ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/589/21 Справа № 212/6526/14-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Грузька Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, пенсіонера, освіта середня технічна, одруженого, неповнолітніх дітей та інших утриманців не маючого, раніше не судимого, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000149,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції

обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:
За вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зараховано строк попереднього ув`язнення з 16 лютого 2014 року по 21 травня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

За цим вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені злочину за ч.1 ст. 115 КК України за наступних обставин.

Так, 15 лютого 2014 року, приблизно об 11 годині 30 хвилин, до обвинуваченого ОСОБА_6 , який мешкає в будинку АДРЕСА_1 приїхав його син ОСОБА_11 та двоюрідний брат ОСОБА_12 для здійснення допомоги по домогосподарству.
Під час обідньої перерви ОСОБА_12 та ОСОБА_11 разом вживали алкогольні напої.
Після виконання господарських робіт на території домоволодіння, ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 зібрались в приміщенні літньої кухні, де вони разом вечеряли та ОСОБА_12 разом із ОСОБА_11 вживали алкогольні напої. Близько 18-19 годині цього ж дня, точний час не було встановлено під час судового розгляду, ОСОБА_11 залишив приміщення літньої кухні та пішов до житлового будинку домоволодіння відпочивати, залишивши ОСОБА_6 та ОСОБА_12 вдвох.
Приблизно о 23 годині 00 хвилин цього ж дня, між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 виникла суперечка на ґрунті різниці у поглядах з вирішення побутових питань. ОСОБА_12 діючи агресивно по відношенню до ОСОБА_6 , завдав йому удару кулаком в область обличчя, від якого останній впав на підлогу. Продовжуючи свої агресивні дії ОСОБА_12 сів зверху на лежачого обличчям до гори ОСОБА_6 притиснувши йому праву руку до підлоги ногами та в ліву руку взяв дерев`яний брусок і вдарив по обличчю 2 рази та 1 раз по плечу лівої руки. ОСОБА_6 лежачи на спині, звільнив ліву руку та почав наносити удари в обличчя ОСОБА_12 , з носу якого хлинула кров. ОСОБА_12 лівою рукою тримав брусок, а правою узяв металеву лопатку та наніс нею ОСОБА_6 3-4 удари по обличчю. ОСОБА_6 , вивільнивши праву руку з-під ОСОБА_12 став захищатись від завдання йому ударів. Потім ОСОБА_6 вивільнивши другу руку з-під табурету продовжив захищатись обома руками, взяв металевий совок, який випав із рук ОСОБА_12 і лежачі на спині, став металевим совком завдавати удари в область обличчя сидячому на ньому ОСОБА_12 .
Після нанесених ударів ОСОБА_12 , ОСОБА_6 повністю вивільнився з-під ОСОБА_12 , підвівся на ноги, а ОСОБА_12 впав на підлогу животом до низу. ОСОБА_6 , тримаючи у руках металевий совок, розуміючи, що потерпілий ОСОБА_12 вже лежить на підлозі животом до низу та не створює для нього будь-якої загрози, маючи можливість залишити приміщенні літньої кухні з метою подальшого уникнення конфлікту, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_12 , умисно, зі значною силою, наніс металевим совком, який тримав у руці не менше шести ударів у область голови та не менше трьох ударів в область верхніх кінцівок потерпілому ОСОБА_12 , спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді: закритої внутрішньочерепної травми: шоломоподібний інфільтруючий крововилив у м`яких покривних тканин голови, крововиливи під м`якими мозковими оболонками обох тім`яно-потиличних часток; дрібно вогнищеві крововиливи в речовині тім`яно-потиличних часток обох півкуль головного мозку; шість забитих ран голови; два синці в обох навколо очних ділянках. Тупа травма верхніх кінцівок, забита рана на задній поверхні правого ліктьового суглобу, два синці на тильній поверхні обох кистей рук. Всі виявлені тілесні ушкодження прижиттєві, що підтверджується наявністю крововиливів в ушкоджених тканинах. Всі тілесні ушкодження були заподіяні незадовго до настання смерті у проміжок часу, який становить від хвилини до десятка хвилин. Виявлені тілесні ушкодження в області голови відносяться до комплексу закритої внутрішньочерепної травми голови та оцінюються у сукупності за своїм характером, як кожне окремо так і у сукупності, відносяться до категорії тяжкого ступеню тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_12 помер.
В апеляції:
- захисник обвинуваченого просить вирок щодо ОСОБА_6 , скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції або ухвалити виправдувальний вирок.
В обґрунтування вказує, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.
Захисник зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи обвинуваченого та захисника, обставини з`ясування яких могли вплинути на винесення законного та справедливого рішення, також неповно та з порушенням вимог кримінально-процесуального закону дослідив докази у справі.
Вказує, що судом залишені без розгляду заяви обвинуваченого про незаконні методи ведення розслідування кримінального провадження посилаючись на покази обвинуваченого ОСОБА_6 , згідно яких при проведенні слідчого експерименту слідчим ОСОБА_13 , останній жалівся на головну біль і прохав відкласти слідчий експеримент, проте слідча та його захисник психологічно на нього здійснювали тиск, погрожуючи, що дозволять надання йому медичної допомоги тільки після проведення цієї слідчої дії.
Захисник, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність посилаючись на те, що ОСОБА_6 не бажав заподіяти шкоди потерпілому, а хотів відвернути напад та захиститись від суспільно-небезпечного посягання. Звертає увагу, що суд не застосував ст. 36 КК України, яка підлягає застосуванню.
Також в апеляції зазначає, що суд безпідставно призначив судовий розгляд справи на підставі обвинувального акту, який не відповідає вимогам ст. 291 КПК України посилаючись на те, що в ному наведені докази стороною обвинувачення, що на думку захисника ставить під сумнів неупередженість суду першої інстанції.
Заслухавши захисника та обвинуваченого, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти їх задоволення, потерпілу та її представника, які кожен окремо заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги, обговоривши її доводи та вимоги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Доводи сторони захисту щодо неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду є необґрунтованими і безпідставними з огляду на таке.
Так, судове рішення відповідно до ст. 370 КПК повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються, зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Наведені вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотриманні.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, і в своїй сукупності і достатності беззаперечно вказують на винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Ствердження захисника в апеляції, що обвинувачений захищався, а тому суд повинен був застосувати положення ст. 36 КК України є хибним і безпідставним.

