КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУНС 754/4435/20 Суддя в суді першої інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/556/2021

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

боржника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Ощадний банк «Білорусьбанк» на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року у справі за клопотанням Відкритого акціонерного товариства «Ощадний банк «Білорусьбанк» про визнання та надання дозволу на виконання на території України вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року в частині стягнення збитків із ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ВАТ «Білорусьбанк» про визнання та надання дозволу на виконання на території України вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року в частині стягнення збитків із ОСОБА_6 .
Посилаючись на положення ст. 463 ЦПК України, суд таке рішення мотивував тим, що на час розгляду клопотання ВАТ «Білорусьбанк» закінчився трирічний термін давності примусового виконання вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь (в редакції 1999 року) в частині цивільного позову, отже із клопотанням про визнання та надання дозволу на виконання рішення іноземного суду заявник звернувся за межами строку для пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні.

В апеляційній скарзі представник ВАТ «Ощадний банк «Білорусьбанк», посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення процесуального закону, просить ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року скасувати та направити справу для продовження розгляду в суд першої інстанції.
На обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що висновок суду про те, що закінчився трирічний термін давності примусового виконання вироку щодо ОСОБА_6 в частині цивільного позову не відповідає фактичним обставинам справи та суперечить долученим до клопотання доказам.
Зокрема, звертає увагу на те, що відповідно до довідки за підписом голови суду Первомайського району м. Мінська вирок цього суду від 09 липня 2004 року вступив у законну силу 28 вересня 2004 року та підлягає виконанню. Суд Первомайського району м. Мінська 13 квітня 2017 року ухвалив рішення про видачу дубліката виконавчого листа про стягнення із ОСОБА_6 на користь ВАТ «Білорусьбанк» 241 969 742 неденомінованих білоруських рубля. Відділом примусового виконання Центрального району м. Мінська на підставі дубліката виконавчого листа, виданого 27 квітня 2017 року, розпочато виконавче провадження, про що винесено постанову від 10 травня 2017 року. Постановою судового виконавця ВПВ Центрального району м. Мінська від 05 грудня 2019 року дублікат виконавчого листа повернуто банку у зв`язку з тим, що під час виконання було встановлено, що ОСОБА_6 проживає в Україні. Відповідно до п. 3 ст. 54 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної сторони, на території якої повинно бути здійснено примусове виконання. Виходячи з ч. 1 ст. 470 ЦПК України, виконання рішення іноземного суду в Україні здійснюється відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження». Частинами 4, 5 ст. 12 цього Закону передбачені випадки, коли строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються. Оскільки дублікат виконавчого листа судовим виконавцем повернуто банку 05 грудня 2019 року, то строк пред`явлення дубліката виконавчого листа було перервано та трирічний строк його пред`явлення встановлюється саме з цієї дати.
Таким чином, як вважає апелянт, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи в частині визначення терміну давності щодо примусового виконання вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року, безпідставно не врахував обставини переривання терміну давності та не мотивував в цій частині свої висновки, а тому судове рішення є незаконним та необґрунтованим.
Крім того, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції в порушення вимог ч. 2 ст. 467 ЦПК України не повідомив банк про дату, час та місце судового розгляду і таке порушення процесуального закону також є підставою для скасування судового рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_6 , останній зазначив, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки строк примусового виконання рішення закінчився ще у 2007 році, тому, виходячи із вимог ст. 462 ЦПК України у суду не було законних підстав для задоволення клопотання ВАТ «Ощадний банк «Білорусьбанк» про його визнання та виконання на території України.

Представник ВАТ «Ощадний банк «Білорусьбанк» у судове засідання не прибув, направив суду клопотання про розгляд апеляційної скарги без участі представника.

ОСОБА_6 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що вироком Первомайського району м. Києва від 09 липня 2004 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 209 КК Республіки Білорусь (в редакції 1999 року) та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна з відбуванням покарання у виправній колонії посиленого режиму. Крім того, судом вирішені питання про залік попереднього ув`язнення, початок строку відбування покарання, щодо речових доказів та стягнення державного мита. Цим же вироком задоволено цивільний позов АСБ «Білорусьбанк» та стягнуто з ОСОБА_6 на користь банку всього 244 430 972 рубля, звернуто стягнення на майно, належне обвинуваченому, арештоване в ході попереднього слідства.

Вирок набрав законної сили 28 вересня 2004 року.

