (син загиблої) в цілому не свідчить про те, що сума страхового відшкодування моральної шкоди ОСОБА_11 повинна була складати 25 038 грн, тобто половину від визначеної суми. Так, із цивільним позовом на відшкодування моральної шкоди до цивільного відповідача звернувся лише потерпілий ОСОБА_7 , у той час, як ОСОБА_8 , який був обізнаний з позовом батька, проти нього не заперечував і не заперечує, а також позовних вимог у частині моральної шкоди до цивільного відповідача АТ «СК «Країна» не заявляв.

Що стосується доводів касаційної скарги представника цивільного відповідача АТ «СК «Країна» про невмотивоване задоволення судом цивільного позову потерпілого у частині відшкодування 214,5 грн понесених потерпілим витрат, які є витратами на лікування і у відповідності до ст. 24 Закону № 1961-IV їх необхідність має бути підтверджена документально відповідним закладом охорони здоров`я, Суд зазначає таке.

Із матеріалів провадження вбачається, що чек із ТОВ «Аптека Нова» виданий 6 червня 2019 року о 18:26 свідчить про придбання потерпілим еластичного та гіпсового бинтів, стерильних рукавичок і вати. З урахуванням того, що у результаті ДТП потерпілій ОСОБА_10 було заподіяно численних тілесних ушкоджень,а також того, що для придбання зазначених товарів не потрібно лікарського рецепту, їх використання за призначенням не викликає сумнівів, і понесення таких витрат потерпілим підтверджене чеком (т. 3, а.п. 74), відсутність документального підтвердження закладом охорони здоров`я необхідності цих витрат у цьому конкретному випадку не спростовує правильність висновків суду про задоволення цивільного позову у цій частині.

Суд апеляційної інстанції при перегляді вироку місцевого суду за касаційними скаргами представника потерпілих та представника цивільного відповідача АТ «СК «Країна» погодився із висновками суду першої інстанціїта з дотриманням вимог кримінального процесуального закону надав відповідну оцінку доводам касаційних скарг і вмотивував прийняте рішення.

Зокрема, суд апеляційної інстанції дав оцінку доводам касаційної скарги представника потерпілих щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі через м`якість.

Були предметом дослідження суду апеляційної інстанції і доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача щодо необґрунтованості стягнення з АТ «СК «Країна» на користь потерпілого ОСОБА_7 моральної та матеріальної шкоди.

Таким чином, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала апеляційного суду в цілому відповідає вимогам ст. 419 КПК.

На думку Суду, рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам кримінального процесуального закону, належним чином вмотивовані та обґрунтовані.

За таких обставин відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог касаційних скарг.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 березня 2020 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 6 липня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3