УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 730/213/19
провадження № 51-4271ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 червня 2020 року у кримінальному провадженні № 0000407 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Високе Борзнянського району Чернігівської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 липня 2018 року приблизно 18:00, перебуваючи на території ТОВ «Поліський комбінат хлібопродуктів» (вул. Шкільна 1-А у с. Велика Доч Борзнянського району Чернігівської області), умисно наніс п`ять ударів дерев`яною палицею в голову, руки та ноги, а також тулуб ОСОБА_6 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 09 червня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого через суворість, просить судові рішення щодо його підзахисного змінити, пом`якшити йому покарання і призначити ОСОБА_4 покарання у виді виправних робіт.
На обґрунтування касаційних вимог захисник зазначає про неврахування судом в повній мірі при призначенні ОСОБА_4 покарання обставин на які суд послався у вироку, а саме те, що вчинений засудженим злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості, відсутність відомостей про притягнення останнього до адміністративної відповідальності, перебування на його утриманні трьох дітей, наявність постійного місця проживання, роботи та визнання ним цивільного позову і своєї вини. Також захисник вказує й про те, що на утриманні ОСОБА_4 у дійсності перебуває чотири дитини і дружина, які залишились без його матеріального забезпечення. Крім того, судом залишено поза увагою те, що санкція статті, за якою засуджено ОСОБА_4 , передбачає м`якше покарання, зокрема виправні роботи. ОСОБА_5 стверджує, що вказані обставини суди не врахували і призначили покарання у виді позбавлення волі та на строк, наближений до максимальної межі.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 122 КК, Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину (середньої тяжкості), особу засудженого, який не вперше притягується до кримінальної відповідальності, не притягувався до адміністративної відповідальності, не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, визнання засудженим своєї вини. Також судом було враховано, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність обставин, що його обтяжують рецидив злочинів і вчинення злочину щодо особи похилого віку. Разом з тим зважив суд при призначенні ОСОБА_4 покарання і на позицію потерпілого, який просив призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк два роки.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину через суворість, які за змістом аналогічні доводам, викладеним захисником у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції суд перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, в частині призначення засудженому покарання, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши при цьому належні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.
Так, обґрунтовуючи свій висновок, апеляційний суд у рішенні зазначив, що перебування на утриманні засудженого дітей, офіційне працевлаштування ОСОБА_4 , наявність у нього міцних соціальних зв`язків, відсутність скарг та його ставлення до вчиненого не є достатніми для пом`якшення йому покарання.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду й розміру призначеного засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості.
Таким чином, Верховний Суд вважає, що за обставин цього кримінального провадження покарання, призначене ОСОБА_4 , є законним, справедливим та співмірним характеру та способу вчинених дій (нанесення п`яти ударів, зокрема в голову особі похилого віку ОСОБА_6 ). При цьому невизнання засудженим кількості ударів свідчить про його бажання уникнути справедливого покарання.
Отже, Верховний Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість, оскільки призначення покарання у виді позбавлення волі на строк два роки буде достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій, умотивованість їх висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_4 покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Бахмацького районного суду Чернігівської області від 11 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 09 червня 2020 року.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3