ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2214/20 Справа № 175/4256/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
судді доповідача ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження № 0000815 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
встановила:
В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати, у зв`язку з неповнотою судового розгляду, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Посилається на те, що суд першої інстанції, починаючи із стадії підготовчого засідання в справі, був обізнаний про неодноразові намагання сторони захисту на етапі досудового розслідування ініціювати проведення комплексної судової комісійної автотехнічної, трасологічної та матеріалів відеозапису експертизи і відвертим небажанням слідчого розслідувати справу неупереджено та всебічно. Під час судового розгляду були досліджені докази сторони обвинувачення: висновок судової експертизи фотозображень та технічних засобів їх виготовлення, дослідження обставин і механізму ДТП за №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року, виконаної експертом Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_10 та докази сторони захисту: висновок експертного дослідження з трасології та обставин ДТП №10.1-10.4/069-Д від 19.11.2018 року незалежного судового експерта ОСОБА_11 . З висновків судової авто-технічної експертизи, виконаної судовим експертом Дніпропетровського НДЕКЦ ОСОБА_10 вбачається, що даною експертизою не були встановлені вкрай важливі обставини, такі як: розташування місця наїзду на потерпілу на проїзній частині відносно меж дороги; розташування місця, з якого відновила рух потерпіла у напрямку проїзної частини; розташування місця, де зупинилась свідок, яка закривала своєю постаттю потерпілу на проїзній частині; темп (швидкість) руху потерпілої; час, який пройшов з моменту відновлення руху потерпілої до моменту виходу на проїзну частину (момент перетинання суцільної білої смуги); час, який пройшов з моменту виходу потерпілої на проїзну частину до моменту зупинки свідка-пішохода з правого від неї боку; час, який пройшов з моменту виходу потерпілої на проїзну частину до моменту наїзду; технічна спроможність показань свідка та підозрюваного щодо обставин ДТП та наданих ними показань з урахуванням даних матеріалів відеозапису; момент виникнення небезпеки для руху водієві ОСОБА_7 ; технічна спроможність запобігти наїзду на потерпілу водієм ОСОБА_7 з урахуванням встановлених вище відстаней та часу та інше.

Вказує на те, що допитаний судом експерт ОСОБА_10 показав, що вихідні дані для проведення експертизи слідчий брав із ухвали суду про призначення експертизи, зокрема за варіантом показань свідка ОСОБА_12 , з якою слідчий експеримент було проведено вже після виконання експертизи №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року. З якою метою проводився даний слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_12 , на якому він теж був присутнім, йому не відомо, та технічну спроможність її показань, за яких була встановлена винуватість водія ОСОБА_7 , експертом не перевірялась.

Судовий експерт ОСОБА_11 , висновки виконаного ним експертного дослідження з трасології та обставин ДТП №10.1-10.4/069-Д від 19.11.2018 року підтримав та акцентував увагу суду на технічній неспроможності показань свідка ОСОБА_12 щодо розташування місця наїзду на потерпілу, яке не може знаходитись на першій смузі руху за напрямком руху автомобіля (дальній за ходом руху потерпілої). Виходячи з цього і місце, звідки відновила рух потерпіла перед наїздом та сам момент виникнення небезпеки для руху водієві ОСОБА_7 , згідно показань свідка ОСОБА_12 не може відповідати дійсності. Експерт ОСОБА_13 підтвердив сумніви сторони захисту щодо доведеності порушень ПДР в діях обвинуваченого, які викладені у висновках експертизи №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року експерта ОСОБА_10 .

Також сторона захисту звертала увагу на те, що наявний в кримінальному провадженні експертний висновок №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року виконав судовий експерт ОСОБА_10 , який не має відповідного допуску до проведення експертизи матеріалів відеозапису, а тому докази обвинувачення в цій частині повинні бути визнані судом недопустимими.

