Дата документу 01.12.2020 Справа № 314/1383/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Єдиний унікальний № 314/1383/20Доповідач в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1584/20Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 , на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про зміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на більш м`яким на певний строку.

Згідно змісту ухвали, до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ДУ «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк, шляхом усунення порушень, які закріплені в рішенні ЄСПЛ «Петухов проти України», та інших, Конституції України та зокрема статті 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод (на що вказує практика Європейського суду з прав людини).

Заявлені вимоги засуджений обґрунтовує тим, що вироком Запорізького обласного суду від 05.02.1999 року його засуджено за ч.4 ст.81, ч.1 ст.89, ч.3 ст.81, ч.2 ст.140, ч.3 ст.140, п.п. а, і ст.93, ч.3 ст.142, ст.208, ст.42 КК України до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна. За ч.2 ст.193, ч.1 ст.145 КК України виправдано.

Ухвалою Запорізького обласного суду від 16.06.2000 року покарання за вироком від 05.02.1999 року смертну кару розстріл замінено на довічне позбавлення волі з відбуванням покарання у в`язниці.

Ввважає, що застосоване відносно нього покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повинно бути пом`якшене.

Заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновків, що клопотання засудженого задоволенню не підлягає, оскільки покарання у вигляді довічного позбавлення волі, повністю відповідає вимогам чинного кримінального закону, який набрав законної сили та підлягає обов`язковому виконанню.

Покарання у вигляді довічного позбавлення волі не суперечить ні Конституції України, ні міжнародним нормам, застосування яких передбаченого також і в багатьох інших Договірних країни Європейського союзу, оскільки метою виправленням вироку із застосуванням такого покарання, є захист суспільства і попередження скоєння в майбутньому жорстоких злочинів.

В апеляційній скарзі засуджений, зазначає, що не згодний з рішенням суду першої інстанції. Апелянт вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував законодавство про кримінальну відповідальність, оскільки закон має зворотну силу в часі, який скасовує відповідальність або пом`якшує її. Суд неправильно дійшов висновків та не надав оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи.

Просить апеляційний суд надати захисника за рахунок держави, ухвалу суду першої інстанції від 27.07.2020 скасувати і направити справу на новий розряд до суду першої інстанції.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргу; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. На переконання колегії суддів, оскаржувана ухвала місцевого суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Законом України про кримінальну відповідальність, зокрема розділом ХІІ (ст.ст.81, 82, 85-87) КК України, визначені підстави для умовно-дострокового звільнення засудженої особи від відбування призначеного судом першої інстанції покарання; заміни не відбутої частини покарання більш м`яким; звільнення від відбування покарання на підставі закону про амністію та помилування, а кримінальним процесуальним законом, зокрема розділом VIII (ст.ст.537, 539) КПК України, визначено процедуру розгляду таких питань.

Питання про умовно-дострокове звільнення засудженої особи від відбування призначеного покарання або ж заміни не відбутої частини покарання більш м`яким вирішується судом у кримінальному провадженні, що розпочинається з часу подачі відповідного клопотання про вирішення такого питання.

Згідно із ст.1 КПК України, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Статтею 2 КПК України, визначені завдання кримінального провадження, серед яких крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до частин 1, 3-6 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суддя зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших законодавчих актів. Закони та інші нормативно-правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу України. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить кримінальному процесуальному кодексу України. У разі, якщо норми кримінального процесуального кодексу України суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У випадках, коли положення кримінального процесуального кодексу України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 цього Кодексу.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 29 червня 2010 року, у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями, а у рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, Конституційний Суд України вказав, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування.

Відповідно до рішень ЄСПЛ у справах «Пономарьов проти України», «Брумареску проти Румунії», «Устименко проти України» було наголошено, що фундаментальним принципом верховенства права є принцип остаточної юридичної визначеності (Res judicata), який передбачає повагу до принципу остаточності рішення суду.

