ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/28/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.355 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_8 на вирок Київськогорайонного суду м.Харкова від 18 березня 2016 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 18 березня 2016 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Капчагай Алма-Атинської обл., росіянина, громадянина України, який має вищу освіту, не працює, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судимого, не має реєстрації, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.
У відповідності зі ст.75 ч.1 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням та іспитовим строком 2 роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну міста мешкання та роботи.

Вказаним вироком встановлено, що У квітні 2012р. ОСОБА_13 , а в серпні 2012р. ОСОБА_10 для розвитку власної підприємницької діяльності позичили у раніше знайомого їм ОСОБА_7 грошові кошти. Так , в квітні 2012р., ОСОБА_13 , перебуваючи на території Молодіжного парку у м.Харкові, взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 69312 доларів США (що згідно з курсом Національного Банку України станом на 30.04.2012р. складало 557961,6 грн.) під 3,75% щомісячно за користування грошовими коштами, а ОСОБА_10 у серпні 2012 р. взяв у ОСОБА_7 у борг грошові кошти в сумі 30000 доларів США (що згідно з курсом НБУ станом на 31.08.2012 р. складало 239790грн.) під 3,55% щомісячно за користування грошовими коштами, про що ОСОБА_13 та ОСОБА_10 було складено письмову розписку. З часу надання ОСОБА_7 грошових коштів в квітні 2012 р. по липень 2015 р. ОСОБА_13 та ОСОБА_10 щомісячно, відповідно до раніше досягнутої домовленості, здійснювали виплати в погашення боргу, як в гривні, так і в доларах США, , про що ОСОБА_7 складались письмові розписки про отримання грошей та передавались ОСОБА_13 . Таким чином, станом на грудень 2014р. ОСОБА_13 спільно з ОСОБА_10 було повернуто частину грошового боргу.
В грудні 2014р., точної дати слідством не встановлено, ОСОБА_7 , висловлюючи невдоволення з приводу невеликих розмірів грошових коштів, які щомісячно надходили від ОСОБА_13 та ОСОБА_10 в рахунок погашення боргу, висунув до них вимогу щодо негайного повернення грошових коштів у сумі 20000 доларів США (згідно з курсом НБУ станом на 31.12.2014р. сума складала 314000грн.), а саме частини боргового зобов`язання згідно договору за квітень та серпень 2012р. При цьому ОСОБА_7 та невстановлені в ході досудового розслідування особи з грудня 2014 р. по липень 2015р., в телефонній розмові та в особистій розмові в ході зустрічей з ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , систематично погрожували останнім фізичним насильством у разі невиконання ОСОБА_13 та ОСОБА_10 забов`язань щодо повернення відповідної суми грошових коштів у встановлений ОСОБА_7 строк.
07.07.2015р. о 15.00 годині ОСОБА_7 призначив зустріч ОСОБА_13 та ОСОБА_10 на автомобільній стоянці за адресою: АДРЕСА_2 де, дізнавшись про те, що у них немає з собою суми 20000 доларів, повернення якої він вимагав , з метою залякування та створення уяви що реальності погроз, завдав ОСОБА_13 , один удар кулаком правої руки у грудну клітину чим спричинив останньому, згідно висновку судово-медичної експертизи №1710-С/15 від 08.07.2015р., синець на тулубі, що відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень , тобто вчинив насильство над потерпілими за попередньою змовою групою осіб з метою примушення до виконання їх цивільно-правових зобов`язань.

Не погодившись з рішенням районного суду захисник ОСОБА_8 , потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 подали на нього апеляційні скарги.

Заступник прокурора Харківської області ОСОБА_14 відмовився від поданої прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_15 апеляційної скарги.

