ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4 , ОСОБА_5
та сторін судового провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
захисника ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000517 від 29.08.2017 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Банилів-Підгірний Сторожинецького району Чернівецької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, розлученого, військовозобов`язаного, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- вироком Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17.10.2012 року за ч.3 ст.185, ч.5 ст.185, ч.3 ст.186, ч.3 ст.187, ч.4 ст.187, ст.257, ч.1 ст.263, ч.3 ст.289, ч.1 ст.309, ч.1 ст.358 КК України до 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна;

- вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 25.06.2013 року, вирок Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17.10.2012 року змінено, в частині засудження за ч.3 ст.28, ч.1 ст.263, ст. 257 КК України провадження закрито, за ч.4 ст.187 КК України дії перекваліфіковано на ч.3 ст.187 КК України та призначено покарання у вигляді 8 років 11 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна. 25.02.2016 року звільнений умовно-достроково з не відбутим строком покарання 11 місяців 24 дні, -

ЄУНСС: №727/2323/20 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_10 НП:11-кп/822/391/20 Суддя - доповідач: ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 263 КК України

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст апеляційних скарг і судового рішення суду першої інстанції.

На вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 липня 2020 року прокурор ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги.

Цим вироком, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання у вигляді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання, якщо він протягом однорічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України ОСОБА_8 повинен періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи, не має права виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до вступу вироку в законну силу залишено у вигляді застави.

Зараховано в строк відбування покарання час перебування ОСОБА_8 під вартою з 06 по 20 вересня 2017 року.

На підставі ст. 182 ч.11 КПК України, після набрання вироком законної сили, вирішено повернути заставодавцю ОСОБА_11 суму 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень, внесену в якості застави згідно з квитанцією №0.0.849517941.1 від 15 вересня 2017 року на депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області №8745.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 9289 (дев`ять тисяч двісті вісімдесят дев`ять) грн. 18 (вісімнадцять) коп..

Вирішено питання речових доказів.

Доводи учасників провадження, які подали апеляційні скарги.

Прокурор, в своїй апеляційній скарзі, не заперечуючи кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його вини, вважає, що вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06.07.2020 року є таким, що не ґрунтується на законі та підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 409, п.2 ч.1 ст. 423, п.4 ч.1 ст. 420 КПК України, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання.

Зазначає, що при винесенні вироку та обранні міри покарання ОСОБА_8 суд в порушення вимог ст. 65 КК України не в достатній мірі врахував ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, зокрема те, що злочин згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів і це підвищує суспільну небезпечність скоєного. Також, судом не в достатній мірі враховано, що санкція даної статті передбачає покарання у вигляді позбавлення волі від 3 до 7 років та не взято до уваги й те, що останній раніше судимий, однак застосував вимоги ст. 75 КК України.

Захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в своїй апеляційній скарзі вважає винесений вирок незаконним та необґрунтованим, який підлягає скасуванню та закриттю кримінального провадження, з підстав неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

На думку захисника, суд першої інстанції при визнанні доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 263 КК України допустив істотні порушення вимог процесуального закону та обґрунтував обвинувальний вирок очевидно недопустимими доказами, визнаючи доведеним, що 06.09.2017 року об 15-45 год., під час проведення обшуку автомобіля марки «Пежо Боксер» з литовською реєстрацією НОМЕР_1 , за кермом якого був ОСОБА_8 , під час його особистого обшуку у нього було виявлено в лівій кишені штанів осколкову гранату «РГД-5» із запалом та за ременем штанів за спиною виявлено пістолет типу «Ekol Botan», які він незаконно переносив при собі.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що відповідно до вимог ст. 36, ст. 214 КПК України та Положення про порядок ведення ЄРДР затвердженого Наказом ГПУ №139 від 06.04.2016 року, єдиним підтвердженням призначення прокурора по справі є внесення таких відомостей до ЄРДР.

Однак, із витягу з ЄРДР №0000551 вбачається, що по справі не призначено прокурора, який здійснюватиме процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні, такі відомості про прокурора внесені в ЄРДР лише 25.10.2017 року (т.1 а.с.18-19), а тому всі процесуальні дії та рішення прокурора, такі як затвердження клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу ОСОБА_8 , повідомлення про підозру від 07.09.2017 року, винесення постанови про об`єднання матеріалів провадження та доручення прокурора ОСОБА_6 в даному провадженні є незаконними та недопустимими доказами по справі, в результаті чого також є порушенням та незаконним і повідомлення про підозру ОСОБА_8 , а відтак ОСОБА_8 є особою, яка не набула статусу підозрюваного 07.09.2017 року.

