Справа №582/1425/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/553/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 582/1425/19 за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .Ґ адвоката ОСОБА_8 , на вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 26 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бобрик, Білопільського району, Сумської області та мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 24 липня 2013 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 185 КК України до застосування примусової міри виховного характеру в вигляді передачі під нагляд батьків, до його повноліття;

2) 30 жовтня 2013 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді громадських робіт на строк 80 годин;

3) 27 березня 2014 року Білопільським районним судом Сумської області закрито кримінальне провадження, згідно ч. 1 п. 2 ст. 110 та ст. 284 КПК України;

4) 19 травня 2014 року Білопільським районним судом Сумської області, звільнений від кримінальної відповідальності, на підставі п. «А» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році»;

5) 21 вересня 2015 року Ковпаківським районним судом м. Суми за ч. 3 ст. 15 - ч. 2 ст. 186 та ст. 69; ч. 2 ст. 186 та ст. 69, ч. 2 ст. 289 та ст. 69; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців;

6) 08 червня 2016 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

7) 02 жовтня 2018 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 190 та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку терміном 3 роки. Ухвалою Недригайлівського районного суду Сумської області від 27 травня 2019 року скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено для відбування призначеного покарання судом покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, яка ухвалою Сумського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, залишено - без змін;

8) 26 листопада 2018 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 185 та ст. 69 КК України, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, призначено остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 60 годин за цим вироком та у виді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна, із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України за вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2018 року. Ухвалено кожен із вироків виконувати окремо;

9) 16 жовтня 2019 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі ст.ст. 70, 71 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць;

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Мар?їно, Краснопільського району, Сумської області та мешканця АДРЕСА_2 , раніше судимого:

1) 21 листопада 2018 року Недригайлівським районним судом Сумської області за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу у сумі 850 грн. Штраф сплачений 21 листопада 2018 року;

2) 09 серпня 2019 року Липоводолинським районним судом Сумської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

До апеляційного суду надійшла апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .Ґ адвоката ОСОБА_8 , згідно якої вирок суду підлягає скасуванню у зв?язку з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Даним вироком:

- ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.

На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань, призначених за вироком Недригайлівського районного суду Сумсбкої області від 16 жовтня 2019 року та за дааним вироком, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання за даним вироком, строк попереднього ув`язнення з 11 вересня 2019 року по 07 листопада 2019 року та частково відбуте покарання за попереднім вироком Недригайлівського районного суду Сумської області від 16 жовтня 2019 року, з 07 листопада 2019 року по 25 лютого 2020 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня проголошення вироку, тобто з 26 лютого 2020 року.

- ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Липоводолинського районного суду Сумської області від 09 серпня 2019 року, та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 10 днів.

Зараховано ОСОБА_11 в строк відбування покарання за даним вироком, строк попереднього ув`язнення 11 вересня 2019 року по 07 листопада 2019 року.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з дня проголошення вироку, тобто з 26 лютого 2020 року.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_9 на користь держави процесуальні витрати пов?язані з проведенням експертиз, у дольовому порядку, в розмірі 942 грн 06 к. з кожного.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги захисник зазначає, що кваліфікація дій є помилковою і вважає за необхідне дії обвинувачених кваліфікувати за ч. 2 ст. 185 КК України, в частині незаконного заволодіння майном та за ч. 1 ст. 125 КК України, в частині спричинення потерпілому тілесних ушкоджень. Вважає, що по даному кримінальному провадженню відсутні будь які докази саме злочинної змови обвинувачених на вчинення грабежу, а не іншого злочину. Суд не зазначив яке саме майно було викрадено та не перевірив чи є потерпілий власником господарства, з якого було викрадено майно.

Від прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_12 надійшло заперечення на апеляційну скаргу, згідно якого вирок є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга захисника безпідставною.

Згідно з вироком, 11 вересня 2019 року під час вживання спиртних напоїв, за місцем проживання ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 прослідували за ОСОБА_13 в будинок, а ОСОБА_14 залишився на подвір`ї. В цей час ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вирішили таємно заволодіти майном ОСОБА_13 .

Реалізуючи задумане, діючи за попередньою змовою, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 почали розбирати грубу у вказаному будинку, а саме: знімати металеві частини та виносити їх на подвір`я. В цей час їх дії були помічені потерпілим ОСОБА_13 , який спробував своїми усними вимогами, зупинить їх, однак останні застосували до ОСОБА_13 насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, від чого потерпілий втратив свідомість та впав на підлогу.

В подальшому ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , заволоділи зварювальним апаратом, який перебував у одній із кімнат будинку потерпілого. Після цього, ОСОБА_9 вирішив зняти супутникову антену, яка на була прикріплена до стіни будинку та коли забрався на дерев`яну драбину і почав її знімати був помічений іншим потерпілим ОСОБА_14 , який зайшов на подвір`я та став вимагати припинення протиправних дій останніх обіцяючи викликати поліцію.

