ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.09.2020 Справа №607/14553/20

Номер провадження 1-кп/607/1595/2020

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження № 0000609 від 02 березня 2020 року про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Потік Козівського району Тернопільської області, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_4 , потерпілої ОСОБА_5 , представника потерпілого-адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника-адвоката ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_3 02 березня 2020 року о 14 год. 40 хв., керував технічно-справним автомобілем «КІА Sorento», р.н. НОМЕР_1 та рухався зі швидкістю близько 40 км/год. по вул. Бережанській м. Тернополя, лівою смугою транспортного потоку в напрямку вул. Мазепи від вул. Тролейбусної м. Тернополя. Під час руху ОСОБА_3 , в порушення вимог пунктів 1.5 ч. 1, 1.10 (в частині визначення поняття «дорожня обстановка», «пішохідний перехід», «перевага»), 2.3 «б», 12.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року із змінами та доповненнями (далі - ПДР України), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміну і не обрав такі прийоми керування транспортним засобом та безпечну швидкість руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним і в такий спосіб своїми діями не створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрозу життю і здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.

Так, ОСОБА_3 рухаючись в денну пору доби, мав об`єктивну можливість завчасно виявити, що в попутному напрямку, в сусідній смузі, перед нерегульованим пішохідним переходом (що позначений дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 ПДР України), який влаштований навпроти будинку №11 вул. Бережанської м. Тернополя, зменшує швидкість та в подальшому зупинився автомобіль «І-VAN», р.н. НОМЕР_2 , яким керував водій ОСОБА_8 . У порушення вимог п. 18.4 ПДР України, водій ОСОБА_3 не зменшив швидкість руху керованого ним автомобіля та не зупинився перед вказаним нерегульованим пішохідним переходом, щоб переконатися, що на ньому немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, а продовжував рух у зазначеному напрямку.

Унаслідок порушення вищевказаних пунктів ПДР України, ОСОБА_3 не забезпечив безпеку дорожнього руху та поставив себе в такі умови, що виїхавши на вищеописаний нерегульований пішохідний перехід, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила, в темпі спокійної ходьби, проїзну частину дороги по даному пішохідному переході, в напрямку справа наліво, відносно руху автомобіля «КІА Sorento», р.н. НОМЕР_1 .

У результаті вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала наступні тілесні ушкодження: травму лівої нижньої кінцівки у вигляді відкритих переломів тіл обох кісток гомілки в середній третині з пошкодженням шкірних покривів по передній поверхні, належать до тяжких, за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Порушення вище перелічених вимог ПДР України водієм ОСОБА_3 , як особою, яка керувала транспортним засобом, перебуває у прямому причинному зв`язку із спричиненням тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України визнав повністю, однак, у відповідності до вимог ст. 63 Конституції України, відмовився від дачі показів. Заявлений прокурором цивільний позов про відшкодування витрат на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_5 на суму 21729 гривень, визнав в повному обсязі.

Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 суду показала, що 02 березня 2020 року, після закінчення навчального процесу, пішла на автобусну зупинку через пішохідний перехід, після чого зупинилися на такому, і що відбувалося в подальшому уже не пам`ятає. Просить суд, суворо обвинуваченого ОСОБА_3 не карати, призначивши мінімальне покарання, не позбавляти прав на керування транспортними засобами останнього, завдана шкода відшкодована.

Крім власного визнання вини, обвинувачений ОСОБА_3 повністю погодився зі всіма доказами, що були зібрані під час досудового розслідування і підтверджували його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, згідно обвинувального акта, відмовившись від їх дослідження під час судового розгляду.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд, у відповідності до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильність розуміння обвинуваченим зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані обставини та докази, суд, приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину та вважає, що органами досудового розслідування його дії кваліфіковано вірно за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Суд при вирішенні питання відповідальності обвинуваченого звертає увагу на роз`яснення, наведені у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», якими передбачено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного, і вирішувати питання стосовно доцільності застосування до винного додаткового покарання.