Крім того, в порушення ч.1 ст. 37 КПК України повноваження прокурора ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , не визначені керівником відповідного органу прокуратури. Стороні захисту не надано в порядку ст. 290 КПК України та судом не досліджена в судовому засіданні постанова заступника керівника прокуратури про призначення прокурора, що також свідчить про не наділення прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_12 повноваженнями прокурора у даному кримінальному провадженні.

З порушенням ч.1 ст. 214 КПК України - органом досудового розслідування не визначено і слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування, а в порушення ст. 110 КПК України не прийнято жодного процесуального рішення у формі постанови про призначення слідчого в рамках досудового розслідування та не надано йому доручення на проведення досудового розслідування. Такі відомості мають міститися як у ЄРДР, так і в відповідній постанові.

Вказані порушення вимог процесуального закону свідчать про здійснення досудового розслідування слідчими, які у відповідності до положень ст. 214 КПК України не мали процесуальних повноважень, в результаті чого всі процесуальні дії здійснені ними та отримані докази по справі є недопустимими.

Крім того вказує на те, що приблизно через годину часу, після того як ОСОБА_8 обшукали та підкинули невідомі йому предмети, привели двох понятих, як потім стало відомо із протоколу обшуку це були - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , яким ОСОБА_8 вказав, що одразу після його затримання працівники поліції підкинули невідомі йому речі, що його було зупинено більше годину тому, а працівники поліції до їх приходу вже заходили в автомобіль та непевно щось туди теж підкинули.

Так, після того як прибули поняті, слідчий Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_15 до початку обшуку автомобіля, звернув увагу понятих на те, що спочатку необхідно провести особистий обшук ОСОБА_8 , хоча судом надано дозвіл на обшук автомобіля, а ОСОБА_8 на той час не був затриманою особою, про що також свідчить протокол затримання від 06.09.2017 року (т.1 а.с.148-152).

Вказані обставини доводять той факт, що правоохоронні органи підкинувши пістолет та гранату бажали якнайшвидше їх вилучити в ОСОБА_8 ..

Також зазначає, що ДБР у м. Хмельницькому здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000358 внесене до ЄРДР 22.09.2017 року, за заявами ОСОБА_8 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 371, ч.2 ст. 372 КК України щодо невідомих працівників поліції, які перевищили свої службові повноваження, сфальсифікували та штучно створили докази в кримінальному провадженні, провівши обшук автомобіля до приходу понятих, підкинувши в авто та ОСОБА_8 заборонені законом речі, які не належать йому, для подальшого їх виявлення вже в присутності понятих задля обвинувачення у вчиненні тяжких кримінальних правопорушень.

Вказує і на те, що в протоколі обшуку від 06.09.2017 року (т.1 а.с.54-59) не вказано застосування технічних засобів відеофіксації, при тому як свідки повідомили протилежне.

Тому не можна визнати допустимими докази обвинувачення, які добуті внаслідок проведеного з порушеннями вимог КПК України обшуку. Висновки експертів, показання понятих ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які між собою суттєво різняться також недостатньо вмотивовані у вироку. Крім того, не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, оскільки в судовому засіданні не встановлено суб`єктивну сторону злочину, а саме: з яких мотивів та з якою метою обвинувачений придбав та зберігав заборонені предмети. Жодного доказу про це стороною обвинувачення не надано.

Тому оцінюючи надані по справі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а також неможливість спростування виправдувальних показань обвинуваченого, у відповідності із ст. 62 Конституції України, суд мав би тлумачити це на користь обвинуваченого та прийти до загального висновку, що винність обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.263 КК України стороною обвинувачення під час судового розгляду не доведена.

Висновки суду першої інстанції про те, що досудове розслідування проводилось уповноваженим органом, якому у відповідності до ст. 216 КПК України підслідна дана категорія справ також є помилковим.

Досліджені судом докази не доводять поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння.