Згідно правової позиції колегії суддів, що викладена у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27.11.2014 року у справі № 5-34кс14, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.
Такі самі ознаки об`єктивної сторони та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.
Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
З фактичних обставин провадження, які встановлені судом першої інстанції, слідує, що приблизно о 23 годині 00 хвилин 15.02.2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_12 виникла суперечка на ґрунті різниці у поглядах з вирішення побутових питань. ОСОБА_12 діючи агресивно по відношенню до ОСОБА_6 , завдав йому удару кулаком в область обличчя, від якого останній впав на підлогу. Продовжуючи свої агресивні дії ОСОБА_12 сів зверху на лежачого обличчям до гори ОСОБА_6 притиснувши йому праву руку до підлоги ногами та в ліву руку взяв дерев`яний брусок і вдарив по обличчю 2 рази та 1 раз по плечу лівої руки. ОСОБА_6 лежачи на спині, звільнив ліву руку та почав наносити удари в обличчя ОСОБА_12 , з носу якого хлинула кров. ОСОБА_12 лівою рукою тримав брусок, а правою узяв металеву лопатку та наніс нею ОСОБА_6 3-4 удари по обличчю. ОСОБА_6 , вивільнивши праву руку з-під ОСОБА_12 став захищатись від завдання йому ударів. Потім ОСОБА_6 вивільнивши другу руку з-під табурету продовжив захищатись обома руками, взяв металевий совок, який випав із рук ОСОБА_12 і лежачі на спині, став металевим совком завдавати удари в область обличчя сидячому на ньому ОСОБА_12 .
Після нанесених ударів ОСОБА_12 , ОСОБА_6 повністю вивільнився з-під ОСОБА_12 , підвівся на ноги, а ОСОБА_12 впав на підлогу животом до низу. ОСОБА_6 , тримаючи у руках металевий совок, розуміючи, що потерпілий ОСОБА_12 вже лежить на підлозі животом до низу та не створює для нього будь-якої загрози, маючи можливість залишити приміщенні літньої кухні з метою подальшого уникнення конфлікту, умисно, зі значною силою, наніс металевим совком, який тримав у руці не менше 6 ударів у область голови та не менше 3 ударів в область верхніх кінцівок потерпілому ОСОБА_12 , спричинивши останньому, в тому числі, тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя, від отримання яких ОСОБА_12 помер.
Згідно дослідженого у суді першої інстанції і покладеного в основу вироку висновку експерта ОСОБА_14 № 308 від 17.02.2014 року у обвинуваченого ОСОБА_6 при огляді виявлені 11 саден обличчя і лівої кисті та 3 синця обличчя. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що мають незначні скороминучі наслідки. Анатомічна локалізація саден в області лівої кисті (тильна поверхня) не виключає можливості їх виникнення в момент самозахисту, що спростовує ствердження захисника в апеляції про те, що з причин втрати медичних документів судом не з`ясовано при ухваленні вироку характеру тяжкості спричинених обвинуваченому тілесних ушкоджень потерпілим.