Зазначений принцип наголошує, що жодна сторона не має права вимагати переглянути остаточне та обов`язкове рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Так, згідно вироку Запорізького обласного суду від 05.02.1999 зазначено, що ОСОБА_7 був визнаний винним у вчиненні злочинів за ч.4 ст.81, ч.1 ст.89, ч.3 ст.81, ч.3 ст.140, ч.2 ст.140, п.п. «а», «і» ст.93, ч.3 ст.142, 208 КК України (в ред. 1960 року).

При призначенні ОСОБА_7 покарання судова колегія Запорізького обласного суду врахувала, що обвинувачений вчинив ряд тяжких злочинів, які представляють підвищену громадську небезпеку для суспільства, непогашену судимість, частина злочинів була скоєна в стані алкогольного сп`яніння, а також враховано, що обвинувачений не працевлаштований та підтримував життя за рахунок майна, яке було набуто злочинним шляхом.

Вироком Запорізького обласного суду від 05.02.1999 ОСОБА_7 було призначено кримінальне покарання у вигляді смертної кари розстрілу. Ухвалою Запорізького обласного суду від 16.06.2000 покарання за вироком від 05.02.1999 замінено на довічне позбавлення волі з відбування покарання у в`язниці.

Таким чином, відповідно до матеріалів провадження, колегія суддів зазначає, що вирок суду Запорізького обласного суду від 05.02.1999 року є остаточним та набрав законної сили, відповідно до положень національного законодавства України підлягає обов`язковому виконанню.

Колегія суддів зазначає, що Конституція України, кримінальне законодавство свідчить про те, що держава відводить покаранню значну роль у виконанні обов`язку забезпечувати охорону прав і свобод людини, всіх форм власності, громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань. Серед заходів державного реагування на вчиненні злочини і осіб, які їх вчинили, покарання є необхідним і важливим інструментом.

Кримінальне покарання відповідно до доктрини українського кримінального права є центральним інститутом кримінального права, якому відведена роль в охороні суспільних відносин від злочинних посягань, виражає негативну оцінку з боку суспільства як вчиненого злочину, так і самого злочинця. Авторитетність такої оцінки закріплюється обвинувальним вироку, що містить висновки суду та мотиви призначеного покарання.

Статтею 51 КК України встановлені види покарань, з яких покарання у виді позбавлення волі на певний строк (п.11 ч.1 ст.51 КК України) і довічне позбавлення волі, тобто безстрокове покарання (п.12 ч.1 ст.51 КК України) є різними видами покарань.

Довічне позбавлення волі це один із видів кримінального покарання, найсуворіше покарання в Україні. Так, відповідно до ст.64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, передбачених КПК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що заходи, які позбавлять людину свободи довічно, саме по собі, не заборонено і не суперечить статті 3 Конвенції або будь-якій іншій статті (рішення у справі «Kafkaris v. Cyprus» від 12.02.2008).

Довічне позбавлення волі, не означає, що засуджений в усіх без винятку випадках повинен відбувати до кінця свого життя, оскільки таке покарання не є абсолютним. В законодавстві України передбачена можливість заміни його іншим видом покарання.

Частина 2 ст.87 КК України встановлює, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч.7 ст.151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що на теперішній час в державі відсутня процесуальна процедура заміни покарання особі, яка засуджена до довічного позбавлення волі, або умовно-дострокове звільнення такої особи, але на теперішній час в України існує інститут Президентського помилування, передбачений ст.87 КК України, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права, тому незгода засудженого з висновками суду першої інстанції, щодо відсутності в Україні механізму заміни покарання на більш м`яке для довічного позбавлення волі та не відповідність їх нормам міжнародного та національного права є безпідставними.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення в справі «Петухов проти України №2», на які посилається в апеляційній скарзі апелянт, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини - насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у виді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянула кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд рішень, постановлених щодо нього, з підстава встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 року у справі «Петухов проти України №2», де було зазначено, що довічне позбавлення волі є пропорційним та справедливим видом покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою автоматичне порушення статті 3 Конвенції.

Таким чином, на думку колегії суддів, місцевий суд всебічно та повно дослідив матеріали кримінального провадження, проаналізував нормативну базу законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 .

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 27 липня 2020 року, якою було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким на певний строк, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4