З огляду на вищенаведене просить визнати ОСОБА_8 невинуватим за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення за цією статтею.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_8 , всупереч вимогам наказу МВС України №622 від 21.08.1998 року, яким затверджено інструкцію «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», у невстановлений слідством час, у невстановленому місці придбав бойову гранату «РГД-5» та вогнепальну зброю - пістолет турецького виробництва типу «Ekol Botan», які зберігав та носив.

06.09.2017 року о 15-45 год., на підставі ухвали Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31.08.2017 року про проведення обшуку, працівниками Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області за адресою м. Чернівці, вул. Сторожинецька проведено обшук автомобіля марки «Peugeot Boxer», литовської реєстрації НОМЕР_1 , за кермом якого знаходився ОСОБА_8 , під час якого у передній лівій кишені його штанів виявлено та вилучено гранату «РГД-5» з маркуванням «Л-30-87 Т» (із підривником з маркуванням «131-86 УЗРГМ-2 583»), за ременем його штанів позаду виявлено та вилучено пістолет «Ekol Botan», які ОСОБА_8 незаконно переносив при собі.

Відповідно до висновку експерта Чернівецького НДЕКЦ МВС України за №1518-К від 07.09.2017 року наданий на дослідження пістолет, вилучений 06.09.2017 року під час обшуку ОСОБА_8 , являється вогнепальною зброєю виготовленою шляхом переробки саморобним способом 9мм стартового (шумового пістолету) «Ekol Botan» турецького виробництва (внесенням змін в конструкцію ствола), придатний для проведення пострілу 9мм пістолетними шумовими патронами, 9мм пістолетними патронами, спорядженими снарядами несмертельної дії, та 8,8 мм свинцевими снарядами, методом роздільного заряджання.

Згідно з висновком експерта Закарпатського НДЕКЦ МВС України за №12/58 від 27.09.2017 року предмет наданий на експертизу є бойовою гранатою «РГД-5», яка відноситься до категорії боєприпасів (вибуховий пристрій), придатна для здійснення вибуху з утворенням вражаючих факторів.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав та пояснив, що граната та пістолет не його, він їх не переносив, не зберігав і не придбав, йому вказані речі підкинули після того, як затримали на вул. Сторожинецькій в м. Чернівці.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Прокурор просив вирок районного суду в частині призначеного покарання скасувати, у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та неправильним звільненням обвинуваченого від відбування покарання, й призначити реальне покарання у виді позбавлення волі.

Доводи сторони захисту вважав необґрунтованими, т.я. суд у своєму судовому рішенні навів мотиви його прийняття та визнання ОСОБА_8 винним. Просива відмовити в задоволенні апеляції сторони захисту.

Обвинувачений ОСОБА_8 та в його інтересах захисник ОСОБА_9 , підтримали свою апеляційну скаргу в повному обсязі та наполягали на її задоволенні з підстав зазначених в ній, просили вирок районного суду скасувати та зарити кримінальне провадження, а апеляційну скаргу сторони обвинувачення залишити без задоволення.

Мотиви суду при постановлені рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть вироку та вимоги апеляційних скарг учасників кримінального провадження, їх міркування з приводу доводів наведених в скаргах, перевіривши матеріали кримінального провадження, заслухавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 надані в апеляційній інстанції, з`ясувавши аргументи апеляцій, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно зі ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбачений цим Кодексом. Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши, в межах поданих апеляційних скарг сторонами провадження, матеріали даного кримінального провадження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції, а тому при перевірці доводів, наведених у скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених районним судом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість поза розумним сумнівом.

Висновок суду 1-ї інстанції про винуватість ОСОБА_8 у вчинені ним кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 263 КК України за обставин викладених у вироку, ґрунтується на зібраних і належним чином досліджених в судовому засіданні доказах, є правильним і доводи апеляційної скарги захисника цього не спростовують.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Твердження сторони захисту про недоведеність вчинення ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення є непереконливими і такими, що не доведені будь-якими фактичними даними, на відміну від сукупності доказів, наведених судом 1-ї інстанції у вироку.