Разом з цим, за дослідженим судом першої інстанції і також покладеним в основу вироку висновком експерта ОСОБА_15 № 339 від 17.02.2014 року, всі виявлені у потерпілого ОСОБА_12 тілесні ушкодження прижиттєві, що підтверджується наявністю крововиливів в ушкоджених тканинах. Всі тілесні ушкодження в області голови, яких виявлено не менше від 6 ударів, відносяться до комплексу закритої внутрішньочерепної травми голови та оцінюються в сукупності, за своїм характером як кожне окремо так і в сукупності відносяться до категорії тяжкої ступені тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. При судово-токсилогічному дослідженні крові та сечі ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт в концентрації 2,59% та 3,59, що може відповідати алкогольному сп`янінню. Виявлені у потерпілого тілесні ушкодження області задньої поверхні правого ліктьового суглобу та тильної поверхні обох кістей рук може свідчити про можливий самозахист. Беручи до уваги різну анатомічну локалізацію та характер ушкоджень виключена можливість їх отримання при однократному падінні з висоти власного зросту.
Відповідно до додаткового судово-медичного висновку експерта № 339 від 25 лютого 2014 року, який також досліджений судом першої інстанції і покладений в основу вироку, була проведена додаткова судово-медична експертиза трупа ОСОБА_12 , відповідно до якої в ході слідчого експерименту від 18.02.2014 року ОСОБА_6 був продемонстрований спосіб та механізм заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , який відповідає механізму утворення тілесних ушкоджень, виявлених в ході судово-медичного дослідження трупа. В область голови було спричинено не менш 6 ударів, і верхніх кінцівок було спричинено не менш 2 ударів. Всі виявлені тілесні ушкодження в області голови були спричинені від дії тупих твердих предметів, контактуюча поверхня якого має «Н» або «Z» - подібну форму та ребро, якими могли бути дерев`яна палиця, дерев`яний табурет, металева лопатка, або інші предмети з аналогічними властивостями. Виявлені тілесні ушкодження в області обох кистей рук виникли від дії тупих твердих предметів, які не відобразили своїх характерологічних властивостей травмуючого предмету.
Таким чином, висновки судово-медичних експертиз щодо тяжкості, кількості нанесених тілесних ушкоджень обвинуваченому і потерпілому свідчать про те, що застосований ОСОБА_6 засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя ОСОБА_12 за даних конкретних обставин справи, а саме коли обвинувачений вже звільнився від потерпілого, який вже лежав на підлозі животом вниз, і для обвинуваченого ніякої загрози його життю не створював, обвинувачений, який вже підвівся і мав можливість залишити приміщення кухні, однак наніс зі значною силою умисно металевим совком не менше шести ударів в область голови та не менше трьох ударів в область верхніх кінцівок, що не відповідало небезпечності посягання потерпілого, який до того ж знаходився в сильному стані сп`яніння, та обстановці захисту обвинуваченого, а відтак ОСОБА_6 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажав настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_12 .
Отже, за наведеного, висунута версія сторони захисту про відвернення нападу та захист від суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого є неспроможною, а доводи адвоката про необхідність застосування ст. 36 КК України є безпідставними.
Сам факт нанесення ОСОБА_12 декілька ударів по голові, що є життєво важливими органами дерев`яною палицею та залізним совком, не заперечується і самим обвинуваченим. За показами свідка ОСОБА_11 , наданими у суді першої інстанції, який є сином обвинуваченого, - батько в цей час бігав з совком як (невміняємий) увесь в крові.

