Номер провадження: 11-кп/813/1923/20
Номер справи місцевого суду: 509/2555/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2020 року, постановлену під час судового розгляду кримінального провадження №0002459, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2018 року, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за п.6 ч.2 ст.115 КК України, -

установив

Ухвалою Білгород-Днітровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2019 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за п.6 ч.2 ст.115 КК України продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 25.07.2020 року.

Рішення суду мотивоване тим, що враховуючи наявність обвинувачення, тяжкість покарання, а саме те, що злочин, який інкримінує обвинувачення відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічним позбавленням волі, враховуючи його вік та задовільний стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, те, що обвинувачений має постійне місце проживання на території смт. Сергіївка, враховуючи розмір майнової шкоди у завданні якої обвинувачується ОСОБА_7 , а також те, що на даний час по кримінальному провадженню не допитані обвинувачений, потерпілі, свідки, те, що обвинувачений проживає у одному населеному пункті з потерпілими, свідчить про те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює запобігання ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України. Крім того будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.
На дану ухвалу захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржену ухвалу скасувати, постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби за місцем його реєстрації та проживання.

Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що:

-ризики на які посилається суд в оскаржуваному рішенні відсутні, обвинувачення є необґрунтованим;

-відсутність ризиків підтверджується тим, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, має на утриманні матір похилого віку та дружину, позитивно характеризується, а можливість тримання під вартою за віком та станом здоров`я не є підставою для продовження ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу.

Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Прокурор, будучи належним чином повідомленим про час та дату судового засідання, до апеляційного суду не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, а тому апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги захисника без участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ захисника обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на те, що Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 року положення ч.2 ст.392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, вищезазначена ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2020 року підлягає апеляційному оскарженню.

Як вбачається з матеріалів провадження, зокрема, копії обвинувального акту (а.с. 1-17), на розгляді в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області знаходиться кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за п.6 ч.2 ст. 115 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2020 року, на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_7 злочину, його характеру, тяжкості та зухвалості, а також можливої міри покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк до довічного позбавлення волі, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Водночас, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято, існує ризик того, що останній може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Апеляційний суд вважає такими, що не узгоджуються із нормами закону доводи обвинуваченого про недоведеність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та його ґрунтування на припущеннях з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції», є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження захисника обвинуваченого про безпідставність пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Щодо доводів про відсутність ризиків, апеляційний суд вважає їх такими, які заслуговують на увагу з огляду на таке.

Зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 злочину, яких скоєний з корисливих мотивів, пов`язаний із позбавленням життя особи, його характеру, тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може йому бути призначена у разі визнання винними (позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі із конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.

З виділених матеріалів судової справи вбачається, що на розгляді в Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області перебуває кримінальне провадження №0002459, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 28.07.2018 року, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за п.6 ч.2 ст.115 КК України. Наразі, за клопотанням обвинуваченого судовий розгляд обвинувального акту відбувається судом присяжних, остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_7 не прийнято та судовий розгляд триває.

При цьому, на даний час по даному кримінальному провадженню не допитані обвинувачений, потерпілі, свідки, а відтак, на думку апеляційного суду, існує ризик перешкоджанню обвинуваченим кримінального провадження будь-яким чином.

Щодо відсутності ризику можливого впливу на потерпілих та свідків, апеляційний суд вважає його наявним, оскільки з обвинувального акту та оскаржуваної ухвали вбачається, що обвинувачений проживає у одному населеному пункті з потерпілими.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає безпідставними доводи захисника щодо відсутності ризиків, оскільки перебуваючи на свободі, обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків.

Доводи апелянта про міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, апеляційний суд приймає до уваги, однак зазначає, що ці факти не спростовують викладених в ухвалі висновків, а наявність ризиків не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію. Покарання, яке загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, свідчить про високий ступінь ризику переховування від суду.

Крім того, стороною захисту не спростовано висновки суду про відсутність або зменшення будь-якого ризику, зазначеного в оскаржуваній ухвалі та неможливості утримання обвинуваченого ОСОБА_7 в умовах слідчого ізолятору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи захисника обвинуваченого про наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, практика ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_7 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти і до теперішнього часу наявним ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.
Крім того, зважаючи на обставини кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає, що у даному конкретному випадку, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. 177, 178, 183 КПК України.
Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Крім того, судова колегія також враховує, що ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2020 року у кримінальному провадженні №0002459 внесеному до ЄРДР 28.07.2018 року відносно ОСОБА_7 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 діб.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч.4 ст.28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч.1 ст.318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 , пояснень сторони захисту, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу районного суду на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 27.05.2020 року, про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за п.6 ч.2 ст.115 КК України - залишити без змін.
Рекомендувати суду першої інстанції вжити заходів щодо розгляду зазначеного кримінального провадження у розумні строки.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4