Справа № 723/3021/16-к
Провадження № 11-кп/4808/8/20
Категорія ч. 2 ст. 115 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5
з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу
з участю: прокурора ОСОБА_8

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9

захисників ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

ОСОБА_12

перекладача ОСОБА_13

ВСТАНОВИЛА:

В клопотанні про звільнення з-під варти ОСОБА_7 просить звільнити його з-під варти негайно, у зв`язку із тим, що таке звільнення прямо передбачене нормами ст. 3, 29 Конституції України, п. 1, п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 3, 20 Закону України «про попереднє ув`язнення», ч. 4 ст. 12, ч. 5 ст. 202, ч. 1, ч. 3 ст. 206 КПК України. Обвинувачений ОСОБА_7 в обґрунтування свого прохання посилається на те, що суд першої інстанції зобов`язаний був визначити дату закінчення строку дії попереднього запобіжного заходу у виді триманні під вартою, що діяв з 03.06.2019 року по 01.08.2019 року до 18-00 год., проте, у подальшому, продовження строку його тримання під вартою відбувається автоматично, без будь-якого клопотання прокурора з цього приводу, що, на думку обвинуваченого, суперечить позиції Конституційного Суду у справі №1-28/2017. Обвинувачений ОСОБА_7 стверджує, що оскільки ухвала Садгірського районного суду м.Чернівці від 03.06.2019 року втратила свою дію о 18-00 год. 01.08.2019 року, він повинен бути негайно звільнений з-піл варти. Обвинувачений ОСОБА_14 не погоджується з тим твердженням суду у резолютивній частині вироку Садгірського районного суду м. Чернівці від 23.07.2019 року в частині того, що міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу належить залишити у виді тримання під вартою, оскільки, це суперечить приписам ч. 1 ст. 352 КПК України. Обвинувачений ОСОБА_7 наголошує на тому, що вирок законної сили не набув, у зв`язку із його апеляційним оскарженням, а тому, на думку останнього, жодне з положень резулятивної частини не набрало законної сили, зокрема й в частині міри запобіжного заходу.

Вироком Садгірського районного суду м. Чернівців від 23.07.2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ст. 257, ч. 1 ст. 263, ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 289 КК України з призначенням остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією майна. Цим же вироком постановлено міру запобіжного заходу ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу залишити тримання під вартою.

На теперішній час вказаний вирок суду оскаржується учасниками судового провадження в суді апеляційної інстанції.

Під час апеляційного перегляду, обвинувачений ОСОБА_7 підтримав вказане клопотання, вважає, що на теперішній час відсутні законні підстави тримання його під вартою, оскільки це не відповідає вимогам діючого законодавства, принципам європейської практики, порушує та обмежує гарантовані Конституцією України та Конвенцією права та свободи людини, а тому вважає, а тому його належить негайно звільнити.

Зазначене клопотання підтримали у повному обсязі обвинувачений ОСОБА_9 та сторони захисту, які вважали, що судом першої інстанції винесено низку незаконних та необґрунтованих рішень щодо обвинувачених, у зв`язку з чим, обвинуваченого ОСОБА_7 належить звільнити з-під варти.

Прокурор заперечував з приводу заявленого клопотання.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, обговоривши клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та дослідивши матеріали провадження в межах вказаного клопотання, колегія суддів дійшла висновку про залишення клопотання без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається з клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 , останній вважає, що судом першої інстанції на порушення положень п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у вироку від 23.07.2019 року не вирішено питання доцільності продовження обвинуваченим строків дії запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою із зазначенням дати їх спливу, тобто висловив свою незгоду в часині незаконності тримання його під вартою на підставі посилання суду першої інстанції в резолютивній частині на те, що міру запобіжного заходу до вступу вироку в законну силу належить залишити у виді тримання під вартою, проте колегія суддів вважає вказані доводи такими, що не заслуговують на увагу.

Так, статтею 374 КПК України встановлені вимоги до змісту вироку, а статтею 377 КПК України визначені вимоги для звільнення обвинуваченого з-під варти.

Відповідно до п.п. 4 п. 1 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку суд може прийняти рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

В той же час, зі змісту частини третьої статті 377 КПК України вбачається, що в разі відсутності підстав для зміни раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд у вироку зазначає, що обраний раніше запобіжний захід продовжується саме до набрання вироком суду законної сили, тобто визначає момент завершення застосованих раніше заходів забезпечення кримінального провадження не календарною датою, а настанням певної події набранням вироком суду законної сили, що прямо передбачено правилами обчислення процесуальних строків, встановленими статтею 115 КПК України.

Запобіжний захід є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження, а тому, суд першої інстанції мав законні підстави для необхідності вирішення цього питання, що знайшло відображення в резолютивній частині вироку.