Заперечення сторони захисту в апеляції на безпідставність відмови судом першої інстанції в задоволенні клопотання захисника в проведенні експертизи психофізіологічного стану обвинуваченого, з посиланням, що обвинувачений перебував у стані фізіологічного афекту, що вплинуло на його поведінку, є необґрунтованими і безпідставними.

Суд першої інстанції своєю ухвалою від 20 грудня 2019 року відмовив захиснику обвинуваченого у задоволенні його клопотання про проведення по справі психологічної експертизи, з таким рішенням погоджується і колегія суддів, оскільки відповідь на питання які ставить у цьому клопотанні захисник, а саме чи перебував ОСОБА_6 у стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, що вплинуло на його поведінку, надана у висновках викладених в дослідженому в суді першої інстанції амбулаторної судово-психіатричної експертизи №55 від 04 березня 2014 року, отриманого на стадії досудовому розслідування, де зазначено, що ОСОБА_6 на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення ОСОБА_6 міг усвідомлювати свої дії і керувати ними, в стані фізіологічного афекту або іншому юридично значущому стані не находився.

Суд першої інстанції із даного висновку не взяв до уваги лише зазначення в ньому, що ОСОБА_6 знаходився в стані алкогольного сп`яніння, належним чином мотивуючи таке рішення, факт чого не оскаржується і сторонами кримінального провадження. При цьому, стороною захисту, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не наведено переконливих доказів необхідності повторного призначення такої експертизи. І матеріалами справи не підтверджено, перебування обвинуваченого в стані фізіологічного афекту або іншому юридично значущому стані, що вплинуло на його поведінку, як на це вказує сторона захисту в апеляції, а тому колегія суддів відхиляє зазначені доводи апеляції.

Суд першої інстанції всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, оцінив докази винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, в їх сукупності та взаємозв`язку і достатності, та дійшов виваженого та вмотивованого висновку про винність обвинуваченого, з наведенням досліджених доказів в їх сукупності.
Зокрема, згідно вироку, окрім наведених вище доказів, вина обвинуваченого підтверджується протоколом огляду місця події від 16.02.2014 року, відповідно до якого було оглянуто домоволодіння АДРЕСА_1 , а саме: літня кухня та двір вказаного домоволодіння, де виявлений труп людини та вилучено, в тому числі, два дерев`яних бруска зі слідами речовини бурого кольору; протоколом огляду місця події від 16.02.2014 року, відповідно до якого було оглянуто також домоволодіння АДРЕСА_1 та вилучено на подвір`ї фрагмент стовбуру та металевий совок, обидва зі слідами речовини буро-червоного кольору та протокол огляду трупа від 17.02.2014 року, за участю спеціаліста - судово-медичного експерта ОСОБА_15 , де був вилучений у ОСОБА_12 біоматеріал для проведення токсикологічного, гістологічного та імунологічного досліджень.
За дослідженим в суді першої інстанції висновком експерта № 289 від 20.03.2014 року, в слідах на фрагменті гилки або стовбура дерева, який слідчий називає дерев`яним бруском, вилученому з місця події, встановлена наявність крові людини, яка при серологічному дослідженні не виключена можливість домішки крові в цих слідах від громадянина ОСОБА_6 .

За висновком експерта № 290 від 20.03.2014 року, в слідах на фрагменті деревини, який слідчий називає дерев`яним бруском, вилученому з місця події встановлено наявність крові людини, яка при серологічному дослідженні не виключена можливість походження їх за рахунок крові потерпілого ОСОБА_12 . Однак не виключена можливість походження вказаних слідів за рахунок суміші крові в них від двох і більше осіб з виявленими груповими властивостями, і в цьому випадку не виключена можливість домішки крові в цих слідах і від громадянина ОСОБА_6 .

Відповідно до висновку експерта № 292 від 20.03.2014 року, в слідах на металевому совку, вилученому з місця події встановлено наявність крові людини, яка при серологічному дослідженні не виключена можливість походження їх за рахунок крові потерпілого ОСОБА_12 . Однак також не виключена можливість походження вказаних слідів за рахунок суміші крові в них від двох і більше осіб з виявленими груповими властивостями, і у цьому випадку не виключена можливість домішки крові в цих слідах і від громадянина ОСОБА_6 .