Зокрема, суд обґрунтовуючи вирок послався на такі докази, як:

- показання свідків: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_14 , ОСОБА_20 ;

- протоколи слідчих експериментів від 11.10.2017 року за участю ОСОБА_8 із свідками ОСОБА_18 , ОСОБА_19 та ОСОБА_17 (т.1 а.п.23-26, 30-34, 38-42);

- ухвалу Заставнівського районного суду Чернівецької області від 31.08.2017 року, протокол обшуку від 06.09.2017 року та таблицею ілюстрацій до нього, згідно з якими проведено обшук транспортного засобу марки «Пежо Боксер» та ОСОБА_8 , відповідно до яких в лівій передній кишені брючних штанів чорного кольору виявлено металевий предмет зеленого кольору ззовні схожий на гранату, за ременем з тильної сторони виявлено предмет чорного кольору, ззовні схожий на пістолет, а також, при відкритті дверей водія, в кармані дверей виявлено предмет циліндричної форми жовтого кольору, ззовні схожий на травматичний патрон із маркуванням 9мм. (т.1 а.п. 53-62);

- висновки експертів: №1518-К від 07.09.2017 р. (т.1 а.п.68-72), №12/58 від 27.09.2017 р. (т.1 а.п.80-88), №809 від 15.02.2018 р.(т.2 а.п.26-38);

- протокол проведення слідчого експерименту від 01.03.2018 року із переглядом відеодиску, згідно з якими проведено слідчий експеримент з ОСОБА_8 , який розповідав та показував, як відбувалось проведення обшуку, а також зазначив та продемонстрував, що пістолет у нього випадає із штанів (т.2а.п.48-52).

Отже, даючи оцінку наведеним доказам у вироку районного суду та перевіреним апеляційною інстанцією, колегія суддів приходить до переконливого висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину знайшла своє повне підтвердження під час судового слідства в суді першої інстанції, а дії останнього правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 263 КК України, як незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами, а саме носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, вибухових пристроїв без передбаченого законом дозволу.

Так, відповідно до ч.3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Як вбачається із апеляційної скарги сторони захисту, а також заявленого нею в судовому засіданні апеляційної інстанції клопотання про повторний допит ряду свідків та дослідження доказів на спростування висновків наведених у вироку районного суду, то слід зазначити наступне. З вироку районного суду видно, що аналогічні клопотання заявлялися захисником під час судового розгляду справи та вже були предметом дослідження судом першої інстанції, який в свою чергу надав чіткі, змістовні та вичерпні відповіді з посиланням на чинне законодавство та відповідні норми кримінального процесуального законодавства. Всупереч твердженням захисника належним чином перевірено та спростовано судом версію сторони захисту щодо того, що зброю було підкинуто ОСОБА_8 .

Національне законодавство України повністю узгоджується і з прецедентною судовою практикою ЄСПЛ, що сформульована зокрема у п.43 рішення від 14.02.2008 року в справі «Кобець проти України» (Kobets v. Ukrain) (з відсиланням на п.282 рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), згідно яких «доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом». При цьому розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду усіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом кримінального провадження, крім того, що інкримінований злочин вчинений і обвинувачений є винним у його вчиненні. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами допустимих доказів, які свідчать «за» чи «проти» тієї або іншої версії події.

Крім того, слід зауважити, що судовим розглядом встановлено доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 саме за фактичними обставинами кримінального правопорушення, яке ставиться йому у вину. Це підтверджується сукупністю зібраних доказів, що свідчать на наявність події і складу кримінального правопорушення.

Розбіжності у показах свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо події вчиненого кримінального правопорушення, на яких акцентує увагу сторона захисту, в своїй сукупності не тягнуть за собою процесуальних та правових наслідків, щодо їх суперечливості, достовірності та переконливості перед судом у їх правдивості. Оскільки, слід звернути увагу, що події мали місце 06.09.2017 року й допитані свідки судом через значний проміжок часу, які наголошували про давність згадуваної події, та на той факт, що деталізовано події вони вже не пам`ятають.

Також в своїй скарзі сторона захисту звертає увагу на свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , покази яких не були взяті районним судом до уваги.

Разом з тим, такі твердження захисту також не доведені та не спростовують висновків суду в цій частині. Оскільки судом першої інстанції надано вичерпну відповідь по кожному із цих свідків та зроблено відповідне обґрунтування, чому покази вказаних свідків він не бере до уваги, з яким погоджується й колегія суддів. Зокрема, судом зазначено, чому він не приймає їх покази до уваги, оскільки вони не підтверджують невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину та різняться між собою.

Колегія суддів звертає увагу захисту на те, що розгляд кримінальної справи відбувається на засадах змагальності. Частина 1 статті 26 КПК України передбачає, що сторони є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Статтею 352 КПК України встановлено, що допит свідка здійснюється сторонами; суд не може втручатися у стратегію і тактику допиту, обрану сторонами, а зобов`язаний лише контролювати хід допиту свідків, щоб уникнути зайвого витрачання часу, захистити свідків від образи або не допустити порушення правил допиту. Відповідно, на стороні лежить відповідальність поставити свідку ті запитання про обставини справи, які вона вважає важливими для обґрунтування своєї позиції.

В своїй апеляційній скарзі захистом не зазначено, які рішення або дії суду першої інстанції завадили захиснику з`ясувати у свідків всі важливі для них питання, а тому такі доводи сторони захисту, апеляційний суд відхиляє.

Крім того, підстав не довіряти висновку експерта ОСОБА_24 , як про те апелює сторона захисту, в колегії суддів також немає. В судовому засіданні першої інстанції, експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві висновки, після чого розповів, що він проводив експертизу вилученого під час обшуку пістолета турецького виробництва типу «Ekol Botan» і встановив, що він є вогнепальною зброєю. Послідовні та обґрунтовані покази експерта свідчать про те, що його висновок був складений відповідно до вимог чинного законодавства України і в ньому об`єктивно було встановлено, що вилучений у ОСОБА_8 пістолет є вогнепальною зброєю.

Наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не породжує для цього суду обов`язку досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. В ч.2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи сторони захисту, зазначених в апеляційній скарзі, щодо свідчень свідків кримінального провадження, не доведеними та не спростованими, а також жодним чином не підтвердженими.

За таких обставин, апеляційний суд виходить із доказів, досліджених судом першої інстанції, у зв`язку з чим вважає, що повторне дослідження всіх доказів та вже встановлених обставин не є необхідним.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 вказує на те, що відповідно до вимог ст. 36, ст. 214 КПК України та Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого Наказом ГПУ №139 від 06.04.2016 року, єдиним підтвердженням призначення прокурора по справі є внесення таких відомостей до ЄРДР, однак такі твердження сторони захисту є необґрунтованими та надуманими.

Доводи захисника про те, що процесуальні документи під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні складені та погодженні не уповноваженими особами, а також в порушення ст. 110 КПК України не прийнято жодного процесуального рішення у формі постанови про призначення слідчого в рамках досудового розслідування та не надано йому доручення на проведення досудового розслідування, в результаті чого всі процесуальні дії здійснені ними та отримані докази по справі є недопустимими, теж не можуть бути взяті апеляційною інстанцією до уваги.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України прокурор - особа, яка обіймає посаду, передбачену статтею 17 Закону України "Про прокуратуру" та діє у межах своїх повноважень.

Згідно з параграфом 2 глави 3 розділу 1 КПК України прокурор є суб`єктом кримінального процесу на стороні обвинувачення.

Положеннями ст. 37 КПК України визначено, що прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів. При цьому прокурор здійснює повноваження прокурора у кримінальному провадженні з його початку до завершення.

Відповідно до п.10 ч.1 ст. 3 КПК України терміном "кримінальне провадження" охоплюється досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження (т.1 а.с.14), в них наявна постанова про визначення групи прокурорів від 07.09.2017 року винесена першим заступником прокурора області ОСОБА_25 , якою у кримінальному провадженні №0000551 (по факту незаконного зберігання гранати) від 06.09.2017 р. визначено прокурорів відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Чернівецької області ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_26 ..

В подальшому першим заступником прокурора області ОСОБА_25 08.09.2017 р. винесено постанову про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні №0000517 (по факту незаконного зберігання пістолету) від 29.08.2017 р., якою визначено групу прокурорів у складі заступника начальника процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Чернівецької області ОСОБА_27 та прокурора цього ж відділу ОСОБА_6 (т.1 а.с.17).

А тому, прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення прокуратури Чернівецької області ОСОБА_6 08 вересня 2017 р. законно винесено постанову про об`єднання кримінальних проваджень №0000517 від 29.08.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України по факту незаконного поводження зі зброєю ОСОБА_8 та №0000551 від 06.09.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України по факту незаконного поводження з вогнепальною зброєю, вибуховими пристроями ОСОБА_8 (т.1 а.с.15-16).

