Житомирський апеляційний суд
Справа №295/8439/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2021 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря: ОСОБА_5

засудженого: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

прокурора: ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зміну вироку та призначення більш м`якого покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років із звільненням від подальшого його відбування,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2020 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зміну вироку та призначення більш м`якого покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років із звільненням від подальшого його відбування.

Суд мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_6 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі за судовими рішеннями, які набрали законної сили, а тому відсутні передбачені законом підстави, за яких суд першої інстанції у встановлений законом спосіб міг би визначити йому інший більш м`який вид покарання. Також, суд вказав, що у зв`язку з відсутністю в національному законодавстві правових норм які б врегульовували механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі, заміни цього покарання на більш м`яке чи звільнення від відбування покарання і це є прерогативою законодавчої гілки влади, яка наділена функцією прийняття законів суд позбавлений можливості переглядати призначене судом покарання та задовольнити клопотання.

Зі змісту апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 вбачається, що він вважає судове рішення незаконним, просить його скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його клопотання про зміну вироку та призначити йому більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та звільнити його за відбуттям строку.

Вказує про недієву та неякісну правову допомогу, просив призначити іншого захисника, оскільки вже призначений не захотів підтримувати його позицію, а також про те, що суд не розглянув можливість його звільнення за ст. 48 КК України (Звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із зміною обстановки); не перевірив його доводи щодо помилкових висновків судових рішень за якими він був визнаний винуватим та відбуває покарання та не розглянув і не вирішив його цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 8000 000 грн.

Також, вказує про відсутність прокурора при оголошенні судового рішення.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_6 про зміну вироку та призначити йому більш м`яке покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні даного клопотання засудженого ОСОБА_6 .

Вказує, що суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, а саме не застосував закон, який підлягав застосуванню, а зокрема положення міжнародних договорів, які ратифікувала Україна, які мають найвищу юридичну силу. Суд не врахував практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Пєтухов проти України №2» (справа №41216/13), яке набуло статусу остаточного 09.09.2019 р., в якому ЄСПЛ встановив, що існуючий в Україні режим для довічно ув`язнених не відповідає меті їх реабілітації. Враховуючи, що законодавство України хоча і передбачає таке покарання як довічне позбавлення волі, однак відсутність у національному законодавстві можливості дострокового звільнення від відбування вказаного покарання суперечить положенням ст. 3 Конвенції про захист прав і свобод людини суд повинен був змінити ОСОБА_6 призначене покарання на строковий вид покарання 15 років позбавлення волі та звільнити його з під варти.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та вказав, що не визнає апеляційну скаргу захисника, оскільки не погоджується з його позицією як підстави для скасування оскаржуваного рішення, пояснення захисника, який підтрималв апеляційні скарги з наведених в ній мотивів, заперечення прокурора на апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Вироком Запорізького обласного суду від 03.04.1997 року ОСОБА_6 був засуджений за ст.ст. 93 п.п. «а», «е», «ж», «з», 17, 94, 117 ч. 4, 117 ч. 3, 142 ч. 3, 118 ч. 2, 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна.

24.07.1997 року ухвалою Верховного Суду України вказаний вирок суду було залишено без змін.

14.06.2000 року ухвалою Запорізького обласного суду покарання, призначене ОСОБА_9 вироком Запорізького обласного суду від 03.04.1997 р. за сукупністю злочинів у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна.

07.12.2000 року ухвалою Верховного Суду України вказану ухвалу суду було залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_9 без задоволення.

Вказані судові рішення, якими було встановлено вину та визначено ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі набрали законної сили, а тому вимоги апеляційних скарг сторони захисту про незаконність цих судових рішень (недоведеність вини, невірне застосування кримінального закону при призначенні смертної кари та її заміни на довічне позбавлення волі), зміну цих судових рішень, призначення більш м`якого покарання, в порядку виконання вироку, передбаченого розділом 8 КПК України не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України», яке 09 вересня 2019 року набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст.3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (&194).

08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_10 з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

За таких обставин, коли на даний час у законодавстві України не передбачено можливості умовно-дострокового звільнення від відбування покарання чи заміни покарання більш м`яким щодо осіб засуджених до довічного позбавлення волі і усунути цю прогалину в законодавстві суд не вправі рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.

Колегія суддів вважає надуманими доводи апеляційної скарги засудженого про порушення його права на захист, яке полягає у неефективному та недієвому захисті.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що захисник ОСОБА_7 надає правову допомогу ОСОБА_6 за дорученням для безоплатної вторинної правової допомоги за ухвалою суду.

Захисник належним чином виконував свої обов`язки, активно та кваліфіковано відстоював інтереси засудженого: мав побачення з засудженим, знайомився з матеріалами справи, узгоджував із засудженим правову позицію, подав доповнення до клопотання засудженого, заявляв клопотання про долучення документів, подав апеляційну скаргу доводи якої підтримував в суді апеляційної інстанції.

Доводи засудженого про те, що захисник ОСОБА_7 повинен бути замінений на іншого захисника за рахунок держави колегія суддів вважає безпідставними, а такі вимоги засудженого зловживанням своїм правом, оскільки правом на власний розсуд обирати захисника у обвинуваченого (засудженого) виникає лише тоді, коли він має достатні кошти для оплати його послуг. Засуджений ОСОБА_6 , таких коштів не має, просить вдруге призначити йому захисника безоплатно за його уподобаннями, що законодавством України, а також і Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод йому не гарантується, а участь захисника у кримінальному провадженні про особливо тяжкі злочини є обов`язковою.

Жодних даних про те, що ОСОБА_6 надавалася не практична та неефективна правова допомога при розгляді клопотання та апеляційного перегляду відповідної ухвали суду колегія суддів не вбачає, захисник підтримував позицію засудженого.

Не є підставою для скасування ухвали суду не застосування судом цивільного законодавства та не прийняття рішення про його звільнення на підставі ст. 48 КК України, оскільки цивільним позивачем згідно з ч.1 ст. 61 КПК України у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а ОСОБА_6 у даному провадженні є засудженим, який звернувся до суду з клопотанням, яке вирішується у порядку визначеному Главою 8 КПК України (виконанням вироку).

Згідно вимог ст. 128 та ст. 129 КПК України рішення за цивільним позовом може бути прийнято у кримінальному провадженні лише при ухваленні обвинувального вироку чи постановленні ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру і у такому випадку суд може стягнути доведену шкоду з обвинуваченого, якого було засуджено чи з особи, яка несе відповідальність за дії винної особи.

Застосування звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 48 КК України до ОСОБА_6 також не можливе, оскільки таке звільнення згідно до вимог цієї норми можливе до особи, яка вперше вчинила кримінальний проступок або нетяжкий злочин та лише на стадії судового провадження.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування ухвали суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 11 листопада 2020 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: