ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 643/271/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1596/21 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.ст.187, 289 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 03 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з участю їхніх захисників, відповідно, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , без участі потерпілого ОСОБА_11 чи його представника ОСОБА_12 , належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційними скаргами обох обвинувачених, захисника обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора на вирок Московського районного суду м. Харкова від 30 10 2018 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, маючого середню освіту, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 09 12 2011 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч.2 ст. 289, ч.2 ст. 186, ст.. 353, ч.2 ст. 194 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, звільненого 08 04 2015 року з Хролівської ВК Харківської області умовно-достроково на невідбутий строк 7 місяців 9 днів,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.2 ст. 289 КК України з призначенням покарання:

за частиною 3 статті 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна;
за частиною 2 статті 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без конфіскації майна.
В силу ч.1 ст. 70 КК України, остаточно призначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років із конфіскацією майна, яке належить на праві власності.
Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з часу фактичного затримання, а саме з 01 03 2017 року.
Відповідно до ч.5 ст. 71 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 01 03 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, маючого середню освіту, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз: 30 04 2009 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 296 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 10 01 2011 року з Олексіївської ВК Харківської області за відбуттям строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 187, ч.2 ст. 289 КК України з призначенням покарання:

за частиною 3 статті 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років з конфіскацією майна;
за частиною 2 статті 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років без конфіскації майна.
В силу ч.1 ст. 70 КК України, остаточно призначено покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років із конфіскацією майна, яке належить на праві власності.
Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з часу фактичного затримання, а саме з 27 02 2017 року.
Відповідно до ч.5 ст. 71 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 27 02 2017 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_11 задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 понесену матеріальну шкоду у розмірі 48364 гривень та моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.
Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до набрання законної сили вироком, залишено раніше обрану тримання під вартою.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 19 лютого 2017 року року ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що у ОСОБА_11 , у якого він працював на будівництві, за місцем його мешкання маються грошові кошти, вирішив заволодіти належним йому майном шляхом вчинення нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства, з проникненням у житло.
З цією метою ОСОБА_8 запропонував ОСОБА_7 заволодіти належними ОСОБА_11 грошима шляхом вчинення нападу, на що ОСОБА_7 дав свою добровільну згоду.
Реалізуючи спільний злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, ОСОБА_8 разом з ОСОБА_7 19 лютого 2017 року близько 23 - 00 годині прийшли до будинку мешкання ОСОБА_11 , який розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Одягнувши на обличяя медичні маски, а на руки гумові рукавички, вони підійшли до квартири, де проживає потерпілий ОСОБА_11 , подзвонили у двері, назвавшись співробітниками поліції, ввівши таким чином потерпілого в оману, та проникли до його квартири. ОСОБА_7 з метою подолання волі потерпілого до супротиву, використовуючи фізичну силу, завдав ОСОБА_11 декілька ударів у ділянку обличчя.
Знаходячись в квартирі, продовжуючи реалізовувати спільний злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 повалили ОСОБА_11 на диван. Одразу після цього, ОСОБА_7 наніс потерпілому ще удари у ділянку обличчя та голови та з метою подальшого залякування останнього наказав ОСОБА_8 пирнути його викруткою, на що ОСОБА_8 приставив металеву викрутку, що мав при собі, до живота потерпілого ОСОБА_11 . В подальшому ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , застосовуючи шнур електричного продовжувача, зв`язали руки та ноги ОСОБА_11 та накрили його простирадлом, після чого висловили вумогу передачі грошовихх коштів та інших цінних речей. Усвідомлюючи реальність погрози для свого життя та здоров`я, ОСОБА_11 виказав ОСОБА_13 і ОСОБА_14 місце знаходження належних йому грошових коштів та цінного майна у квартирі.
Після чого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відкрито заволоділи горошовими коштами у розмірі 16000,00 грн., мобільним телефоном «Samsung Galaxy A 7», вартістю 5700,00 грн. мобільним телефоном «Samsung Galaxy A 5 », вартістю 5500,00 грн. ,мобільним телефоном «Nokia Lumia 800», вартістю 1500,00 грн., телевізором «LG», вартістю 10285,00 грн., ігровою приставкою «Sony Play Station 4», вартістю 9200,00 грн., ноутбуком «HP», вартістю 6800,00 грн., Wifi роутером «Tp-link», вартістю 1200,00 грн., навігатором «Garmain», вартістю 650,00 грн., смарт-годинником «Samsung Gear S3», вартістю 9990,00 грн., мишею безпровідною від ноутбука ТМ «HP», вартістю 1520,00 грн., кросівками ТМ «Reebok», вартістю 1275,00 грн., курткою ТМ «Markova», вартістю 1520,00 грн., сумкою чоловічою ТМ «Ostin», вартістю 560,00 грн., в якій знаходились грошові кошти в розмірі 1000,00 грн. та документи на ім`я ОСОБА_11 , трикотажною шапкою ТМ «Reebok», вартістю 490,00 грн., камерою 1080 Full HD, вартістю 864,00 грн., ігровим джойстиком ТМ «Sony» вартістю 1125,00 грн., набором інструментів, а саме комплект викруток в кількості 73 шт., вартістю 700,00 грн., 2 ключа сірого кольору ТМ «Tool Chrom Vanadium» розмірами 10 та 13 дюймів, 4 свердла червоного кольору різних розмірів ТМ «MTX», рулеткою чорно-жовтого кольору довжиною 5м ТМ «Sigma», вартістю 500,00 грн. Із викраденим майном в подльшому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з місця злочину зникли, розпорядившись ними на власний розсуд, та спричинивши потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 77213,00 грн.
Крім того, 19 лютого 2017 року в період часу з 23-00 до 24-00 години ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , знаходячись в квартирі АДРЕСА_4 за місцем мешкання ОСОБА_11 , під час обшуку даної квартири з метою незаконного заволодіння майном останнього, виявили на столі ключі від автомобіля ВАЗ 21121 д.н. НОМЕР_1 , яким ОСОБА_11 користувався на підставі довіреності, та який був припаркований у дворі зазначеного будинку. Після чого, вийшовши з квартири ОСОБА_11 , ОСОБА_8 і ОСОБА_7 вступили між собою у злочинну змову, спрямовану на незаконне заволодіння зазначеним автомобілем з метою його подальшого використування. Після чого ОСОБА_8 відкрив даний автомобіль, запустив двигун за допомогою зазначених ключів, та вдвох з ОСОБА_7 звернули на власну користь автомобіль ВАЗ 21121 д.н. НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку судово-автотоваротранспортної експертизи № 05/03 від 02.03.2017 року становить 94700,00 грн.

