Дата документу 19.11.2020 Справа № 318/1232/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №318/1232/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/1888/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Василівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Побєдне Джанкойського району Автономної Республіки Крим, громадянина України, який має неповну середню освіту, не працює, одружений, зареєстрований та проживає за адресою; АДРЕСА_1 , раніше судимого:

21 січня 1999 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.140 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнився 10 грудня 2001 року з Оріхівської ВК №88 Запорізької області за відбуттям строку покарання;

20 травня 2004 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст.186, ст.71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнився 05 серпня 2008 року з Оріхівської ВК №88 Запорізької області за відбуттям строку покарання;

13 травня 2009 року Василівським районним судом Запорізької області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 2 роки;

18 квітня 2013 року Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області за ч.1 ст.152 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України частково приєднано покарання за вироком Василівського районного суду Запорізької області від 13 травня 2009 року, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, початок строку 30 квітня 2011 року. Звільнився 22 грудня 2014 року з Кам`янської ВК №101 Запорізької області на підставі ухвали Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 грудня 2014 року, умовно-достроково.

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України,

у кримінальному провадженні №318/1232/18 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_9 в режимі відеоконференції з приміщенням Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області,
захисника - адвоката ОСОБА_10 в режимі відеоконференції з приміщенням Василівського районного суду Запорізької області,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Вільнянська установа виконання покарань (№11)».

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_10 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 задоволене, продовжено відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 29 грудня 2020 року включно.
Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, та жоден із більш м`яких запобіжних заходів, не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження.

В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_11 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням певних обов`язків.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що в оскаржуваній ухвалі доказів на підтвердження існування ризиків не міститься. На думку апелянта, зазначених ризиків не існує, вчиняти інше чи продовжувати кримінальне правопорушення обвинувачений ОСОБА_6 не збирається, докази про протилежне відсутні.
Крім того, в оскаржуваній ухвалі не наведено доказів того, що інший більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.
На думку апелянта, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту унеможливить з боку ОСОБА_6 впливати на свідків, експертів, перешкоджати встановленню істини по справі, виключає можливість знищити, сховати або спотворити речі чи документи, які мають значення по справі. Носіння електронного засобу контролю буде запобігати ризику переховування від суду. Постійний контроль з боку працівників поліції є достатнім для запобігання вчинення нових злочинів з боку обвинуваченого.

Згідно з ухвалою суду, в провадженні Василівського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинувальними актами відносно ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4 ст.187, пп. 1, 4, 6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.3,4 ст.187, пп. 4, 6, 12, 13 ч.2 ст.115 КК України, ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, пп. 6, 12 ч.2 ст.115 КК України.
В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Обвинувачений ОСОБА_6 і захисник ОСОБА_10 заперечували проти продовження запобіжного заходу у вигляді триманні під вартою і просили розглянути питання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши:
доповідь судді;
обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу, просили оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати, запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_6 змінити;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому, у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, думка прокурора, та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187 КК України, які є особливо тяжкими злочинами.
На обґрунтування висунутого обвинувачення прокурором надані докази, які судом першої інстанції будуть перевірятися на предмет їх належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшились та існують на даний час.
Суд врахував те, що: ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочинів, які віднесені до категорії особливо тяжких, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років та довічне позбавлення волі з конфіскацією майна, раніше він неодноразово судимий, офіційно не працює, іншою суспільно корисною працею не займається, міцних соціальних зв`язків не має.
З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що, усвідомлюючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і невідворотність покарання, обвинувачений зможе вплинути на обставини, які згідно зі ст.91 КПК України, підлягають доказуванню, а саме: незаконно впливати на потерпілого та свідків; переховуватись від суду з метою уникнути можливого покарання та вчинити інше кримінальне правопорушення.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на фактичні обставини та ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачується ОСОБА_6 , суворість можливого покарання та відомості про особу обвинуваченого.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно продовжити строк тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки ризики, на які посилається прокурор, не зменшились, та запобігти цим ризикам неможливо без застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою, допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи, зокрема домашній арешт, можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують та не зменшують встановлених ризиків.
Твердження апелянта про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, були перевірені судом першої інстанції та спростовані в оскаржуваній ухвалі.
Даних про те, що обвинувачений за станом здоров`я не може утримуватися в умовах СІЗО, в матеріалах провадження відсутні.
З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування вищевказаної ухвали суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст.407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвалу Василівського районного суду Запорізької області від 30 жовтня 2020 року, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 задоволене, продовжено відносно останнього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 29 грудня 2020 року включно, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4