09 квітня 2020 року до Деснянського районного суду м. Києва надійшло клопотання ВАТ «Ощадний банк «Білорусьбанк» від 20 січня 2020 року про визнання та надання дозволу на виконання на території України вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року в частині стягнення збитків з ОСОБА_6 .

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив із того, що закінчився трирічний термін давності примусового виконання вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року відносно ОСОБА_6 в частині цивільного позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 602 КПК України вирішення питання про визнання і виконання вироку суду іноземної держави у частині цивільного позову вирішується у порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Статтею 9 Конституції України встановлено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України є частиною національного законодавства України.

Україна та Республіка Білорусь є учасниками Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, яка ратифікована Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР «Про ратифікацію Конвенції про правову допомогу і правовідносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах» (Мінська Конвенція).

Порядок визнання та примусового виконання в Україні судових рішень, зокрема ухвалених судами Республіки Білорусь, врегульовано нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, Закону України «Про міжнародне приватне право», Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду - поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду та його розгляд має відбуватись з дотриманням певних умов, зокрема ст. 466-467 ЦПК України.

За змістом статті 51 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Визнання та виконання таких рішень здійснюється у порядку, встановленому законом України (ст. 82 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Згідно зі ст. 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішень, передбачених у статті 51, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання. Суд, що розглядає клопотання про визнання і дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цією Конвенцією, дотримані. У випадку, якщо умови дотримані, суд виносить рішення про примусове виконання. Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої повинне бути здійснене примусове виконання.

Відповідно до ст. 463 ЦПК України рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що законодавець пов`язує початок перебігу строку пред`явлення рішення іноземного суду до виконання саме із днем набрання рішенням іноземного суду законної сили, а не датою видачі виконавчого листа чи його дубліката.

Згідно з ч. 1 ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, зокрема, якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні (п. 5 ч. 2 ст. 468 ЦПК України).

Оскільки вирок суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року відносно ОСОБА_6 , яким також прийнято рішення за результатами розгляду цивільного позову у кримінальній справі про стягнення збитків, набрав законної сили 28 вересня 2004 року, що підтверджено, окрім вироку суду та рішень судових органів щодо його перегляду, також довідкою голови суду Первомайського району м. Мінська, яка долучена до клопотання, ВАТ «Ощадний банк «Білорусьбанк», звернувшись до суду у січні 2020 року, тобто за межами трирічного строку з моменту набрання рішенням законної сили, пропустив строк на звернення до суду із клопотанням про визнання та примусове виконання рішення іноземного суду, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні такого клопотання.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги відомості, що містяться в долучених до клопотання: ухвалі суду Первомайського району м. Мінська від 13 квітня 2017 року, якою вдруге видано дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_6 на користь ВАТ «ОСБ «Білорусьбанк» 241 969 742 неденомінованих рубля за вироком суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року і таке рішення судом було прийнято у відсутність ОСОБА_6 ; постановах завідуючої сектором ВПВ Центрального району м. Мінська від 05 грудня 2019 року, якими закінчено виконавче провадження та виконавчий документ щодо стягнення із ОСОБА_6 на користь ВАТ «ОСБ «Білорусьбанк» в рахунок відшкодування завданої шкоди, залишок якої становить 24 196,97 неденомінованих рубля, повернуто стягувачу у зв`язку з тим, що під час виконання встановлено, що боржник проживає на території іноземної держави, а саме в Україні, оскільки, як вже зазначалося колегією суддів, за змістом ст. 463 ЦПК України початок перебігу строку пред`явлення рішення іноземного суду до виконання пов`язаний із днем набрання рішенням іноземного суду законної сили, а не датою видачі дубліката виконавчого документа.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права при постановленні ухвали, на переконання колегії суддів, не являються підставою для її скасування і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, як про це просить апелянт, оскільки за змістом абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, водночас відповідно до положень ст. 379 КПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Між тим, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду про відмову в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення суду Республіки Білорусь.

За відсутності підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів відмовляє в задоволенні апеляційної скарги.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 602 КПК України, ст.ст. 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Відкритого акціонерного товариства «Ощадний банк «Білорусьбанк» залишити без задоволення.

Ухвалу судді Деснянського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ВАТ «Білорусьбанк» про визнання та надання дозволу на виконання на території України вироку суду Первомайського району м. Мінська від 09 липня 2004 року в частині стягнення збитків із ОСОБА_6 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 15 березня 2021 року.

Судді:

_________________ _________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4