Зазначає, що з метою повноти, всебічності та об`єктивності судового розгляду справи, сторона захисту 04.12.2019 року надала клопотання про призначення комплексної комісійної судової експертизи відео-зображень та технічних засобів їх виготовлення, дослідження обставин і механізму ДТП та трасологічної експертизи, проте, незважаючи на наявність очевидних протиріч у досліджених висновках та думках щодо винуватості/невинуватості обвинуваченого ОСОБА_7 між допитаними експертами та відсутності дослідження матеріалів відеозапису фахівцем із відповідним допуском, у задоволенні вказаного клопотання судом було відмовлено.

Вказує, що після закінчення дослідження доказів по справі, 08.05.2020 року стороною захисту було подано клопотання про визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими, зокрема висновку судової експертизи фотозображень та технічних засобів їх виготовлення, дослідження обставин і механізму ДТП за №5/6.1/716, №5/10.1/717 від 20.09.2019 року, виконаної експертом Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України ОСОБА_10 , проте суд прийняв рішення щодо належності та допустимості вказаного доказу, який, по суті є основним доказом сторони обвинувачення.

Крім того вказує, що суд у вироку не зазначив, чому саме така сума, а не менша, зможе компенсувати завдану моральну шкоду потерпілій ОСОБА_14 , яку обвинувачений вважає завищеною, та такою, що він ніколи не здатен буде відшкодувати.

Щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_9 , то суд не взяв до уваги те, що потерпіла ОСОБА_15 не є його рідною донькою, окрім того твердження ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_15 він виховував з 2-х років є безпідставним, оскільки в матеріалах провадження містяться копії паспортів потерпілих, в яких зазначено, що шлюб між ОСОБА_14 та ОСОБА_9 укладено 29.01.2010 року, тобто коли потерпілій ОСОБА_16 було майже 7 років. При цьому, згідно даних про реєстрацію місця мешкання потерпілих, ОСОБА_17 разом з донькою з 01.08.2016 року (тобто під час шлюбу з ОСОБА_9 ) зареєструвались за адресою: АДРЕСА_2 , де потерпіла ОСОБА_14 мешкає й досі. Згідно ж паспортних даних ОСОБА_9 , він з 06.05.1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (або 34), та своє місце реєстрації під час шлюбу не змінював. Таким чином, суду не надано з боку потерпілого ОСОБА_9 жодного доказу того, що він мешкав однією сім`єю разом із загиблою на момент ДТП, або ж безпосередньо до нього. Оскільки цивільний позов в кримінальному провадженні розглядається за правилами ЦПК України, то ОСОБА_9 , рішенням відповідного суду, в розумінні ст. 1264 ЦК України міг би бути визнаний особою, яка проживала із спадкодавцем однією сім`єю не менше ніж 5 років, тобто спадкоємцем 4-ї черги, а не 1-ї, якою є рідна мати загиблої, та моральна шкода якій завдана значно в більших, чим йому розмірах. Не врахував суд і те, що чоловік та дружина витрачали на поховання не спільні кошти, а окремо один від одного, та на те, що ОСОБА_9 , який вважає себе батьком дитини, витратив на ритуальні послуги рівно в 10 разів коштів менше, ніж мати потерпілої.

Також судом не було враховано те, що водій ОСОБА_7 мав право розраховувати на те, що потерпіла ОСОБА_15 виконає вимоги пунктів 4.9, 4.10 та 14.4 ПДР.

Вказує на те, що обвинуваченому ОСОБА_7 , який раніше не судимий, визнає себе винним, добре характеризується за місцем мешкання, активно сприяв розкриттю злочину, відсутні обставини, що обтяжують покарання, призначено занадто суворе покарання.

Стверджує, що до обвинуваченого можливо застосувати ст.75 КК України.

Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки; також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Цим же вироком з ОСОБА_7 стягнуто:

- на користь потерпілої ОСОБА_14 129 127,20 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 600 000 грн моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою;

- на користь потерпілого ОСОБА_18 12 170 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 600 000 грн моральної шкоди, завданих дорожньо-транспортною пригодою.
За обставин, викладених у вироку, 29.08.2018 року приблизно о 18.50 годині ОСОБА_7 , керуючи власним технічно справним автомобілем «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по вул. Шосейній у м. Підгородне Дніпровського району Дніпропетровської області зі сторони м. Новомосковська у напрямку м. Дніпра.