ОСОБА_6 наблизився до ОСОБА_14 , який на той час тримав в руці належний йому мобільний телефон та завдав потерпілому декілька ударів по обличчю, від яких потерпілий втратив свідомість і впав на землю. Після цього ОСОБА_6 заволодів мобільним телефоном потерпілого ОСОБА_14 .

В подальшому ОСОБА_9 зняв супутникову антену, але залишив її на подвір?ї, однак зварювальний апарат забрав із собою, розпорядившись викраденим на свій розсуд.

ОСОБА_6 також покинув господарство ОСОБА_13 , але невдовзі був затриманий працівниками поліції.

Вислухавши доповідь судді, обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 , які підтримали подану захисником апеляційну скаргу в повному обсязі, прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону, судом першої інстанції при прийнятті рішення по даному кримінальному провадженню дотримано в повному обсязі.

Так, висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке вони засуджені, відповідають фактичним обставинам справи, що ґрунтуються на всебічному, повному та об`єктивному їх дослідженні, яким суд дав обґрунтовану і правильну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України.

Дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 186 КК України правильно кваліфіковані, як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Обвинувачений ОСОБА_6 свою вину, за пред`явленим обвинуваченням, визнав частково та пояснив, що він разом зі своїм знайомим ОСОБА_11 , дійсно 11 вересня 2019 року, в денний час за пропозицією ОСОБА_13 вживали алкоголь за місцем проживання останнього. Разом з ними вживав алкоголь і ОСОБА_14 . Через деякий час він завів ОСОБА_13 до будинку де розпочалася між ними сварка, а потім бійка. Він декілька разів ударив ОСОБА_13 , після чого останній впав на підлогу де і залишався там лежати, а він в одній з кімнат виявив та забрав зварювальний апарат який виніс на подвір`я, де на той час знаходився ОСОБА_9 , передав йому та повідомив, що даний зварювальний апарат він купив у ОСОБА_13 . Особисто ОСОБА_15 .Ґ. речей з господарства не викрадав, а потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_14 він не бив.

Обвинувачений ОСОБА_15 .Ґ свою вину за пред`явленим обвинуваченням не визнав та пояснив, що він разом з ОСОБА_6 розпивати алкоголь по місцю проживання ОСОБА_13 . В будинок заходив сам ОСОБА_6 . Він до будинку особисто не заходив. Потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_14 не бив. ОСОБА_6 з будинку виніс зварювальний апарат передав йому та повідомив, що купив. Він забрав апарат і пішов додому в с. Іваниця. Інших речей з господарства ОСОБА_13 він не викрадав.

Не зважаючи на позицію обвинувачених, з приводу фактичного не визнання вини у вчиненні грабежу, а лише у таємному викраденні майна, їх винуватість підтверджується безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, перевіреними судом першої інстанції та наведеними у вироку доказами.

Зокрема, потерпілий ОСОБА_13 підтвердив в суді, що 11 вересня 2019 року запросив ОСОБА_6 та ОСОБА_11 до будинку випити горілки. Після вживання спиртного останні почали розбирати у нього в хаті грубу. Більше нічого не пам`ятає, оскільки один з нападників його вдарив і він втратив свідомість, крім того був у стані сильного алкогольного сп`яніння.

Потерпілий ОСОБА_14 підтвердив показання ОСОБА_13 , пояснивши, що розпивали спиртне разом із ОСОБА_13 та ОСОБА_6 і ОСОБА_11 за місцем проживання ОСОБА_13 . В подальшому, він втратив свідомість і його привів до тями ОСОБА_16 . Коли отямився то виявилося, що у нього зник мобільний телефон. Після цього він зайшов до будинку та побачив, що на підлозі біля дивана лежав побитий у крові брат ОСОБА_13 .

Свої показання потерпілий підтвердив в ході слідчого експерименту 18 вересня 2019 року, та у присутності двох понятих наголосив, що 11 вересня 2019 року коли він входив до будинку свого брата ОСОБА_13 , хтось із хлопців, які напередодні вживали спиртні напої разом з ним та його братом ОСОБА_13 , наніс йому один удар кулаком у область обличчя, від якого він втратив свідомість. Прийшовши до тями, він виявив відсутність належного йому мобільного телефону, котрий він носив у чохлі на поясі.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв за основу, саме показання потерпілих, оскільки останні є логічними та підтверджується іншими матеріалами кримінального провадження,