Такі дії ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковані за ч. 3 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло та за ч.2 ст. 289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, обвинувачені ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_15 подали апеляційні скарги, які містили аналогічні вимоги щодо скасування вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Проте, в судовому засіданні апеляційного суду обидва обвинувачених відмовились від попередніх апеляційних вимог, погодивши свої позиції із захисниками.

У змінених апеляційних доводах, обвинувачений ОСОБА_8 просить про пом`якшення йому покарання, з посиланням на такі пом`якшуючі обставини, як наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей та дружини, що перебуває у декретній відпустці.

В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_7 також просить про зміну вироку в частині пом`якшення йому покарання, посилаючись при цьому на те, що призначене покарання є занадто суворим та позбавляє його можливості забезпечувати малолітню дитину, яка знаходиться на його утриманні.

У зв`язку з відмовою обвинуваченого ОСОБА_8 від своєї початкової апеляційної скарги, вимоги якої є аналогічними апеляційним вимогам адвоката ОСОБА_15 , враховуючи, що на даний час інтереси ОСОБА_8 представляє інший адвокат ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_15 слід розглядати через призму змінених обвинуваченим доводів.

Вказаний вирок було оскаржено також прокурором у кримінальному провадженні, проте до початку розгляду справи останній відмовився від свої апеляційних вимог, надавши письмову заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_10 підтримали доводи зміненої апеляційної скарги, узгодили свої позиції та просили задовольнити її вимоги у повному обсязі, змінивши вирок в частині пом`якшення.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , в свою чергу, наголосили на зміні апеляційних вимог та просили про пом`якшення призначеного обвинуваченому покарання.