Під час огляду в судовому засіданні суду першої інстанції речових доказів, вилучених 16.02.2014 року, обвинувачений показав, що саме цим металевим совком та дерев`яним бруском він наносив удари потерпілому ОСОБА_12 .
Є безпідставними і неспроможними ствердження в апеляції сторони захисту, що зазначені протоколи огляду місця події та трупа є недопустимими доказами з посиланням на те, що огляд домоволодіння проведений без ухвали слідчого судді та без згоди власника цього домоволодіння, протокол, складений слідчим ОСОБА_13 від 16.02.2014 року не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, оскільки в ньому мається прізвище прокурора району ОСОБА_16 , однак підпис його відсутній, та протокол огляду місця події від 16.02.2014 року та трупа від 17.02.2014 року, складений слідчим ОСОБА_17 , який не мав доручення на проведення слідчої дії,та протокол огляду місця події не відповідає процесуальній формі, так як в ньому вказано, що огляд проводився за участі спеціаліста ОСОБА_18 , однак в заключній частині протоколу відсутній його підпис.
Дані доводи сторони захисту також ретельно були перевірені судом першої інстанції, який відхилив ці доводи, навівши належні та обґрунтовані мотиви такого свого рішення, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки відповідно до приписів ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Зазначені огляди місця події проводилися за участі понятих, а саме ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які безпосередньо були допитані у суді першої інстанції, та які підтвердили свою участь у даних слідчих діях та відповідність викладених в протоколах встановлених при оглядах обставинах і виявлення та вилучення при цьому знарядь вбивства.
Зазначення у протоколі огляду місця події від 16.02.2014 року, який складений слідчим ОСОБА_13 , в переліку учасників прізвища ОСОБА_16 і відсутність його підпису, хоча і має місце, проте сама по собі дана обставина не є підставою для визнання цього протоколу недопустимим доказом в розумінні вимог зазначеної вище норми закону. Даний протокол складений у відповідності до вимог ст. 104, 237, 238 КПК України, за участі двох понятих, правових підстав для визнання даного протоколу недопустимим доказом з мотивів, наведених в апеляції, колегія суддів не вбачає.
Посилання в апеляції на визнання зазначених протоколів огляду місця події недопустимими доказами з підстав проведення огляду домоволодіння без ухвали суду і згоди власника є також безпідставним, оскільки дані доводи також перевірені судом першої інстанції, і встановлено, що власником домоволодіння, де проводився огляд і виявлено було труп та знаряддя вбивства, є обвинувачений ОСОБА_6 , який і прохав сусідів викликати поліцію, в протоколі наявний підпис дружини обвинуваченого ОСОБА_21 , заперечень від вказаних осіб не надходило, що свідчить про їх добровільну згоду на проведення огляду їх домоволодіння.
Також є хибним ствердження в апеляції про відсутність у слідчого ОСОБА_17 повноважень на складання зазначеного протоколу огляду місця події та трупа, так як він не входив в слідчу групу.
Судом першої інстанції встановлено, що такий огляд проводила слідчо-оперативна група СВ Криворізького ВП, до складу якої входив слідчий ОСОБА_17 , який виконував свої функціональні обов`язки щодо огляду місця події, виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, фіксування слідів злочину. Норми КПК України, а саме, ст. 214, дозволяє у невідкладних випадках проводити огляд місця події навіть до внесення відомостей до ЄРДР. Після завершення невідкладних слідчих дій наказом за № 123 від 16.02.2014 року була створена слідчо-оперативна група для розслідування та розкриття злочину по кримінальному провадженню №0000149.
За наведеного протокол огляду місця події від 16.02.2014 року та трупа від 17.02.2014 року, складений слідчим ОСОБА_17 у відповідності до вимог ст. ст. 214, 237, 238 КПК України, є допустимим доказом, правових підстав з мотивів наведених в апеляції для визнання його недопустимим доказом колегія суддів не вбачає.
Доводи сторони захисту в апеляції щодо визнання недопустимим доказом протоколу слідчого експерименту від 18.02.2014 року за участі обвинуваченого ОСОБА_6 з посиланням на незаконні методи ведення розслідування та вчинення психологічного тиску на обвинуваченого з боку слідчого та захисника, є безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи.
Судом першої інстанції при перевірці вказаних доводів встановлено, що за результатами проведеного 18.02.2014 року слідчого експерименту, який був зафіксований з застосуванням технічних засобів шляхом безперервного відеозапису, за участю обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_22 , експерта, в присутності понятих, де ОСОБА_6 добровільно, послідовно та докладно відтворював обставини та хід подій, що відбулись 15.02.2014 року, показав механізм утворення тілесних ушкоджень, що були виявлені при дослідженні трупа ОСОБА_12 , чітко та однозначно відповідав на питання слідчого, захисника та експерта.
За показами наданими у суді першої інстанції свідками ОСОБА_23 та ОСОБА_20 , які були понятими при проведенні даного слідчого експерименту, обвинувачений ОСОБА_6 , при відтворенні події розповідав добровільно все як було, скаржився тільки на біль голови, проте не казав слідчим, що відмовляється брати участь у проведенні експерименту, будь якого психологічного чи фізичного тиску на нього з боку працівників міліції не було і ОСОБА_6 проти проведення слідчого експерименту у літній кухні не заперечував.
При перегляді судом першої інстанції відеозапису слідчого експерименту не виявлено будь-якого тиску з боку слідчого чи захисника на ОСОБА_6 , а навпаки свідчить про добровільність надання ним пояснень обставин вчинення злочину, будь-яких заперечень з його боку чи інших осіб на проведення слідчого експерименту з підстав поганого його самопочуття відсутні.
Окрім того, додатково 30.03.2021 року колегією суддів апеляційного суду своєю ухвалою призначена перевірка обставин, повідомлених обвинуваченим, а саме здійснення на нього психологічного тиску з боку слідчої та його захисника при проведенні слідчого експерименту, внаслідок чого він себе на слідчому експерименті омовив.
На підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2021 року у справі № 212/6526/14-к Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Полтава, 13.04.2021 року внесені відомості до ЄРДР № 0000097 за ч. 1 ст. 365 КК України, що підтверджується відповідним витягом.
Постановою слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м. Дніпрі) ТУ ДБР, розташованого у м. Полтава, ОСОБА_24 від 10.06.2021 року кримінальне провадження за № 0000097 від 13.04.2021 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю складу вказаного кримінального правопорушення.
Під час апеляційного провадження сторона захисту не повідомила колегію про оскарження чи скасування вищезазначеної постанови, докази цього не надала, а тому постанова слідчого ТУ ДБР від 10.06.2021 року про закриття кримінального провадження визнається колегією суддів як належний, достовірний та допустимий доказ.
Щодо посилання в апеляції сторони захисту на проведення слідчого експерименту без згоди власника домоволодіння, то колегія суддів погоджується з мотивами відхилення цих доводів судом першої інстанції, оскільки слідчий експеримент проведений за участі власника домоволодіння обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_22 . Обвинувачений ОСОБА_6 добровільно надавав пояснення про обставини вчинення злочину без будь-якого на нього примусу, добровільно підписав даний протокол без зауважень як з його боку так і з боку його захисника, що підтверджується і наведеними вище показами свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_20 .
За наведених обставин, протокол слідчого експерименту за участі обвинуваченого ОСОБА_6 від 18.02.2014 року складений у відповідності до вимог ст. 240 КПК України, є належним і допустимим доказом, підстав для визнання його недопустимим доказом колегія суддів не вбачає.
Достовірність решти доказів наведених у вироку сумнівів не викликає та їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Доводи захисника про те, що суд безпідставно призначив до розгляду обвинувальний акт, який не відповідає вимогам ст. 291 КК України, з посиланням на розкриття в ньому сутності усіх доказів вини ОСОБА_6 , що сторона захисту розцінює як упередженість суду є безпідставними і неспроможними.
Вказаною нормою закону частиною 2 ст. 291 КПК України передбачені вимоги щодо відомостей, які повинні міститися в обвинувальному акті. Згідно ст. 314 КПК України суд може повернути обвинувальний акт якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
У даному випадку наведення в обвинувальному акті окрім відомостей, передбачених вказаною нормою закону, переліку доказів, якими сторона обвинувачення вважає доведеними, наведені нею фактичні обставини кримінального провадження, хоча і мають місце, проте, враховуючи, що суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст 7, 23 КПК України усі докази, надані стороною обвинувачення досліджував і перевіряв безпосередньо, у тому числі, і покази потерпілої та свідків, а тому відсутні підстави вважати, що суд при ухваленні вироку та оцінці цих доказів був упереджений, як на це вказує сторона захисту в апеляції.
Таким чином, при розгляді кримінального провадження в місцевому суді були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах, а тому колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника щодо невинуватості обвинуваченого є безпідставними та необґрунтованими. Рішення ухвалене місцевим судом прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок, при перевірці судового рішення щодо обвинуваченого в апеляційному порядку не виявлено.
З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника, подану в інтересах обвинуваченого, залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 грудня 2020 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4