А тому, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та наслідки вчиненого злочину, його ставлення до нього та поведінку після його вчинення, особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, стан його здоров`я, що є задовільним, є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, за місцем проживання характеризується позитивно, думку потерпілої, яка просить суворо не карати обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання - визнання ним своєї вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину. Обставини, які обтяжують покарання відсутні. Підстав для застосування ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, суд не вбачає.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 , йому слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки наявний транспортний засіб є єдиним засобом, на період введеного у державі карантину, для пересування його до медичних закладів та проходження відповідних оглядів та лікувальних процедур. Вищевказане покарання суд вважає необхідним та достатнім для досягнення мети не лише кари за вчинене обвинуваченого, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.

Разом з тим, суд вважає за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк, оскільки виправлення останнього можливе без відбування покарання.

Приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з встановленням йому іспитового строку, у порядку визначеному ст. 75 КК України, суд взяв до уваги те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину, думку потерпілої щодо призначення покарання обвинуваченому, із врахуванням його характеризуючих даних, ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Водночас, суд, вважає, що з метою забезпечення належної поведінки ОСОБА_3 в період дії іспитового строку, відповідно до ч.1 ст. 76 КК України, на нього слід покласти обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішуючи заявлений прокурором Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_4 в інтересах держави в особі фінансового управління Тернопільської обласної ради про відшкодування витрат на лікування потерпілої від злочину в сумі 21729 грн. 12 коп., понесених закладом охорони здоров`я, суд виходить з наступного.

Згідно ч.ч.1, 3 ст. 1206 ЦК України, особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, при цьому, якщо лікування проводилося закладом охорони здоров`я, що є у державній власності або власності територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат» роз`яснено, що витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров`я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній.

Згідно довідки КНП «Тернопільська обласна дитяча клінічна лікарня» ТОР №609/01/02 від 10 серпня 2020 року, потерпіла ОСОБА_5 перебувала на стаціонарному лікуванні ортопедо-травматологічному відділенні з 02 березня 2020 року по 01 квітня 2020 року (29 ліжко-днів) та вартість лікування останньої становить 21729 грн. 12 коп.

Таким чином, з урахуванням належного підтвердження заявлених прокурором позовних вимог, які, крім цього, визнані обвинуваченим, в силу ст.ст. 127-129 КПК України, ст. 1206 ЦК України, заподіяна злочином шкода у вигляді витрат на лікування потерпілої підлягає стягненню з обвинуваченого у повному обсязі.

Згідно з положеннями ст. 124 КПК України, з обвинуваченого підлягають стягненню на користь держави витрати за проведення автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз.

Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання за цією статтею у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Відповідно до ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому 1 (один) рік іспитового строку.

Зобов`язати ОСОБА_3 , відповідно до ч.1 ст. 76 КК України, в період дії іспитового строку періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов прокурора Тернопільської місцевої прокуратури ОСОБА_4 в інтересах держави в особі фінансового управління Тернопільської обласної ради задовольнити, стягнути з ОСОБА_3 в користь місцевого бюджету для перерахування фінансовому управлінню Тернопільської обласної ради кошти, витрачені на лікування ОСОБА_5 , потерпілої від злочину, в сумі - 21729 грн. 12 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь держави, процесуальні витрати за проведення автотехнічної експертизи №4/6-165/20 в розмірі 942 грн. 06 коп., транспортно-трасологічної експертизи №4/6-168/20 в розмірі 1099 грн. 07 коп., на загальну суму 2041 грн. 13 коп. (дві тисячі сорок одна гривня 13 копійок).

Речові докази:

- автомобіль марки «КІА Sorento», р.н. НОМЕР_1 , який повернутий ОСОБА_3 залишити в розпорядженні останнього, після набрання вироком законної сили;

- медичну карту № 2613/324 стаціонарного хворого ОСОБА_5 , яка згідно постанови про речові докази від 10 липня 2020 року, зберігається в КНП «Тернопільській обласній дитячій клінічній лікарні» залишити в розпорядженні останнього, після набрання вироком законної сили.

Вирок може бути оскаржений до Тернопільського апеляційного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1