Прокурор не вбачала підстав для задоволення апеляційних скарг обвинувачених, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Будь-яких заяв, які б перешкоджали розгляду справи до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинувачених та їх захисників, думку прокурора, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_8 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень та фактичні обставини їх вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних доводів обвинувачених щодо суворості призначеного їм покарання та щодо необхідності його пом`якшення, то відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчинених ними кримінальних правопорушень, особу ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні неповнолітню дитину ОСОБА_16 2011 року народження.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.

Вивчаючи особистісні характеристики обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції встановив, що він раніше неодноразово судимий, в тому числі за корисливі злочини, за місцем мешкання характеризується задовільно, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні неповно отіню дитину ОСОБА_17 , 2016 року народження.

Обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.

Навівши зазначені обставини суд визначив обвинуваченим саме такий строк покарання в межах санкцій статей, застосувавши при цьому положення ч.1 ст. 70 КК України.

Призначене покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначені обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання не є максимальними, що передбачені санкціями інкримінованих їм статей.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, колегія суддів не знаходить.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинуваченими не було наведено жодної обставини, яку б в силу ст. 66 КК України можна було б визнати такою, що пом`якшує покарання.

Як на підставу пом`якшення покарання обвинувачений ОСОБА_8 посилається на наявність на його утриманні двох неповнолітніх дітей та дружини, що перебуває у декретній відпустці. В свою чергу, обвинувачений ОСОБА_7 просить про пом`якшення йому призначеного покарання у зв`язку з знаходженням на його утриманні малолітньої дитини.

Проте, на думку колегії суддів вказані обвинуваченими обставини за своєю суттю та соціальною вагомістю не є безумовними підставами для пом`якшення останнім покарання, більш того, колегія суддів констатує, що вказані факти не стримали ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від вчинення ними кримінальних правопорушень та не стали рушійною силою для ведення спокійного та виваженого способу життя.

Колегія суддів не може залишити поза увагою також той факт, що обидва обвинувачені є особами раніше неодноразово судимим за злочини проти власності, проте належних для себе висновків не зробили та вчинили нові умисні злочини, що свідчить про їхню підвищену суспільну небезпечність та схильність до вчинення суспільно небезпечних діянь.

З огляду на викладене, істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які ставили б під сумнів законність судового рішення в частині призначеного обвинуваченим покарання, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів не вбачає порушення судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання.

Переглядаючи вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_11 , колегія суддів дійшла наступних висновків.

Як регламентовано положеннями ч.ч. 1, 5 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Тобто цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Так, гідно ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Загальними вимогами цивільно-процесуального законодавства визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити характер та розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діяннями та шкодою, що настала і дати у вироку належну оцінку таким обставинам, тобто встановити точний розрахунок присуджених сум для відшкодування шкоди.

За таких обставин, судом першої інстанції при розгляді цивільного позову, було порушено вимоги ст.ст.128, 129 КПК України.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, вказавши про часткове задоволення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 в частині стягнення солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 моральної шкоди суд у передостанньому абзаці мотивувальної частини вироку, на превеликий жаль, не вказав на яку ж саме суму суд має наміри частково задовольнити позов (а.с.138).

Далі, в резолютивній частині вироку щодо позову суд після цифр «10000» в дужках вказав прописом («тридцять») (ас.с139)

Виходячи із цього колегія суддів не може однозначно визначитися так яку ж саме суму суд постановив до стягнення, тобто вважає його фактично не розглянутим.

При новому розгляді даної справи в частині вирішення цивільного позову суду слід належним чином з`ясувати чи дійсно заподіяна така шкода, чи знаходяться злочинні дії обвинувачених в причинному зв`язку із заподіянням такої шкоди.

Оскільки сума відшкодувань фактично не визначена, докази на її підтвердження не проаналізовано судом першої інстанції, колегія суддів для забезпечення принципу верховенства права та законності, приходить до висновку про необхідність скасування вироку, в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди та призначення нового судового розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 30 10 2018 року по справі щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , - в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, - скасувати.

Апеляційні скарги обох обвинувачених, - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити частково.

Призначити новий розгляд цивільного позову даної справи в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ___________ ___________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4