Провадження № 11-кп/824/2594/2020 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
___________________________________________________________________
У Х В А Л А
іменем України
10 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , -
В С Т А Н О В И Л А:
26.05.2020 року під час судового засідання в порядку ст. 331 КПК України судом на обговорення сторін поставлено питання доцільності подальшого застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Прокурор ОСОБА_6 вважав за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , у виді тримання під вартою, обґрунтовуючи свою позицію тим, що підстав для зміни або скасування запобіжного заходу ОСОБА_8 не вбачається, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігти існуючим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 діб, тобто до 25.07.2020 року включно.
Не погоджуючись з даною ухвалою, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати по відношенню до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. Ухвалу суду вважає такою, що винесена з грубим порушенням вимог ст. 370 КПК України, що призводить до подальшого тривалого (вже понад 2,5 років) тримання ОСОБА_8 під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор».
Заслухавши доповідь судді, пояснення адвоката, який підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Рішенням Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 4-р/2019 року у справі за конституційною скаргою ОСОБА_9 було вирішено визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.
Чинним КПК України не передбачено процедуру апеляційного оскарження такої категорії ухвал. Згідно з ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.
За таких обставин захисник обвинуваченого має право на оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 26.05.2020 року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.
Проте, апеляційний суд позбавлений можливості дослідити матеріали кримінального провадження, оскільки воно знаходиться на розгляді по суті в суді першої інстанції.
Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
На підставі наведеного, ухвалою Київського апеляційного суду від 03.07.2020 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 та ухвалою апеляційного суду від 13.07.2020 року провадження призначено до розгляду.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо незаконності ухвали суду першої інстанції про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , колегія суддів приходить до наступного.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.
Положеннями ч. 3 ст. 331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Як вбачається з ухвали, суд першої інстанції при прийнятті рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 врахував положення вищенаведених норм процесуального закону та дійшов вірного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК.

Так, під час вирішення питання доцільності продовження застосування запобіжного заходу обвинуваченому, суд встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, а тому суд прийшов до висновку про доцільність збереження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Таким чином, враховуючи зазначені обставини, конкретні обставини справи та особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про існування у обвинуваченого ОСОБА_8 ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились.
Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії особливо тяжких кримінальних правопорушень, за яке законом передбачено покарання до дванадцяти років позбавлення волі, обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину, що посягає на власність осіб в особливо великих розмірах, вчиненого групою осіб, дані про особу обвинуваченого, а також судом враховано ті обставини, що обвинувачений володіючи відповідними зв`язками, може незаконно впливати на свідків в даному провадженні з метою зміни останніми показань, також зазначено, що обвинувачений має реальну можливість виїхати за межі України, або на територію тимчасово їй не підконтрольну, так як зареєстрований в АДРЕСА_1 , також суд враховує вік та їх стан здоров`я, який не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення. Зазначені обставини підтверджують на даному етапі провадження у справі потребу в подальшому триманні обвинувачених під вартою, які суд оцінює у сукупності з іншими наведеними даними.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із застосуванням відповідного розміру застави, оскільки відсутні підстави вважати, що інші, менш суворі, запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України.
Посилання апелянта, на ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_8 вже протягом тривалого часу перебуває під вартою без зміни йому запобіжного заходу на більш м`який із розміром застави, яка є непомірно великою, є необґрунтованими.
Так, частиною 5 ст. 9 КПК України визначено, що кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Прецедентне право Європейської конвенції з прав людини сформулювало підстави, за наявності яких допускається безперервне тримання особи під вартою.
До цих підстав віднесені: наявність ризику, що обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень (Tiron v. Romania, § 37; Smirnova v. Russia, § 59; Piruzyan v. Armenia, § 94).
Окрім того, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.
ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, на переконання суду продовжують існувати реальні ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_8 може здійснити спробу переховуватися від суду або незаконно вплинути на інших учасників провадження.
Виходячи з високих стандартів охорони загальносуспільних прав та інтересів, з урахуванням високого ступеня суспільної небезпеки інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до його особистої свободи, встановлені судом першої інстанції обставини є достатніми для прийняття подальшого застосування щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Водночас, у відповідності до положень ч. 3 ст. 183 КПК України суд першої інстанції , оцінивши в сукупності тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 , дані про його особу, матеріальний та стан його здоров`я, наявність утриманців, визначив альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 2260 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 4750520 грн., яка є наближеною до розміру шкоди, визначеної відповідно до обвинувачення та цивільного позову, заявленого потерпілим, та буде співмірною з існуючими в кримінальному провадженні ризиками і в разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.
Доводи захисника обвинуваченого щодо зміни запобіжного заходу на особисте зобов`язання, є безпідставними, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на підставі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів в ухвалі мотиви.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, у виді особистого зобов`язання, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів за наслідками їх розгляду вважає необхідним вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 26 травня 2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 - без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: