Ухвала
Іменем України
26 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 320/13072/13-к
провадження № 51-4919 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 липня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,
встановив:
За вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року ОСОБА_5 визнано невинуватою і виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК України). Цивільний позов прокурора залишено без розгляду. Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 13 липня 2020 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року стосовно ОСОБА_5 без змін.
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга прокурора ОСОБА_4 , в якій він просить скасувати судові рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, прокурор вказує на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), оскільки суд дав неправильну оцінку дослідженим доказам, що мало наслідком незастосування до обвинуваченої ч. 2 ст. 364 КК України, а ухвала суду апеляційної інстанції не містить підстав, з яких апеляційну скаргу залишено без задоволення, що є порушенням ст. 419 КПК України. Крім того, в апеляційному суді не були повторно допитані свідки, що не дало апеляційному суду можливості надати оцінку їх свідченням.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи касаційної скарги прокурора, якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.
Оцінюючи доводи касаційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів виходить з наступного.
Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції, зазначив, що суд першої інстанціївірно встановив фактичні обставини кримінального провадження на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів та прийшов до обґрунтованого висновку про ненадання суду стороною обвинувачення допустимих, належних та достатніх доказів, які б підтверджували, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 364 КК України, в якому обвинувачується ОСОБА_5 . При цьому на думку апеляційного суду, докази винуватості ОСОБА_5 , на які посилалася сторона обвинувачення, перевірені судом першої інстанції у відповідності до положень ст. 86, 87, 94 КПК України з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку судом першої інстанції були допитані, зокрема свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , зміст показань яких детально викладений у вироку. Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що суд першої інстанції чітко навів надані допитаними у суді свідками показання, які повністю відповідають свідченням наданим у судових засіданнях. Крім того, жодного спотворення наведених у вироку свідчень, судом апеляційної інстанції не було встановлено.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора в частині порушення принципу безпосередності дослідження обставин судом апеляційної інстанції, а саме нездійснення повторного допиту свідків у суді апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції зазначає наступне.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода прокурора із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

При цьому, апеляційним судом було зазначено, що клопотань відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України прокурором не заявлено, а тому оскаржуване рішення було переглянуто в межах доводів апеляційної скарги прокурора, що відповідає положенню ч. 1 ст. 404 КПК України.
Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Таким чином, на переконання колегії суддів касаційного суду, під час апеляційного розгляду, суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них вичерпну відповідь, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
В той же час, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність які перешкодили чи могли перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 413 КПК України, а відтак й необхідності скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги прокурора, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 червня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 13 липня 2020 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ій ОСОБА_3