Дата документу 21.09.2020 Справа № 314/439/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1401/20
Єдиний унікальний № 314/439/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку дистанційно в режимі відео конференції, матеріали кримінального провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , який відбуває покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 06.10.2017 року, відповідно до якого його засуджено за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ст. 70, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 3 років 2 місяців позбавлення волі. Початок строку: 21.11.2017 року, кінець строку: 21.01.2021 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 вважає ухвалу суду першої інстанції необґрунтованою та незаконною, зауважує, що він хворіє на тяжкі хвороби: туберкульоз горла, бронхіальна астма, відмирання кінцівок, має інвалідність 2 групи з 1999 року, не має змоги самостійно рухатись, а тим більше працювати. Зауважує, що не порушував режиму утримання в лікарні. Просить переглянути ухвалу щодо нього та застосувати положення ст. 81 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який просив судове рішення залишити без змін; перевіривши матеріали провадження колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що до Вільнянського районного суду Запорізької області від засудженого Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» ОСОБА_6 надійшло клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні подання, вказав, що засуджений ОСОБА_6 до теперішнього часу не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити, на погляд суду, про його виправлення та перевиховання.

За наслідками розгляду апеляційної скарги колегією суддів встановлено наступне.
Відповідно до ст. 81 КК України умовно-достроковому звільненню від відбування покарання підлягають особи, які сумлінною поведінкою та ставленням до праці довели своє виправлення та відбули частину покарання, призначеного залежно від тяжкості вчиненого ними злочину.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Відповідно до роз`яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким» рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Судом першої інстанції встановлено, що засуджений ОСОБА_6 з 27.03.2018 року перебуває на лікуванні в Софіївській спеціалізований туберкульозній лікарні (№ 55)», станом на 01.01.2020 року відбув 2/3 призначеного строку покарання.
Згідно характеристики, яка міститься в матеріалах справи засуджений ОСОБА_6 в установах виконання покарання, в яких відбував покарання по час прибуття до Державної установи «Софіївська виправна колонія (№ 55)» характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав. За весь період відбування покарання жодного заохочення взагалі не отримав, на виробництві установи не працевлаштований у зв`язку з хворобою на туберкульоз. Відповідно до довідки начальника відділення СПС засуджений ОСОБА_6 виконував роботи згідно ст. 118 КВК України, але заохочень за виконання покладених робіт не має. При цьому, в характеристиці зазначено, що засуджений ОСОБА_6 до виконання робіт із благоустрою колонії ставиться байдуже, не бере участі в роботі самодіяльних організацій, не прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня та вдосконалення професійно-технічних навичок, за вироком суду має позов 593,67 грн.
До того ж суд враховував, що 15.01.2020 року рішенням комісії установи засудженому ОСОБА_6 відмовлено в застосуванні пільги про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, як такому, що не довів свого виправлення, про що зазначено в характеристиці на засудженого.
Враховуючи вищенаведені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що передчасними є твердження клопотання про те, що він сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та перевиховання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.
Колегія суддів доходить висновку, що поведінка та ставлення до праці за весь час відбування покарання засудженого ОСОБА_6 у своїй сукупності не були сумлінними, тобто останній не довів своє виправлення і перевиховання, а тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Доводи засудженого ОСОБА_6 про те, що районним судом не були в повному обсязі з`ясовані дані про його особистість, зокрема про те, що він хворіє на тяжкі хвороби, не має змоги самостійно рухатись, а тим більше працювати, не порушував режиму утримання в лікарні, є також необґрунтованими, оскільки тяжкий стан здоров`я при відсутності даних про те, що він не має змоги працювати, не може бути підставою для застосування умовно-дострокового звільнення, а крім того, вищевказаним фактам надавалася оцінка в суді першої інстанції, а відповідно до вимог ст. ст. 22, 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Інші доводи апелянта в апеляційному суді не спростовують висновків районного суду про те, що засуджений ОСОБА_6 своїм ставленням до праці довів своє виправлення.

При перевірці матеріалів справи колегія суддів не вбачає неправильного застосування кримінального закону та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для зміни або скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 червня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: