ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/1143/21 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
з секретарем - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

в режимі відеоконференції захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ,-,-

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу та визначення розміру застави, задоволено клопотання прокурора, продовжено ОСОБА_8 строк тримання під вартою 20.01.2021 року.
Не погодившись з ухвалою суду, захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року скасувати, відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Захисник посилається на те, що прокурором не доведено обгрунтованості підозри, наявності ризиків та неможливості застосування іншого запобіжного заходу. Зазначає, що досудове розслідування здійснює 11 осіб, процесуальне керівництво здійснюють 14 працівників Офісу Генерального прокурора, у зв`язку з чим можливо стверджувати про значний обсяг проведених слідчих дій, в тому числі і допитів свідків, що зменшує ризик впливу на них. Вилучено речі та документи, що перебувають на зберіганні в органу досудового розслідування та доступ обвинуваченого до яких виключений. Обвинувачений незаконно обмежується у праві на побачення зі своїми рідними. Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вважає, що необхідність у продовженні строку тримання під вартою не доведена.

Вислухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, якиа заперечувала проти її задоволення, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 цієї статті.

У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини, термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. При цьому, при вирішенні питання щодо продовження запобіжного заходу суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. На підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Надаючи оцінку настання ризиків, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Органами досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 14 ч. 4, ч. 5 ст. 27 п.п. 1, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України, який є особливо тяжким злочином.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість посилання сторони обвинувачення на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , який був спрямований проти життя двох осіб, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний значний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих. Даних про наявність у обвинуваченого законних джерел заробітку суду не надано, наявність у нього дружини, матері та дитини з особливими потребами не мінімізують встановлених ризиків. Як вбачається зі змісту матеріалів, наданих суду, до кримінального правопорушення причетні інші особи, які на даний час не встановлені, а враховуючи, що потерпілі є громадянами Грузії та обвинувачений відповідно до обвинувального акту влаштовував зустрічі ОСОБА_9 з іншим фігурантом на території Грузії, не виключена можливість обвинуваченого переховуватися від суду, в тому числі і залишити межі України у випадку застосування більш м`якого запобіжного заходу, здійснювати вплив на інших учасників та фігурантів справи. У клопотанні прокурор вказує, що ОСОБА_8 діяв спільно з іншими особами, досудове розслідування щодо яких здійснюється в іншому кримінальному провадженні та не завершене, перебуваючи на волі може координувати спільні дії щодо приховування слідів злочину. Крім того, як зазначено в оскаржуваній ухвалі, судовий розгляд кримінального провадження не розпочатий, свідки не допитані, докази судом не досліджені.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зазначене, небезпідставними є твердження сторони обвинувачення щодо можливості обвинуваченого вчинити дії, які перешкодять подальшому кримінальному провадженню.
Сторона захисту вважає, що в даному випадку не доведено обгрунтованості підозри, проте прокурор, як сторона обвинувачення у кримінальному провадженні, реалізуючи свої процесуальні повноваження під час судового розгляду на власний розсуд враховує наявність встановлених та доведених фактичних обставин на підставі отриманих ним доказів під час досудового розслідування. Оцінку доказів суд першої інстанції надасть в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного судового рішення відповідно до вимог ст.94 КК України, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів.
Апеляційні доводи захисника щодо кількості слідчих та прокурорів у кримінальному провадженні, щодо вилучених речей та документів з урахуванням обсягу обвинувачення не спростовують ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а застосування більш м`якого запобіжного заходу в даному випадку не буде достатньою гарантією для їх запобігання. Забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та розгляд кримінального провадження можливо шляхом продовження строку тримання його під вартою. Захисник вказує на протиправне обмеження обвинуваченого в праві на побачення з рідними, а саме дружиною та донькою. Проте питання щодо надання дозволу на побачення не є предметом розгляду в даному провадженні. Суд першої інстанції висловив свою позицію щодо доводів захисника з приводу нібито незаконного тримання під вартою з 19.05.2020 року до 25.06.2020 року, з якою погоджується апеляційний суд.

З огляду на зазначені для даного провадження обставини, колегією суддів будь-яких порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді