У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 серпня 2020 року Справа № 607/13225/20

Номер провадження 1кс/607/5726/2020

Слідчий суддя Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю слідчого ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду, в місті Тернополі клопотання слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_3 , погоджене керівником Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження за № 0000003 16.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України про накладення арешту ,-
В С Т А Н О В И В:
До слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області звернувся слідчий СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження № 0000003 16.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України із клопотанням про накладення арешту на квартиру за АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належать ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання слідчий вказує, що СУ ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеному до ЄРДР за № 0000003 16.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та іншими не встановленими особами, на території Тернопільської області, з метою шахрайського заволодіння державними коштами у великих розмірах, використовуючи підроблені документи щодо стану здоров`я учасників бойових дій, із залученням працівників лікувальних установ, оформляли на осіб з числі учасників бойових дій групу інвалідності, на підставі чого заволодівали одноразовими матеріальними виплатами передбаченими для інвалід війни.

Досудовим розслідуванням встановлено, що особи з числі учасників бойових дій, яким встановлену групу інвалідності, в дійсності не мали захворювань вказаних у їхніх медичних документах, які слугували підставою для встановлення групи інвалідності.

В ході вчинення вказаних злочинів шляхом шахрайських дій ОСОБА_7 , спільно з ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_8 державі, в особі Міністерства оборони України, спричинено шкоди на загальну суму 6 831 495 грн.

07 серпня 2020 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч.4 ст. 190 КК України.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав та нерухомого майна, ОСОБА_10 на праві власності належить квартира за АДРЕСА_1 .

Слідчий вказує, що санкція ч. 4 ст. 190 КК України, у якій підозрюється ОСОБА_10 передбачає конфіскацію майна як вид покарання.

Посилаючись на наведене та положення ст. 170 КПК, з метою можливої конфіскації як виду покарання, слідчий просить накласти арешт на належну ОСОБА_10 квартиру за АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні слідчий не підтримав подане клопотання, оскільки встановлено, що дане майно не належить підозрюваному.

ОСОБА_4 заперечив щодо задоволення клопотання, посилаючись на те, що дана квартира з 2015 року перебуває у власності ОСОБА_11 .

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, якими обґрунтовується клопотання, слідчий суддя вважає, що у задоволенні даного клопотання слід відмовити, виходячи із наступного .

Частиною 2 ст. 9 КПК України встановлено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положення ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Отже, законом передбачено вичерпний перелік підстав для арешту майна та обов`язок органу досудового розслідування довести, що такий захід забезпечення кримінального провадження є доцільним у конкретному випадку і забезпечує досягнення мети арешту майна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У ч. 2 ст. 173 КПК України зазначено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Встановлено, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 190 КК України санкція якого передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від пяти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Згідно договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу від 15 травня 2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №1543 встановлено, що 15 травня 2015 року ОСОБА_4 подарував належну йому квартиру за АДРЕСА_1 ОСОБА_11 .

Факт відчуження ОСОБА_4 належної йому квартири на користь ОСОБА_11 підтверджується витягом з державного реєстру речових прав за №37612902 від 15.05.2015 року та інформацією з державного реєстру речових прав від 12 серпня 2020 року за № 220048643.

Відтак, слідчий суддя не вбачає підстав для накладення арешту на квартиру за АДРЕСА_1 , з метою забезпечення конфіскації майна як покарання, оскільки встановлено та підтверджено матеріалами клопотання, що вказана квартира на даний час не належить підозрюваному та відчужена останнім в користь ОСОБА_11 .

Таким чином, враховуючи мету та підставу арешту зазначені слідчим у клопотанні та те, що в силу вимог п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт накладається лише на майно підозрюваного, слідчий суддя вважає, що у задоволенні клопотання слід відмовити.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 167, 170, 172, 173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_3 , погоджене керівником Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_5 , в рамках кримінального провадження за № 0000003 16.01.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України про накладення арешту відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою при оголошенні ухвали протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали.

Слідчий суддя Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської області ОСОБА_1