В своїй апеляційній скарзі, з урахуванням уточнених апеляційних доводів та вимоги, захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок районного суду та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, захисник вказує на те, що в діях його підзахисний відсутній склад злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України.
ОСОБА_7 не завдавав потерпілому ОСОБА_9 удару в грудну клітину, а лише штовхнув його, після чого залишив місце зустрічі; досудовий розгляд проведено з порушення кримінального процесуального закону; надані суду докази не підтверджують вину ОСОБА_7 в пред`явленому обвинуваченні; вимоги обвинуваченого до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо повернення йому грошових коштів, які останні взяли у нього під розписку, були правомірним.
Крім того, як зазначає апелянт, обвинувальний акт, всупереч вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України, не містить всіх фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими, а також формулювання обвинувачення. Пред`явлене обвинувачення є неконкретним. Анкетні відомості стосовно ОСОБА_7 викладені в обвинувальному акті невірно, що було також продубльовано в оскаржуваному вироку.
Захисник ОСОБА_8 в своїх апеляційних доводах також посилається на те, що під час судового розгляду стороні захисту було відмовлено у виклику свідка ОСОБА_16 , який був очевидцем передачі грошових коштів в офісі по проспекту Героїв Сталінграду; судом безпідставно визнано допустимим доказам звукозапис телефонних розмов потерпілого ОСОБА_9 з невстановленою особою « ОСОБА_17 »; не надана належна оцінка показанням потерпілого ОСОБА_9 ; в розсекречених матеріалах за результатами негласних слідчих дій відсутній аудіозапис розмови ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в день затримання обвинуваченого; судом при ухваленні судового рішення не вирішено долю розписок потерпілих про боргові зобов`язання перед обвинуваченим.

Потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в своїх апеляційних скаргах, апеляційні доводи та вимога яких є фактично тотожними, просять вирок районного суду скасувати у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст.355 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Речові докази: аудіо-відео носії за результатами оперативно-розшукових дій, зберігати в матеріалах справи. Судові витрати за проведення судово-фоноскопічної експертизи стягнути з обвинуваченого в розмірі 1536, 00 грн. на користь держави.
В обґрунтування своїх вимог потерпілі посилаються на те, що встановленні під час судового розгляду фактичні обставини кримінального провадження вказують на соціальну небезпечність ОСОБА_7 та його небажання стати на шлях виправлення.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту в повному обсязі, а також думку прокурора, щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного вироку, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 , потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Статтею 370 КПК України передбачено, що вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні докази, давши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.
Колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами захисника щодо необхідності скасування вироку районного суду стосовно ОСОБА_7 і закриття кримінального провадження, оскільки відсутні об`єктивні підстави для цього.
Зокрема, твердження сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, спростовуються об`єктивними даними, які суд встановив під час судового розгляду, досліджуючи показання потерпілих та свідків за цим кримінальним провадженням, а також відомості, зазначені в письмових доказах: у розписках ОСОБА_7 від 05.03.2015р., 11.06.2014р., 14.02.2013р., 09.02.2015р., 24.12.2014р., 05.12.2014р., 06.11.2014р., 06.10.2014р., 05.09.2014р., 06.08.2014р., 14.01.2015р. (т.1 арк.39-51, 110; у висновку експерта №1710-С/15 від 08.07.2015 року потерпілого ОСОБА_13 (т.1 арк.102; у протоколі за результатами здійснення негласних слідчих дій від 29.07.2015 р. (т.1 арк.127-129); у протоколі огляду місця події від 01.08.2015 р., під час якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Нокіа» із сім-картою та мобільний телефон «Самсунг» моб. № НОМЕР_1 (т.1 арк.143); у протоколах від 20.08.2015 р. за результатами здійснення негласних слідчих дій (т.1 арк.208-213); даними, які містяться на відео-аудіо носіях , за результатами здійснення негласних оперативно-розшукових дій де зафіксована зустріч ОСОБА_7 з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 (т.1 а.с.214); у висновку експерта №138 від 14.09.2015р. (т.1 а.с.226-235); даними, які містяться у протоколі огляду предметів від 23.09.2015р. (т.1 а.с.312-313).; даними з Дзержинського районного суду м.Харкова про те, що згідно програми документообігу в період з 2012 року по вересень 2015 року ОСОБА_7 з позовом до ОСОБА_13 та ОСОБА_20 з приводу повернення суми боргу не звертався ( т.1а.с.274).