Під час руху по вказаній вулиці близько 18.55 години в районі електроопори №274 обвинувачений, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, допустивши злочинну недбалість, не виконавши покладені на нього обов`язки, як на водія та грубо порушуючи Правила дорожнього руху України та вимоги дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості» 40 км/годину ПДР України, яка діє на даній ділянці вказаної вулиці, слідуючи із перевищенням допустимої швидкості руху у населеному пункті зі швидкістю 74,6 км/годину, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її зміни, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, маючи необмежену видимість проїзної частини та її елементів по ходу свого руху, наближаючись до регульованого світлофором пішохідного переходу, на якому в цей час для нього був увімкнений мигаючий зелений сигнал, та по якому на заборонений (червоний) сигнал світлофору рухалася пішохід ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не зупинив керований ним автомобіль, продовжив рух і допустив наїзд передньою лівою частиною автомобіля на неповнолітнього пішохода, яка перетинала проїзну частину вул.Шосейної по регульованому пішохідному переходу на червоний сигнал світлофора зліва направо за напрямком руху автомобіля.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди неповнолітній ОСОБА_16 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла: численних переломів кісток скелету та ушкоджень внутрішніх органів, що ускладнилися шоком, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та призвели до настання смерті.

Причиною скоєння дорожньо-транспортної пригоди послужили дії ОСОБА_7 , який грубо порушив вимоги пунктів 1.3, 1.5, 2.3 б) і 12.9 б), дорожнього знаку 3.29 Правил дорожнього руху України.

Невиконання обвинуваченим ОСОБА_7 вимог пункту 12.9 б) Правил дорожнього руху України знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди і заподіянням смерті ОСОБА_16 .

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника, прокурора та потерпілого, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги та просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам провадження, підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Доводи захисника щодо неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується показами самого обвинуваченого ОСОБА_7 , який в суді першої інстанції повідомив, що він дійсно із перевищенням дозволеної швидкості більше ніж на 30 км/годину на зелений миготливий сигнал світлофора намагався проїхати пішохідний перехід, по якому ОСОБА_16 і свідок ОСОБА_12 , порушуючи правила ПДР, перетинали проїзну частину на червоний для пішоходів сигнал світлофора.
Відповідно до показів неповнолітнього свідка ОСОБА_12 , наданих нею в суді першої інстанції, 29.08.2018 року приблизно о 18.50 годині у м. Підгородне вона разом із подругою ОСОБА_15 на маршрутному таксі поверталася додому від своєї бабусі. Потім вони удвох по пішохідному переходу на заборонений червоний для них сигнал світлофора почали перетинати вул. Шосейну поряд одна з одною. Спочатку вони перетнули смугу в напрямку м. Новомосковська, зупинилися на розділовій смузі, оскільки в неї задзвонив телефон, але на дзвінок не відповіла та після цього продовжили перетинати автодорогу у напрямку м. Дніпра. І вона, і ОСОБА_19 бачили автомобіль «ВАЗ», але той був дуже далеко, а тому вважали, що встигнуть перейти автодорогу. Потім стало чутно звук двигуна автомобіля, який набирає швидкість, але ОСОБА_19 побігла вперед, а вона зробила крок назад і зупинилася. В цей момент і стався наїзд на ОСОБА_16 , яку від удару відкинуло вперед. Водій автомобіля «ВАЗ» не гальмував і не зупинявся, а чи подавав звуковий сигнал, не пам`ятає.
Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні цього кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.08.2018 року, схемою та фото-таблицею до нього, із яких вбачається, що ДТП відбулася на регульованому пішохідному переході в районі електроопори № 274 по вул. Шосейній у м. Підгородне. Також в протоколі зафіксовано вид та стан покриття, наявність дорожньої розмітки 1.14.3, 1.5 і 1.1 та дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 і 3.29 (40 км/год) (т.1 а.п.4-15);
- протоколом огляду місця події від 29.08.2018 року та фото-таблицею до нього, відповідно до яких у присутності понятих у гаражі № НОМЕР_2 на території гаражного кооперативу «Западный» по вул. Сучкова, 204 у м. Новомосковськ оглянутий автомобіль «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який має механічні пошкодження у вигляді відсутності вітрового скла, деформації передньої лівої стійки та переднього лівого крила, розбитих передньої лівої фари та переднього бамперу зліва. На місці виявлені та вилучені джинси зі слідами РБК, фрагменти біологічного походження, сліди РБК і змиви із салону транспортного засобу, та інше (т.1 а.п.1-30);
- копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 06 липня 2010 року, з якого вбачається, що автомобіль «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 , 2010 року випуску, належить на праві власності ОСОБА_7 (т.1 а.п.54) ;
- висновком КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР» щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного … сп`яніння … № 2525 від 30.08.2018 року, з якого убачається, що 30.08.2018 року о 00.30 годині у ОСОБА_7 ознак сп`яніння не виявлено (т.1 а.п.57);
- копією лікарського свідоцтва про смерть № 1912 від 30.08.2018 року, згідно якого ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 внаслідок спричинених травм при ДТП (т.1 а.п.70);
- актом судово-медичного дослідження (обстеження) № 1912 від 30 серпня 06 вересня 2018 року зі схематичним зображенням пошкоджень і висновком експерта № 1912/616-Е від 17-18 вересня 2018 року, з яких вбачається, що у ОСОБА_16 виявлені тілесні ушкодження у вигляді сумісної тупої травми тіла, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення та знаходяться у причинному зв`язку з настанням смерті (т.1 а.п.73-85, 87-94);
- висновком експерта № 5/10.2/714 від 18.09.2018 року з ілюстративною таблицею до нього, з якого вбачається, що на момент експертного дослідження робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходяться у працездатному стані (т.1 а.п.103-107);
- висновком експерта № 5/10.4/715 від 24.09.2018 року, відповідно до якого місце наїзду автомобілем «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_16 у повздовжньому напрямку було до розташування «осипу скла невстановленого автомобіля». У поперечному ж напрямку місце наїзду цим автомобілем на пішохода було на проїзній частині дороги, що призначена для руху в напрямку м. Дніпра (т.1 а.п.116-118);
- протоколами огляду CD-R диску «Nanotex» і DVD-RW диску «VIDEX» від 30 серпня та 23 жовтня 2018 року з фото-таблицею, з яких вбачається, що на цифрових носіях інформації, котрі надала свідок ОСОБА_20 , містяться файли із відеозаписом з камери відеоспостереження, встановленої на фасаді будівлі № 74 по вул. Шосейній у м. Підгородне, на якому зафіксована подія ДТП, що відбулася 29.08.2018 року (т.1 а.п. 147-150, 230, 231-238);
- висновком експерта № 5/6.1/716, № 5/10.1/717 від 20.09.2018 року з ілюстративною таблицею до нього, з якого вбачається, що середня швидкість руху автомобіля «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 перед наїздом на пішохода складає 74,6 км/годину. З моменту відновлення руху ОСОБА_16 до моменту наїзду на неї минуло 2,73 секунди. У даній дорожній обстановці водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 12.3 і 12.9 б) Правил дорожнього руху України. Його дії при заданому механізмі події не відповідали вимогам п.12.9 б), що з технічної точки зору знаходиться у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП. При заданих вихідних даних і допустимій швидкості 40 км/годину ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення (т.1 а.п.191-197).
Судовий експерт ОСОБА_10 , в судовому засіданні підтвердив висновок проведеного ним експертного дослідження і пояснив, що при проведенні експертизи використовував вихідні дані з матеріалів кримінального провадження та диск із відеозаписом із камери відеоспостереження. Він особисто після перегляду зробив розкадрування відеозапису та працював лише з кадрами. Зазначив, що небезпека для водія виникає з моменту відновлення руху пішохода та його виходу на пішохідний перехід. У подальшому у даному кримінальному провадженні він також приймав участь у якості спеціаліста при проведенні слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 ;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 11.10.2018 року зі схемою та відеозаписом до нього, відповідно до якого, неповнолітній свідок ОСОБА_12 на місці пригоди показала та розказала про обставини дорожньо-транспортної пригоди (т.1 а.п.219-225);
- протоколом проведення слідчого експерименту від 30.10.2018 року зі схемою та відеозаписом до нього, відповідно до якого обвинувачений ОСОБА_7 на місці події показав та розповів про обставини дорожньо-транспортної пригоди (т.2 а.п.15-20);
- речовими доказами: автомобілем «ВАЗ 210740-111-30» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходиться на спеціальному майданчику для зберігання тимчасово затриманих транспортних засобів ПП «Династія-Дніпро» у м. Дніпрі по вул. Дніпросталівській, 22К, та відеозаписом із камери відеоспостереження, встановленої на фасаді будівлі АДРЕСА_4 (т.1 а.п. 63-64, 145-146, 198, 228-229, 230).

Підстав для того, щоб вважати докази недопустимими у кримінальному провадженні, на підставі яких суд дійшов висновку про винність ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд не знаходить, адже суд першої інстанції, згідно із положеннями ст. 94 КПК України, під час ухвалення вироку за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. 22, ч. 1 ст. 337 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.
Так, судом першої інстанції було досліджено висновок експертного дослідження за результатами проведення комплексного дослідження з транспортної трасології та обставин ДТП № 10.1-10.4/069-Д від 19.11.2018 року, виконаного судовим експертом ОСОБА_11 за заявою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 , допитано судового експерта ОСОБА_11 , та обгрунтовано не взято їх до уваги, з чим погоджується колегія суддів.
Твердження захисника щодо наявності суперечностей у висновках експерта № 5/6.1/716, № 5/10.1/717 від 20.09.2018 року та експертного дослідження за результатами проведення комплексного дослідження з транспортної трасології та обставин ДТП № 10.1-10.4/069-Д від 19.11.2018 року, а також не призначення з цього приводу комплексної комісійної судової експертизи відео-зображень та технічних засобів їх виготовлення, дослідження обставин і механізму ДТП та трасологічної експертизи, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки судом першої інстанції було проаналізовано висновок № 10.1-10.4/069-Д від 19.11.2018 року з дослідженими в суді доказами в їх сукупності, та зазначено, що покладені в основу вироку докази беззаперечно доводять винуватість ОСОБА_7 у порушенні ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_16 , з чим погоджується колегія суддів.
Так, колегія суддів вважає, що висновок експертного дослідження за результатами проведення комплексного дослідження з транспортної трасології та обставин ДТП № 10.1-10.4/069-Д від 19.11.2018 року жодним чином не спростовує висновків експерта № 5/6.1/716, № 5/10.1/717 від 20.09.2018 року, крім того, з висновку, виконаного судовим експертом ОСОБА_11 , вбачається, що вказаному експерту були поставлені питання, які не ставились судовому експерту ОСОБА_10 , а також, що ним не встановлювалась наявність чи відсутність в діях водія ОСОБА_7 технічної можливості запобігти наїзду на пішохода, та наявність чи відсутність в його діях невідповідностей вимогам ПДР, які перебували у причинному зв`язку з настанням події даної ДТП.
Посилання захисника на те, що судовий експерт ОСОБА_10 вихідні дані для проведення експертизи брав із ухвали суду про призначення експертизи, зокрема, за варіантом показань свідка ОСОБА_12 , з якою слідчий експеримент було проведено вже після виконання експертизи №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2018 року є необгрунтованим, оскільки судом першої інстанції вказана обставина була належним чином перевірена та встановлено, що в ухвалі суду від 11.09.2018 року про призначення комплексної судової автотехнічної та фототехнічної експертизи, та у клопотанні слідчого немає жодних посилань чи згадок про свідка ОСОБА_12 , які бралися до уваги експертом, окрім того, судовий експерт ОСОБА_10 в суді першої інстанції зазначав, що технічна спроможність показань свідка ОСОБА_12 і обвинуваченого ОСОБА_7 не перевірялась, оскільки ці питання йому не ставились, висновок ним було зроблено на підставі кадрів із відеозапису, що не вказує на не встановлення експертом всіх обставин та не викликає у колегії суддів сумнівів.
Отже, покази неповнолітнього свідка ОСОБА_12 не спростовують встановлені судом обставини та обґрунтовано оцінені у сукупності доказів.
Також, в обставинах справи, у висновку експерта №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2018 року, зазначено, що водій ОСОБА_7 в районі електроопори № 274 допустив наїзд на неповнолітнього пішохода ОСОБА_16 , яка перетинала проїзну частину по пішохідному переходу з ліва направо по ходу його руху, після чого не зупиняючись покинув місце ДТП.
При цьому, у вказаному висновку експерта, на питання №2, судовий експерт зазначив, що при багаторазовому по кадровому перегляді відеограми встановлено момент виходу пішохода на проїзну частину дороги та момент наїзду автомобілем ВАЗ 210740-111-30 на пішохода (а.п.193 зворот), з посиланням на кадри відеограми (а.п.197).
Доводи захисника про те, що судовий експерт ОСОБА_10 не має відповідного допуску до проведення експертизи матеріалів відеозапису, а тому докази обвинувачення в цій частині повинні бути визнані судом недопустимими колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки з висновку експерта №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року вбачається, що судовому експерту для дослідження надано копію ухвали про призначення експертизи, матеріали кримінального провадження та диск для лазерних систем зчитування, при цьому висновок експерта надано за розкадруванням відеозапису.
Об`єктами експертного дослідження матеріалів та засобів відео-, звукозапису є звукова і мовна інформація, зафіксована на відеофонограмі, носії, а також технічні засоби знімання та фіксації інформації, які є речовими доказами по конкретній справі. Такі об`єкти судовим експертом ОСОБА_10 не досліджувались, а тому посилання на те, що вказаний експерт не має відповідного допуску, не приймається до уваги.
Відповідно до відеозапису, наданому судовому експерту ОСОБА_10 для проведення ним експертного дослідження, він не містить жодної звукової і мовної інформації, яка б підлягала відповідному дослідженню, при цьому вказаний експерт в судовому засіданні суду першої інстанції зазначав, що він зробив розкадрування відеозапису та працював лише з кадрами, що підтверджується висновком експерта №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року (а.п.196-198 т.1). Отже, зазначений доказ належним чином перевірений судом та обґрунтовано взятий до уваги як допустимий доказ.
Посилання сторони захисту на те, що водій ОСОБА_7 мав право розраховувати на те, що потерпіла ОСОБА_15 виконає вимоги пунктів 4.9, 4.10 та 14.4 ПДР є такими, що мають місце, про що також зазначено у вироку суду, однак суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ОСОБА_7 , при суворому дотриманні вимог п.12.9 б) ПДР України, своїми односторонніми діями мав змогу уникнути наїзду на пішохода, оскільки відповідно до висновку експерта №5/6.1/716, 5/10.1/717 від 20.09.2019 року при заданих вихідних даних та допустимій швидкості руху 40 км/год, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця зіткнення.
Окрім того, суд першої інстанції обгрунтовано послався на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 10.12.2019 року (справа № 759/2926/16-к, провадження № 51-8348км18) та зазначив про те, що той факт, що небезпеку для руху, а саме перебування ОСОБА_16 на проїзній частині дороги створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог зазначеного пункту Правил.
Отже, суд дійшов висновку, що вказані у вироку та досліджені в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення та доведеності вини у його вчиненні.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а тому не вбачає причин для скасування вироку суду та задоволення апеляційної скарги захисника в цій частині.
Що стосується виду та розміру призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то воно відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, оскільки при його призначенні судом першої інстанції були враховані: тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідком якого є смерть дитини; дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставини кримінального правопорушення, а саме, що обвинувачений після наїзду на потерпілу не зупинився, залишив місце ДТП і намагався приховати сліди кримінального правопорушення, а також позиція потерпілих, які просили призначити обвинуваченому максимальний строк позбавлення волі; обставину, що пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше не судимий, добре характеризується за місцем мешкання, активно сприяв розкриттю злочину, відсутні обставини, що обтяжують покарання не підлягає повторному врахуванню, оскільки апеляційним переглядом встановлено, що судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, вказані обставини належним чином враховані.
Посилання захисника на те, що обвинувачений визнав себе винним є необгрунтованим, оскільки спростовується показами, наданими ОСОБА_7 в суді першої інстанції, відповідно до яких, він свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав частково.
Крім того, колегія суддів вважає, що вказані захисником обставини не можуть бути підставами для призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст.ст. 75, 69 КК України, оскільки, враховуючи тяжкість вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а також з урахуванням обставин кримінального правопорушення, а саме, що обвинувачений після наїзду на потерпілу не зупинився, залишив місце ДТП, намагався приховати сліди кримінального правопорушення та навіть частково не відшкодував спричинену потерпілим шкоду, виправлення ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Інших обставин, що можуть істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення захисником не наведено, а тому підстави для застосування більш м`якого покарання відсутні
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим призначення судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням права керування транспортними засобами.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо зменшення сум, які підлягають стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_21 та ОСОБА_9 , то колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до вимог абзацу 7 п. 2 ч. 3 та абзацу 6 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову та рішення про цивільній позов.

Тобто, відповідно до вимог вказаних вище статей кримінального процесуального закону суд повинен навести у вироку мотиви прийнятого рішення про задоволення чи відхилення цивільного позову, якими доказами це підтверджується, а також навести відповідні розрахунки сум, які підлягають стягненню, вказавши матеріальний закон, на підставі якого вирішено цивільний позов.
З матеріалів провадження вбачається, що потерпілими ОСОБА_21 та ОСОБА_9 заявлено цивільні позови, в яких: - ОСОБА_21 просила стягнути з ОСОБА_7 на її користь матеріальну шкоду у розмірі 129 127,20 грн та моральну шкоду у розмірі 600 000 грн; - ОСОБА_9 просив стягнути з ОСОБА_7 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 12 170 грн та моральну шкоду у розмірі 600 000 грн. Поліс страхування відсутній.
Як правильно встановив суд першої інстанції, що відшкодуванню підлягає спричинена майнова шкода, яка підтверджена належними доказами, а тому з ОСОБА_7 стягнуто на користь ОСОБА_21 та ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди - 129 127,20 грн та 12 170 грн відповідно, що не оскаржується захисником.
Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.
Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_21 в частині вирішення моральної шкоди, всебічно з`ясував усі обставини при його вирішенні, оскільки врахував обставини провадження, характер, глибину та тривалість фізичних, душевних, емоційних та моральних страждань потерпілої, перенесених нею у результаті загибелі доньки, у зв`язку з чим суд обгрунтовано стягнув на користь потерпілої ОСОБА_21 600 000 грн на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку з чим доводи захисника в цій частині є безпідставними.
Разом з цим, доводи захисника щодо необгрунтованого стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди колегія суддів вважає обгрунтованими, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_9 , суд керувався тим, що позивач зазнав душевних страждань у зв`язку зі смертю доньки, однак в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 повідомив, що ОСОБА_16 є його нерідною донькою.
Таким чином, для набуття права на отримання моральної шкоди ОСОБА_9 повинен довести належними і допустимим доказами те, що він проживав із ОСОБА_16 однією сім`єю, однак матеріали провадження відповідних даних не містять.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції не було належним чином перевірено вказану обставину та не досліджено докази, які вказують на можливість стягнення на користь потерпілого ОСОБА_9 моральної шкоди, у зв`язку зі смертю ОСОБА_16 .
Згідно із вимогами п.3 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, оскільки судом першої інстанції всебічно не було з`ясовано усіх обставин при вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 в частині вирішення моральної шкоди, чим було допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому, відповідно до п.3 ч.1 ст.409, ч.1 ст.412 КПК України, вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині вирішення моральної шкоди підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року - задовольнити частково.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 в частині вирішення моральної шкоди - скасувати, призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4