Такі висновки колегії суддів ґрунтуються також на висновках Європейського суду з прав людини, що містяться в рішеннях справ «Вемхофф проти Федеративної Республіки Німеччини» від 27.06.1968 року, де Суд наголошує на тому, що держава може утримувати особу в ув`язненні навіть тоді, коли ця особа звернулася із апеляцією, оскаржуючи ухвалений вирок та призначене покарання (Донна Гом`єн «Короткий путівник Європейською конвенцією з прав людини»), про що зазначає ч. 3 ст. 377 КПК України в контексті національного законодавства.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

ОСОБА_7 судом першої інстанції визнаний винуватим у скоєнні й особливо небезпечного кримінального правопорушення, та засуджений до довічного позбавлення волі, утримується під вартою на підставі вказаного вироку суду, яким й було визначено також і строковий період утримання під вартою «до набрання вироком законної сили».

Оскільки діючим законодавством, а саме ст. 115 КПК України, чітко передбачений порядок обчислення процесуальних строків, зокрема й визначенням строку вказівкою на подію, то вказівка суду в резолютивній частині до набрання таким вироком законної сили, й встановлює строк дії такого запобіжного заходу з посиланням на подію.

Отже, обвинувачений ОСОБА_7 перебуває під вартою на підставі судового рішення, відповідно до вимог норм КПК України, яке винесено компетентним судом й тримання під вартою продовжується до певної події, а саме до набуття вироку суду першої інстанції законною сили, а тому відсутні підстави для негайного звільнення ОСОБА_7 з під варти.

Приймаючи таке рішення, колегія суддів виходить з позиції Європейського суду з прав людини викладеної у рішення від 04.09.2015 року в справі «Руслан Яковенко проти України» (заява №5425/11), де в п. 31 Суд зауважив на тому, що, «починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 (для більш детального розгляду відповідних принципів, встановлених практикою Суду, див. пункти 46-51)».

Крім того, в п. 47 вказаного вище рішення Європейський Суд наголосив на тому, що у своїй практиці Європейський Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (див. рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28 березня 1990 року, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (див. вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Колегія суддів враховуючи наведене вище вважає необґрунтованим посилання ОСОБА_7 на порушення судом Закону України «Про попереднє ув`язнення» та свавільне його утримання під вартою, оскільки процесуальний статус цієї особи змінюється протягом досудового розслідування, та відповідно й судового провадження.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення Кодексом передбачено види заходів забезпечення кримінального провадження, до яких належать запобіжні заходи, включаючи тримання під вартою.

На стадії судового провадження забезпечується своєчасний та періодичний судовий контроль щодо законності, доцільності та обґрунтованості застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою (продовження строку його дії), що виключає можливість свавільного обмеження конституційного права людини на свободу та особисту недоторканність у процесі кримінального провадження.

Наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання осіб під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На переконання колегії суддів, інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_7 кримінальні правопорушення, кількість епізодів та спосіб їх вчинення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують тримання під вартою, як виключну міру запобіжного заходу.

Виходячи з обраного судом першої інстанції відносно ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, а також факту неодноразово відбування ним покарання в місцях позбавлення волі в минулому, відсутність стійких соціальних зв`язків тощо, що, на думку колегії суддів, у свою чергу, в сукупності свідчить про наявність вкрай високого ризику втечі обвинуваченого ОСОБА_7 у разі заміни йому запобіжного заходу на більш м`яке.

Колегія суддів вважає, що вказані вище ризики є надзвичайно високими, що в сукупності з тяжкістю обраного покарання, яке відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків, свідчать про недостатність застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, адже більш м`який запобіжний захід, не здатний забезпечити виконання ОСОБА_7 процесуальних обов`язків, а також запобігти спробам переховуватись від суду.

При прийнятті такого рішення, колегія суддів враховує всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Посилання ОСОБА_7 на рішення Конституційного Суду України від 23.11.2017 року (справа №1-28/2017), яким визнано незаконним продовження строку тримання під вартою без належного клопотання прокурора, як підставу для звільнення обвинуваченого з під варти, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки останній утримується під вартою на підставі вироку суду, тобто остаточного рішення суду першої інстанції, а не на підставі ухвали суду першої інстанції під час судового провадження в такому суді.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне провадження №0007159 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_9 перебуває в провадженні апеляційного суду з 13.09.2019 року, та зважаючи на кількість учасників судового розгляду, які територіально перебувають в м. Львові, в м. Чернівці (захисники) та в м. Київ (потерпілий), а також у зв`язку із запровадженими в Україні карантинними заходами, суд апеляційної інстанції вживає всіх необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, які передбачені ст. 12 КПК України, які повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Разом з тим, колегія суддів констатує, що більшість відкладень судових засідань відбувається у зв`язку із зловживанням процесуальними правами стороною захисту.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання ОСОБА_7 не підлягає до задоволення, останній утримується під вартою на підставі судового рішення вироку Садгірського районного суду м. Чернівців від 23.07.2019 року, ухваленого повноважним судом, яке відповідає вимогам законів України та з узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, й не суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу, залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_5

ОСОБА_4