Свідок ОСОБА_16 , підтвердив, що 11 вересня 2019 року проходивши поблизу господарства, яке належить ОСОБА_13 побачив, що на подвір`ї цього господарства лежить ОСОБА_14 . Заходячи до будинку в коридорі він зустрівся з ОСОБА_11 , який йому був раніше знайомий. ОСОБА_11 нічого не відповів та мовчки пішов з господарства. Зайшовши до будинку побачив, що на підлозі лежить ОСОБА_13 , а поряд з ним знаходився ОСОБА_6 якого він також знав. Біля лежачого ОСОБА_13 було дуже багато крові. ОСОБА_16 запитав у ОСОБА_6 що сталось із господарем будинку на що останній відповів, що ОСОБА_13 впав. Після цього ОСОБА_16 вийшов з будинку та пішов у своїх справах. По дорозі зустрів свого знайомого, який викликав швидку допомогу.

Показання потерпілих та свідка ОСОБА_16 стверджуються показаннями свідка ОСОБА_17 , який показав, що 11 вересня 2019 року отримав виклик у АДРЕСА_3 , у зв`язку із побиттям ОСОБА_13 . Коли зайшов до будинку побачив ОСОБА_13 із закривавленим обличчям, у останнього було виявлено дві рани з венозною кровотечею.

Свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що був присутнім під час проведення слідчого експерименту. Хто саме бив потерпілих він не бачив, але бачив у будинку на підлозі калюжу крові.

Таким чином, показання потерпілих та свідків є узгодженими між собою та послідовними, а тому суд першої інстанції, на думку колегії суддів, їх обґрунтовано взяв їх до уваги і поклав в основу вироку.

Факт заволодіння майном потерпілих стверджується і протоколом огляду місця події від 12 вересня 2019 року, згідно якого на подвір`ї господарства потерпілого ОСОБА_13 було виявлено полімерний мішок у якому знаходилось: 11 металевих кілець, дві металеві пічні плити, двоє дверцят до груби, 7 колісників.

Згідно протоколу огляду предмету від 12 вересня 2019 року, супутникова антена, була виявлена демонтованою та знаходилася на подвір`ї потерпілого ОСОБА_13 .

Факт заволодіння зварювальним апаратом також стверджується і протоколом огляду предмету від 12 вересня 2019 року, згідно якого зварювальний апарат потерпілого ОСОБА_13 був вилучений під час затримання, в порядку ст. 208 КПК України, у ОСОБА_11 .

Під час затримання, в порядку ст. 208 КПК України, у ОСОБА_6 були вилучені речі і на кофті маються нашарування речовини бурого кольору, у вигляді крапель; мається по всій площі передньої частини кофти, що підтверджено протоколом огляду предмету з фото таблицею до нього від 12 вересня 2019 року.

Згідно з протоколом огляду предмету з фото таблицею до нього від 12 вересня 2019 року, у ОСОБА_9 було вилучено речі і на мастеркі (куртка) чоловіча, на якій мається нашарування речовини бурого кольору;

В ході затримання ОСОБА_9 , в порядку ст. 208 КПК України, були вилучені бриджі, на яких мається нашарування речовини бурого кольору.

За висновками експертів походження слідів крові на одязі обвинувачених можливе від потерпілого ОСОБА_13 , що підтверджує факт нанесення тілесних уушкоджень потерпілому.

Згідно протоколів освідування особи від 12 вересня 2019 року, у потерпілого ОСОБА_14 виявлено тілесні ушкодження; у потерпілого ОСОБА_13 виявлені забійні рани лобної ділянки голови, забійна рана правої ушної раковини, обширна підшкірна посттравматична гематома обличчя.

Відповідно до висновку експерта № 321, ОСОБА_13 знаходився на стаціонарному лікуванні з 12 вересня 2019 року по 18 вересня 2019 року з діагнозом: множинні забійні рани обличчя, правої вушної раковини. Ушкодження у вигляді множинних забійних ран обличчя, правої вушної раковини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень;

Аналіз наведених доказів в їх сукупності з доказами, на які маються посилання у вироку суду, свідчить про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_9 «поза розумним сумнівом», саме у відкритому викраденні чужого майна вчиненому за попередньою змовою групою осіб та поєднаного з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров?я потерпілого.

Про попередню змову на вчинення злочину свідчить узгоджений характер дій обвинувачених, направлений саме на відкрите заволодіння чужим майном.

Таким чином, твердження апеляційної скарги адвоката про необхідність кваліфікації дій обвинувачених за ч. 2 ст. 185 КК України та ч. 1 ст. 125 КК України повністю спростовуються належним чином дослідженими доказами судом першої інстанції, оскільки докази, як усні так і письмові однозначно вказують, що потерпілі отримали як тілесні ушкодження так і лишилися свого майна виключно після спільного вживання алкогольних напоїв з обвинуваченими, а більш того кожен із потерпілих підтвердив факти намагання присікти незаконну діяльність обвинувачених і реакцію останніх на це. Беручи до уваги, що обвинувачені як відносно потерпілого ОСОБА_13 так і відносно потерпілого ОСОБА_14 застосували насильство і в результаті заволоділи майном, тому є безпідставним вимоги апеляційної скарги адвоката з приводу необхідності кваліфікації дій обвинувачених за іншими статтями КК України, а ніж зазначено в обвинувальному акті, тим паче, що запропонована прокурором кваліфікації в тому числі охоплює і склад злочину, передбачений ст. 125 КК України.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що судом не перевірялися дані чи належить домоволодіння потерпілому, є необґрунтованими, оскільки згідно облікової картки об?єкта погосподарського обліку на 2016 2020 роки та характеристики виконавчого комітету Вільшанської сільської ради домоволодіння в якому відбулася подія належить саме потерпілому ОСОБА_13 , а не іншій особи. Даних, що надані стороною обвинувачення документи не відповідають дійсності стороною захисту надано не було, а тому колегія суддів їх вважає достатніми для доведення факту належності господарства, саме потерпілому ОСОБА_13 .

Доводи сторони захисту про не дослідження судом вартості викрадено майна, колегія суддів вважає такими, що не відповідають дійсності, оскільки вказане питання досліджувалося судом, в тому числі було прийнято рішення про стягнення з обвинувачених вартості проведених експертиз, в тому числі і товарознавчих, однак оскільки цивільні позови потерпілими заявлені не були, майно потерпілим було повернуто в натурі і злочин стосувався саме відкритого викрадення майна із застосуванням насильства хоч і не небезпечного в момент спричинення та й ще за попередньою згодою, тому точна вартість майна, в даному випадку, ніяким чином негативно не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених. При цьому, вартість майна, яким заволоділи обвинувачені встановлена висновками експертиз і зазначена в обвинувальному акті.

Що стосується призначеного покарання, то колегія суддів вважає його справедливим.

Так, відповідно до ст. 50 і 65 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а при його призначенні суд повинен враховувати як ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу винуватого, так і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як зазначено у правовій позиції в постанові ВСУ від 04 квітня 2011 року у справі № 5-1кс11, норми Особливої частини КК мають базуватися на нормах Загальної частини цього Кодексу. Це спеціально зазначено законодавцем у ст. 65 КК України, в якій установлено загальні засади призначення покарання і згідно якої суд призначає покарання не тільки в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, і, зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом?якшують і обтяжують покарання, але й відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру, в тому числі й ті положення, що передбачені ч. 1 ст. 69 КК України, згідно яких, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов?язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально - вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

З кримінального провадження убачається, що призначаючи обвинуваченим покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким злочином, особи винних, які раніше неодноразово засуджувалися, зокрема, за тяжкі злочини, характеристики, як осіб, що хоч і є працездатними особами, однак офіційно ніде не працюють, відсутність пом?якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючої покарання обставини стан сп?яніння.

При визначенні виду і розміру кримінального покарання суд першої інстанції дотримався також і європейських стандартів кримінального судочинства, а саме принципів «nulla poena sine lege» (ніякого покарання без закону), закріпленого у ч. 1 ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, згідно якого «не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення», і «пропорційності», коли призначене особі покарання не повинно бути непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12).

Таким чином, зважаючи на характеризуючи дані на обвинувачених, що свідчать про стійке небажання стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів, наявність попередніх судимостей і відбування покарання як у виді позбавлення волі так і арешту, колегія суддів приходить до переконання, що при визначенні обвинуваченому ОСОБА_6 , з урахуванням ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, а обвинуваченому ОСОБА_11 , з урахуванням ст. 71 КК України, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення кримінального покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, в повній мірі врахував положення ст. 65 і 69 КК України, що знайшло своє відображення у вироку з наведенням відповідних мотивів, тому призначене обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_11 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, характеру й тяжкості вчиненого ними діяння, інформації про їх осіб, є справедливим за своїм видом і розміром, а також є необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів. При цьому, колегія суддів керується не лише національним законодавством щодо призначення кримінального покарання, а й враховує автономну концепцію поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може бути спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а будь - яких законних підстав для пом?якшення покарання не встановлено.

Таким чином, з урахуванням вище викладеного судом обґрунтовано не було застосовано положення ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченим покарання.

Розглянувши кримінальне провадження в межах заявлених апеляційних вимог колегія суддів вважає, що вирок суду є законним і обґрунтованим, підстави, передбачені ст. 409 КПК України, для його скасування відсутні, а тому апеляційні вимоги необхідно залишити, без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 409, 413, 419, КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Недригайлівського районного суду Сумської області від 26 лютого 2020 року відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженими ОСОБА_6 та ОСОБА_11 в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,