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 06 березня 2018 року (справа №367/6475/15-к, провадження №51-420км18), зазначено, що група прокурорів, визначена у конкретному кримінальному провадженні відповідно до ст. 37 КПК України, діє як єдина процесуальна особа - прокурор. Процесуальні дії, що вчиняють прокурори, які входять до групи, мають характер взаємодоповненості та взаємозамінності й спрямовані на реалізацію прав та обов`язків прокурора відповідно норм КПК України.

Сторона захисту вважає, що досудове розслідування здійснювалося не уповноваженими особами, тому докази, отримані під час досудового розслідування, є недопустимими, так як в справі відсутні постанови, якими визначені слідчі та прокурор, які мали здійснювати досудове розслідування та процесуальне керівництво у цьому провадженні.

Надання у суді апеляційної інстанції прокурором повідомлення про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 29.08.2017 року (т.3 а.п.209) та постанови прокурора про призначення групи прокурорів у кримінальному проваджені від 29.08.2017 року (т.3 а.п.210-211) усуває розумний сумнів захисту з приводу недопустимості доказів отриманих, на думку адвоката, під час досудового слідства з порушенням КПК.

Крім того, судом першої інстанції надано вичерпне обґрунтування в цій частині, з яким погоджується й колегія суддів, так як відповідно до глави 3 «Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань», затвердженого наказом Генерального прокурора України 06.04.2016 р. №139, відомості з Реєстру надаються у вигляді витягу в порядку, встановленому КПК України. Витяг з Реєстру - документ, який засвідчує факт реєстрації в Реєстрі відомостей про кримінальне правопорушення, отриманих за параметрами, визначеними в пункті 3 цієї глави.

Отже, у витягу з ЄРДР зазначається лише факт реєстрації кримінального провадження, із зазначеними первинними даними про внесення відомостей до ЄРДР. А тому, твердження захисту, що відомості про прокурора внесені в ЄРДР лише 25.10.2017 року є необґрунтованими, оскільки у лівому нижньому куті витягу з ЄРДР, зазначається дата сформованого та роздрукованого витягу. Це убачається з сформованого витягу кримінального провадження №0000517 (по факту незаконного зберігання пістолету) від 28.08.2017 р.( а.п.212-214 т. 3; т.1 а.п.1)

Також, безпідставними є і посилання сторони захисту на те, що по справі в порушення ч.1 ст. 214 КПК України - органом досудового розслідування не визначено слідчого, який здійснюватиме досудове розслідування. Однак такі твердження захисника є помилковими, так як в матеріалах провадження наявне доручення від начальника відділу СУ ГУНП в Чернівецькій області на проведення досудового розслідування слідчому СУ ГУНП в Чернівецькій області ОСОБА_28 (т.1 а.п.12)

Крім того, районним судом вірно зазначено, що відповідно до долучених до справи витягів з ЄРДР, всі процесуальні та інші рішення приймались слідчими, прокурорами відомості про яких були внесені до ЄРДР, тобто, всі слідчі, прокурори являлись уповноваженими особами досудового розслідування. Відсутність постанови про визначення певного слідчого, прокурора саме по собі не означає, що конкретний слідчий, прокурор не мав відповідних повноважень.

Апеляційний суд виходить з того, що КПК не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови, відповідно до ч.3 ст. 110 КПК України. Постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Так, колегія суддів не може погодитися з тим, що відсутність постанови про визначення певного слідчого або прокурора сама по собі означає, що цей слідчий або прокурор не мав відповідних повноважень..

Аналіз положень КПК свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови. Цей висновок можна зробити зі співставлення двох пунктів частини 2 статті 39 КПК України: в пункті 1, який стосується визначення слідчого, слідчих або старшого слідчої групи керівником органу досудового розслідування, постанова не згадується, у той час як пункт 2 для відсторонення слідчого від розслідування прямо вимагає вмотивованої постанови. Частина 1 статті 37 КПК України не визначає, у якому вигляді має прийматися рішення про визначення процесуального керівника у розслідуванні.

Виходячи з правила casus omissus pro omisso habendus est, апеляційний суд не вбачає підстав додавати до тексту закону не висловлену в ньому вимогу і вважає, що відсутність у відповідних положеннях, які прямо стосуються регулювання цього питання, згадки про необхідність постанови, означає необов`язковість такої постанови для визначення конкретного слідчого або прокурора, яким доручається виконання відповідних повноважень у певній справі.

Більше того, правильність такого тлумачення підтверджується й іншими міркуваннями.

Відповідно до ч.5 ст. 110 КПК України, обов`язковими елементами постанови слідчого або прокурора є мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. У випадку визначення конкретного слідчого та/або прокурора для проведення розслідування рішення приймається, виходячи здебільшого з організаційних міркувань. Ці міркування не можуть бути обґрунтовані вимогами КПК, але в певних випадках їх розголошення може бути шкідливим як для розслідування, так і для функціонування відповідного органу.

Повертаючись до обставин цієї справи, колегія суддів зазначає, що відомості про те, які слідчі ведуть досудове розслідування, і які прокурори здійснюють процесуальне керівництво, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Тривале проведення досудового розслідування, використання слідчими та прокурорами ресурсів своїх органів та інші фактори провадження свідчать про те, що розслідування і процесуальне керівництво цими особами проводилося за відповідними рішеннями керівників.

Сторона захисту не наводить будь-яких інших підстав не уповноваженості слідчих чи прокурорів, крім відсутності постанов про їх визначення для цього кримінального провадження. Тому, колегія суддів відхиляє доводи сторони захисту про те, що розслідування у справі здійснювалося не уповноваженими слідчими та прокурорами, а відповідно, й щодо недопустимості доказів, отриманих ними під час досудового розслідування.

У зв`язку з таким висновком, у суду немає необхідності розглядати посилання сторони захисту на те, що ці постанови в порушення ст. 290 КПК України не були їй відкриті.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із доводами районного суду в цій частині, вважає, що судом законно та у відповідності до законодавства обґрунтовано відхилені доводи захисника про те, що розслідування у справі здійснювалося неуповноваженими слідчими та прокурорами, а відтак, й щодо недопустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування.

Крім того, суд апеляційної інстанції не може погодитися з доводами захисника про недопустимість доказів, через відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови про доручення здійснення досудового розслідування кримінального провадження іншому органу досудового розслідування через неефективне здійснення досудового розслідування, т.я. відповідно до обвинувального акту, місцем вчинення інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення є м. Чернівці Чернівецької області.

Частина 1 ст. 218 КПК України регламентує, що досудове розслідування здійснюється слідчим того органу досудового розслідування, під юрисдикцією якого знаходиться місце вчинення кримінального правопорушення.

Так, постановою першого заступника прокурора Чернівецької області ОСОБА_25 від 08.09.2017 року визначено підслідність в кримінальному провадженні №0000517 від 29.08.2017 року за СУ ГУНП в Чернівецькій області (т.1 а.п.9-10).

Отже, першим заступником прокурора Чернівецької області не змінювалась територіальна або предметна підслідність в кримінальному провадженні, а було визначено орган досудового розслідування, а саме СУ ГУНП в Чернівецькій області, який відповідно до норм кримінального процесуального закону мав право проводити досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України, з огляду на те, що 29.08.2017 року прокурором ОСОБА_29 Кіцманської місцевої прокуратури було винесено постанову про виділення з матеріалів кримінального провадження №0000510 від 24.08.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України матеріали досудового розслідування, в оригіналах та копіях, у кримінальне провадження №0000517 від 29.08.2017 р. по факту незаконного поводження зі зброєю, бойовими припасами за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 263 КК України ( т.1 а.п.5-7)

Згідно з ч.1 ст. 38 КПК України, органами досудового розслідування (органами, що здійснюють дізнання і досудове розслідування) є слідчі підрозділи, а саме органи Національної поліції.

Частиною 1 ст. 216 КПК України передбачено, що слідчі органи Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.

Досудове розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 263 КК України віднесено до підслідності слідчих органів Національної поліції.

У зв`язку із наведеним, колегія суддів вважає, що у розумінні ч.1 ст. 218 КПК до компетенції слідчого СУ ГУ Національної поліції у відповідній області входить здійснення досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених на території цієї області, а тому дана обставина не тягне за собою безумовне визнання доказів, зібраних під час досудового розслідування недопустимими. Досудове розслідування проводилось уповноваженим органом, якому у відповідності до ст. 216 КПК України підслідна дана категорія справ.

Також, на думку апеляційного суду, працівниками поліції не було допущено порушень і під час проведення обшуку, які б давали підстави для сумнівів в його достовірності.