Суд під час судового розгляду цього кримінального провадження ретельно допитав потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_10 .
Так, потерпілий ОСОБА_13 в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснив, що в березні 2012р. він зайняв гроші у ОСОБА_7 у розмірі 557961,6грн. під 3,75%. В грудні 2014р. вони мали зустріч з ОСОБА_7 , щодо умов повернення позики. ОСОБА_7 приїхав з незнайомими людьми, які погрожували, йому ( ОСОБА_13 ) , обіцяли вивезти до лісу та звести рахунки. Наступного разу вони зустрілися в офісі. ОСОБА_7 приїхав зі своїм знайомим ОСОБА_21 . ОСОБА_7 погрожував та казав, щоб вони продавали майно , внутрішні органи для забезпечення можливості повернення йому боргу. Вони з ОСОБА_10 перерахували йому гроші. Наступного разу ОСОБА_7 приїхав до їх офісу з незнайомими людьми кавказької національності , які поводили себе агресивно . ОСОБА_7 знов погрожував йому та ОСОБА_10 , казав що, кавказці приїхали з ним та вирішують його проблеми з повернення грошей. Після цього вони з ОСОБА_10 звернулися до правоохоронних органів. В подальшому йому зателефонувала з російського номеру особа яка назвалася ОСОБА_22 та вимагала віддати ОСОБА_7 100000 доларів США. При наступній зустрічі ОСОБА_7 вдарив його у груди , погрожував. Зважаючи на характер погроз він відвіз родину на дачу та вирішили з ОСОБА_10 звернутися до правоохоронних органів.
Потерпілий ОСОБА_10 надав в районному суді показання про те, що у 2012р. вони з ОСОБА_13 взяли у Колеснікова 100000,0 доларів США під 3,5 % щомісяця. Наприкінці 2012р. підійшов строк повернення позики . За домовленістю з ОСОБА_23 строк дії договору було пролонговано. У 2013 р. стався кризис. Вони домовилися з ОСОБА_7 про повернення щомісяця не менш 10000,0грн. У лютому 2014р. ОСОБА_23 приїхав на зустріч до офісу зі своїм знайомим ОСОБА_24 та вимагав повернення всієї суми боргу. ОСОБА_23 пропонував продати майно, нирку. Їм погрожували вивезти до лісу та закопати живцем. Вони запропонували ОСОБА_23 перерахувати гроші на картку, на що він погодився. Ними було перераховано йому близько 10000,00 грн. Наступного разу ОСОБА_23 під`їхав з людьми кавказької національності, сказав, що це його родичі. Вони погрожували, були агресивно налаштовані. Особа та ім`я ОСОБА_22 телефонував та вимагав повернути гроші у розмірі 100000 доларів США. Погрожував, що вивезе їхні сім`ї як заручників. На наступну зустріч ОСОБА_23 приїхав з незнайомою людиною. Вони з ОСОБА_13 привезли 2000,0грн. Колесніков ударив ОСОБА_13 у груди , забрав гроші, сказав, що забирає їх у відшкодування витрат на пальне. Вони з ОСОБА_13 пропонували вирішити спір у судовому порядку, проте ОСОБА_7 сказав, що не має такого наміру та звернеться до людей , які в будь- якому випадкуотримають з них гроші.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1710-С/15 від 08.07.2015 року у потерпілого ОСОБА_13 має місце синець на тулубі, який утворився від дії тупого твердого предмету та міг бути заподіяний у строк (07.07.2015 року), який зазначений оглянутим. За ступенем тяжкості це легке тілесне ушкодження.

Крім того, свідок ОСОБА_25 під час його допиту в суді першої інстанції пояснив, що потерпілих він знає як орендарів приміщення офісу, де він є охоронцем. Навесні 2015р. до нього звернулися 4 незнайомих осіб, один з яких слов`янської зовнішності, інші особи кавказької національності . Вони спитали за ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . Розмова відбувалася з приводу якось грошової вимоги. Вони вели себе агресивно, стали погрожувати. ОСОБА_18 та ОСОБА_19 заскочили за двері. На їх прохання він заблокував двері. Незнайомці намагалися відкрити двері і пройти до приміщень офісу , але він їх не пропустив.
Свідок ОСОБА_26 в суді надав показання про те, що він працював з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . У квітні 2012р. він був свідком при отриманні ними займу від ОСОБА_23 у розмірі 550000 грн. У лютому 2015р. він був свідком при розмові ОСОБА_23 з ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , в якій ОСОБА_7 вимагав повернення грошей. Зустріч відбувалася в офісі. Йому відомо, що гроші поверталися ОСОБА_7 . ОСОБА_7 вимагав для забезпечення остаточного розрахунку продажу ними квартир.
Допитаний в районному суді свідок ОСОБА_27 пояснив, що на прохання ОСОБА_7 , який є його родичем , вони разом двічі їздили на зустріч з ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , які винні були гроші. ОСОБА_7 говорив йому про те, що звертався до осіб кавказької національності з метою примушення потерпілих до повернення грошей . Йому також відомо, що потерпілі не відмовлялися від повернення боргу, періодично віддали борг частинами;
З показань свідка ОСОБА_28 вбачається, що останньому відомо від ОСОБА_7 про те, що він позичив ОСОБА_13 та ОСОБА_10 близько 100000 доларів США . Одного разу на прохання ОСОБА_7 він приїздив з ним на своїй машині на стоянку біля місця роботи ОСОБА_13 та ОСОБА_10 за грошима, які ті були винні ОСОБА_7 .
Потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_28 і ОСОБА_27 були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідома неправдивих показань.

Відповідно до даних, що і містяться у розписках ОСОБА_7 від 05.03.2015р., 11.06.2014р., 14.02.2013р., 09.02.2015р., 24.12.2014р., 05.12.2014р., 06.11.2014р., 06.10.2014р., 05.09.2014р., 06.08.2014р., 14.01.2015р. вбачається, що потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_10 продовж 2012-2015рр. повертали йому частками грошові кошти.
Згідно відомостей протоколів за результатами здійснення негласних слідчих дій від 29.07.2015р. та від 20.08.2015 р. , ОСОБА_7 в період з 07.07.2015 р. по 23.07.2015 р., а також з 21.06.2015р. по 23.07.2015 р. вимагав від ОСОБА_13 повернення йому грошових коштів і погрожував йому фізичним насильством за допомогою сторонніх осіб.
Судом першої інстанції під час судового розгляду також дослідженні відео-аудіо носії інформації за результатами здійснення негласних оперативно-розшукових дій, на яких зафіксована зустріч ОСОБА_7 з ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , під час якої ОСОБА_7 згадує Асламбека, як особу, за якою він звертався за допомогою про повернення грошей. Під час зустрічі 07.07.2015р. Колесніков завдає удар ОСОБА_13 та забирає 2000,00 грн. на пальне .
Відповідно до висновку експерта №138 від 14.09.2015 р., зразки голосу, надані на дослідження, та відображені на електронних носіях від 06.07.2015р. та 23.07.2015р належать ОСОБА_7 ; зразки голосу, надані на дослідження та зафіксовані у змісті розмов у двох протоколах за результатами здійснення негласних слідчих (розшукових дій), належать ОСОБА_7 та відображені на електронних носіях від 20.07.2015р. та 23.07.2015р.; ознак монтажу запису не виявлено.
З протоколі огляду предметів від 23.09.2015р. вбачається, що диск зеленого кольору з надписом «ValuePack by Traxdata 16x DVD+R», на якому знаходиться папки: «Видео вход Колесникова+Асламбек», «Диктофон Асламбек», «Запись Колесникова», файл «заявление», файл «угрозы по росийским номерам». При відкритті папки: «Видео вход Колесникова+Асламбек» виявлена інформація стосовно того, що 07.05.2015 року о 10.26 годин до будівлі під`їхав автомобіль «джип» чорного кольору, з якого вийшли три чоловіки та стали підійматися по сходах будівлі. Одночасно, з іншого боку, підійшов ОСОБА_7 та став також підійматися по сходах, після чого вищевказані особи зайшли до приміщення коридору. ОСОБА_29 став розмовляти по стаціонарному телефону, після чого три чоловіка, що зайшли разом з ним, вийшли з приміщення. З приміщення будівлі до коридору вийшли два чоловіка ( ОСОБА_13 та ОСОБА_10 ), ОСОБА_7 став з ними спілкуватися, та одночасно відкрив вхідні двері, що ведуть до приміщення, , запрошуючи своїх супутників зайти до приміщення. У цей час ОСОБА_13 та ОСОБА_20 швидко покинули коридор та закрили за собою двері, що ведуть до приміщення будівлі. До коридору зайшов чоловік (з числа тих, що заходили разом з ОСОБА_7 ), став смикати двері, що ведуть до приміщення, однак вони були зачинені, після чого чоловіки пішли. У папці «Диктофон Асламбек», йде розмова двох чоловіків, один з яких назвався ОСОБА_22 . Асланбек у розмові вимагає у співрозмовника ( ОСОБА_13 ) повернення грошей, що він брав у борг у ОСОБА_7 . У папці «Запись Колесникова» йде розмова між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 щодо повернення боргу.

Апеляційні доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_7 спричинив удар потерпілому ОСОБА_13 лише на ґрунті особистих неприязнених відносин, на переконання колегії суддів, з урахуванням сукупності досліджених доказів та всіх фактичних обставин справи (наявність між обвинуваченим та потерпілими цивільно-правових зобов`язань; неодноразові погрози з боку обвинуваченого, в тому числі із залученням інших осіб, які не встановленні під час досудового розслідування про застосування до потерпілих насильства у разі невиконання останніми взятий на себе зобов`язань), - є безпідставними та є спробую уникнути обвинуваченим справедливого і необхідного покарання за вчинений злочин.
Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ст.355 КК України, є суспільні відносини, що забезпечують додержання нормативно встановленого порядку виконання цивільно-правових зобов`язань, а додатковим - суспільні відносини, що забезпечують здоров`я, особисту волю, безпеку, недоторканість особи, її власність. При цьому суб`єкт злочину діє з прямим умислом, тобто усвідомлює, що вимагає виконання чи невиконання договору, угоди чи іншого цивільно-правового зобов`язання з погрозою насильства над потерпілим або його близькими родичами, пошкодження чи знищення їх майна за відсутності ознак вимагання, і бажає так чинити. Мотиви й мета можуть бути різними і на кваліфікацію не впливають.
Згідно матеріалів судового провадження та звукозаписів судових засідань від 07.10.2015 року, 30.10.2015 року, 23.11.2015 року, 08.12.2015 року, потерпілі ОСОБА_13 та ОСОБА_10 , а також свідки ОСОБА_26 , ОСОБА_28 і ОСОБА_27 надавали в суді першої інстанції пояснення, які узгоджуються між собою та з вищенаведеними доказами, що досліджені в суді першої інстанції та яким судом надана належна та обґрунтована оцінка в оскаржуваному обвинувальному вироку (т.2 арк.46-48, 52-53, 64-68, 74-77, диск, закріплений на обкладинці в т.2).
Отже, версія та доводи захисника ОСОБА_8 про незгоду з оскаржуваним вироком суду першої інстанції стосовно ОСОБА_7 , а також щодо суперечливості та відсутності достовірних доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні ним злочину за ч.2 ст.355 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту в цій частині.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вмотивованого та обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 355 КК України, а саме примушення до виконання цивільно-правових зобов`язань з погрозою насильства над потерпілими, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я.

Крім того, під час досудового розслідування за заявою потерпілого ОСОБА_13 від 03.06.2015 року до матеріалів цього кримінального провадження було долучено DVD-R диск із відеозаписом від 07.05.2015 року та аудіозаписами від 29.05.2015 року, який, згідно протоколу огляду предметів від 23.09.2015 року, був в подальшому оглянутий за участю двох понятих. Будь-яких зауважень щодо проведення цієї слідчого дії від понятих не було (аррк.28, 312-313, 314 т.1).
Апелянтом не зазначено в своїх апеляційних доводах та не вказано стороною захисту під час апеляційного розгляду інших підстав, що могли свідчити про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в тому числі ст.ст. 104, 223, 237 КПК України, при проведенні огляду предметів від 23.09.2015р., а саме диску зеленого кольору з надписом «ValuePack by Traxdata 16x DVD+R»,, які б тягнули за собою визнання протоколу цих слідчих дій недопустимими доказами.

Щодо незаконності 01.08.2015 року проведення обшуку за місцем мешкання обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів вважає ці апеляційні доводи захисника також безпідставними, з наступних підстав.
Як вбачається з відомостей матеріалів кримінального провадження, прокурор прокуратури Київського районну м. Харкова ОСОБА_15 звернулася до Київського районного суду м.Харкова із клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку в приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_3 , де фактично мешкає ОСОБА_7 (арк.120-123 т.1).
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 29.07.2015 року клопотання прокурора ОСОБА_15 про проведення обшуку задоволено та надано дозвіл на проведення обшуку
Захисником також не наведено в своїй апеляційній скарзі та не зазначено під час апеляційного розгляду, які саме порушення вимог кримінального процесуального закону були порушенні у будинку АДРЕСА_3 . Строк дії ухвали встановлено до 24 год. 00 хв. 12.08.2015 року (арк.124-125 т.1).
Згідно відомостей протоколу обшуку від 01.08.2015 року, слідча дія проведена в строки та за адресою, що встановлені та зазначені в ухвалі слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 29.07.2015 року, за участю двох понятих та інших осіб, в тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 . Ці особи своїх зауважень до протоколу слідчої дії не вносили. Під час обшуку у будинку обвинуваченого було виявлено та вилучено оригінали та копії розписок потерпілих, на які в подальшому ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 05.08.2015 року було накладено арешт (арк.144-148, 180-181 т.1).
За таких обставин, доводи захисника про незаконність проведення обшуку за адресою місця мешкання обвинуваченого ОСОБА_7 : АДРЕСА_3 , - є необґрунтованими та суб`єктивним.

Посилання апелянта на те, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення, чим порушено право обвинуваченого на захист, на думку колегії, є безпідставним, оскільки відповідно до правового висновку, що міститься в постанові № 5-328кс16 від 24.11.2016 року Верховний Суд України, важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. Фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому, правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист.
Крім того, в цьому судовому рішенні зазначений правовий висновок Верховного Суду України про те, що в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі.
За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими доводи захисника про відсутність в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 формулювання обвинувачення, так як зі змісту цього процесуального рішення (т.2 арк.1-4), ОСОБА_7 , обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.355 КК України, тобто у примушуванні до виконання цивільно-правових зобов`язань з погрозою насильства над потерпілими, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, що не є небезпечним для життя і здоров`я, за обставин, що встановленні під час досудового розслідування.
Тобто, в обвинувальному акті щодо ОСОБА_7 , то наведені в ньому фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Так, кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ч.2 ст.355 КК України, відповідно до класифікації за ст.12 КК України, є нетяжким злочином, обвинувачений раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
Відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, судом не встановлено.
Апеляційні доводи потерпілих про зайву м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України та пов`язане з цим апеляційне прохання щодо ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції, на думку колегії суддів, - є безпідставними, оскільки згідно відомостей кримінального провадження та поданих апеляційних скарг ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , об`єктивно відсутні нові обставини, які обтяжують призначене покарання та вказують на його невиправдану м`якість і несправедливість.
Крім того, питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414 КПК України, які передбачають повноваження суду апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к).
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Колегія суддів враховує фактичні обставини кримінального провадження; ступінь тяжкості та суспільного небезпечності вчиненого кримінального правопорушення; відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину; матеріали судового провадження не містять негативних відомостей про особу обвинуваченого; ОСОБА_7 має на утриманні двох неповнолітніх дітей; відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 можливе без реального відбуття ним покарання у виді позбавлення волі, але із встановленням іспитового строку 2 роки, з покладенням на нього обов`язку, передбаченого п.2 ч.1 ст.76 КК України.
Крім того, як зазначають потерпілі в своїх апеляційних скаргах, вони не пред`являли до обвинуваченого цивільного позову щодо стягнення з нього завданої моральної шкоди та мають намір це зробити в подальшому в порядку цивільного судочинства.
Отже, апеляційні вимоги потерпілих про призначення обвинуваченим більш суворого покарання та без застосування положень ст.75 КК України, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Київськогорайонного суду м.Харкова від 18 березня 2016 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді