Справа № 522/6847/15-к
Номер провадження:1-кп/521/289/20
У Х В А Л А
13 серпня 2020 року м. Одеса
Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисників - ОСОБА_5 ,

у відкритому судовому засіданні у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР 24.09.2014 року за № 0000940, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 307 ч. 2 КК України,

В С Т А Н О В И В:
В ході судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення були надано, а судом досліджено частину із доказів у вигляді документів, які планує надати прокурор відповідно до заявленого ним клопотання (щодо переліку наявних письмових доказів).

Захисником ОСОБА_6 заявлене клопотання про визнання такими, що є очевидно недопустимими, тих доказів сторони обвинувачення, які вже були досліджені судом, а також тих доказів, які стороною обвинувачення не надавалися і судом не досліджувалися.

Клопотання захисник обґрунтовує тим, що:

- слідчі дії у кримінальному провадженні по епізоду обвинувачення від 23.09.2014 року були проведені до внесення відомостей щодо злочину до ЄРДР;

- стороною обвинувачення не були відкриті ухвали Апеляційного суду Одеської області, що стали підставами для проведення НСРД.

Викладені у клопотанні вимоги є узгодженою позицією сторони захисту, що підтверджено в судовому засіданні.

Прокурор заперечував протии задоволення клопотання, вказавши на те, що вирішити питання про допустимість доказів, зазначених у клопотанні захисника, можливо лише після дослідження усіх доказів у комплексі.

Заслухавши доводи сторін, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з ч. 3 ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Тобто відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування чи іншими учасниками процесу в непередбаченому процесуальним законодавством порядку чи з його порушенням, або отримання доказів було пов`язано з істотним порушенням прав і свобод людини, є очевидно недопустимими.
Стаття 86 КПК України визначає, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а у свою чергу недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Детальніше підстави та критерії визнання доказів недопустимими перелічені в ст. 87 КПК України.
Аналіз визначених статтею 87 КПК України підстав визнання доказів недопустимими дає змогу виокремити наступні види доказів:
1) імперативно недопустимі;
2) диспозитивно недопустимі.
До імперативно недопустимих відносяться докази, наведені у статті 87 та частині 1 статті 88 КПК України, котрі суд зобов`язаний визнати такими через їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод, а також докази, що характеризують особу підозрюваного (обвинуваченого), але не є предметом кримінального провадження.
До диспозитивно недопустимих відносяться докази, котрі суд відповідно до частин 2 та 3 статті 88 КПК України може визнати недопустимими, це питання є оціночним, суб`єктивним і залишається на розсуд суду.
Разом з тим, під час судового розгляду відносно деяких поданих учасниками кримінального провадження доказів неможливо одразу встановити їх очевидну недопустимість, без здійснення їх перевірки і співставлення з іншими доказами, що можливо буде лише у нарадчій кімнаті при вирішенні справи по суті при винесенні вироку.
Ті докази, про які йдеться у клопотанні захисника ОСОБА_6 , не можуть бути визнані судом очевидно недопустимими, тобто безсумнівно, безперечно і неприховано недопустимими, оскільки вони потребують перевірки і співставлення їх з іншими доказами сторони обвинувачення, які судом ще не досліджувалися.
При цьому суд зважає на те, що не дослідженими є значна, більша частина доказів (документів) сторони обвинувачення (відповідно до наявного переліку), у тому числі кілька витягів з ЄРДР, ухвали суду та інші.
Сторони кримінального провадження, на відміну від суду, мають у своєму розпорядженні докази, вони ознайомлені з матеріалами досудового розслідування і мають можливість надавати власну оцінку наявним доказам у їх сукупності. Суд же надає оцінку доказам у відповідності до положень статті 94 КПК України, з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності, взаємозв`язку, і ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження.
З огляду на викладене, суд вважає, що на цій стадії судового провадження неможливо прийняти однозначне і безспірне рішення про безсумнівне порушення процесуального порядку отримання доказів, на які вказує захисник. Тому відсутні підстави для визнання доказів очевидно недопустимими.
Рішення щодо допустимості наданих стороною обвинувачення доказів у вигляді документів буде прийняте судом з огляду на дослідження всіх обставин кримінального провадження, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, з урахуванням вимог закону і правових висновків Верховного Суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 89, 94, 99, 370 КПК України суд

У Х В А Л И В :
Клопотання захисника ОСОБА_6 про визнання доказів очевидно недопустимими і припинення їх дослідження залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1