Що стосується доводів захисника в частині того, що в протоколі обшуку від 06.09.2017 року не вказано застосування технічних засобів відеофіксації, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.7 ст. 236 КПК України (чинній на момент проведення слідчої дії в даному кримінальному провадженні) передбачено, що при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Однак, це не є прямою та обов`язковою нормою, як того вимагає ч.10 ст. 236 КПК України в редакції від 03.10.2017 р., відповідно до якої, обшук житла чи іншого володіння особи на підставі ухвали слідчого судді в обов`язковому порядку фіксується за допомогою аудіо- та відеозапису, оскільки обшук був проведений 06.09.2017 року.

Таким чином, твердження апелянта в цій частині, також не заслуговують на увагу суду та спростовуються наведеним вище.

Крім того, в своїй апеляційній скарзі захисник вказує на те, що ДБР у м. Хмельницькому здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000358 внесене до ЄРДР 22.09.2017 року, за заявами ОСОБА_8 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 365, ч.2 ст. 371, ч.2 ст. 372 КК України щодо невідомих працівників поліції, які перевищили свої службові повноваження та ін.. Однак, такі доводи сторони захисту жодним чином не підтверджені та не доведені, ні в поданій апеляційній скарзі, ні в суді апеляційної інстанції, а тому не можуть бути взяті до уваги та оцінені апеляційною інстанцією.

Отже, на думку колегії суддів, вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 263 КК України доведена сукупністю зібраних та досліджених в судовому засіданні доказів, які не суперечать одні одним.

Судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. За своїм змістом рішення ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Крім того, слід звернути увагу на те, що судом першої інстанції надано вичерпну, повну, обґрунтовану та змістовну відповідь щодо кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст. 263 КК України.

Зокрема, судом зазначено об`єктивну сторону вказаного злочину із посиланням на відповідні нормативно-правові акти, зміст яких при застосуванні бланкетної норми ст. 263 КК України у взаємозв`язку з правилами, викладеними у Інструкції та Положенні, не суперечить вимогам статті 7 Конвенції, пункту 22 ч.1 ст. 92 Конституції України щодо застосування кримінальної відповідальності, зокрема вирішення питання про злочинність діяння, лише на підставі закону.

Що стосується доводів прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання із звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, колегія суддів виходить з наступного.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання стосовно призначення виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду.
Згідно вимог п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Ці обставини, на думку, колегії суддів, судом першої інстанції враховані повною мірою.
Крім того, судом були досліджені та враховані дані про особу обвинуваченого, а саме: його вік, те, що він не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та у психіатра., займається підприємницькою діяльністю.
Також колегією суддів враховано позитивні характеристики з місця проживання, а також те, що будучи на заставі з 20.09.2017 року він ні в чому протиправному помічений не був, повністю виконував покладені на нього судом обов`язки, прибував за першою вимогою до слідчого та в судові засідання, не відлучався з м.Чернівці.
Тому його посткримінальна поведінка переконливо свідчить про те, що останній може виправитись, не відбуваючи покарання у виді позбавлення волі, а ризик вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення, в силу його віку, низький, та виправлення ОСОБА_8 можливе без позбавлення його волі за умови здійснення з боку органу пробації нагляду та застосування соціально-виховних заходів.
Вимоги прокурора про те, що суд першої інстанції ухвалив вирок із порушенням закону України про кримінальну відповідальність, не відповідає дійсності. Районним судом, у відповідності до ч.1 ст.65 КК України, призначено покарання у межах, установлених у санкції ч.1 ст.263 КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховано особу винного та обставини вчиненого злочину.
Досліджені у сукупності, ці дані дозволили районному суду призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, із покладенням на нього відповідних зобов`язань, згідно ст.76 КК України. На думку колегії суддів, таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів.
Погоджуючись з позицією суду першої інстанції, колегія суддів враховує також практику Верховного Суду (постанова ВС від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к), згідно якої визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Отже, в результаті апеляційного перегляду судового рішення, колегією суддів не встановлено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок.
За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора не можуть бути підставою для призначення останньому покарання у виді позбавлення волі, оскільки судом першої інстанції при ухваленні вироку були враховані всі обставини вчиненого кримінального правопорушення. Суд першої інстанції дійшов вірного висновку і прийняв обґрунтоване рішення про застосування ст. 75 КК України та звільнив ОСОБА_8 від відбування покарання зі встановленням іспитового строку, поклавши на нього відповідні обов`язки, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407 ч.1 п.1, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 липня 2020 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3