КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0001531 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Носівка Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 07.08.2000 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 229-1 КК України на 5 років позбавлення волі;
- 14.04.2010 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;
- 21.12.2010 року Носівським районним судом Чернігівської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;
- 20.02.2020 року Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року,

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/824/3155/2020 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 1 року 10 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_6 , будучи раніше судимим, повторно вчинив таємне викрадення чужого майна за таких обставин.
Так, 02 березня 2019 року приблизно о 02 год. біля будинку 55-а по пр. Маяковського в м. Києві ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшов до автомобіля «WOLKSWAGEN POLO», номерний знак НОМЕР_1 , і скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, розбив скло правих передніх дверей автомобіля, звідки з салону автомобіля повторно таємно викрав відеореєстратор «HPF770», вартістю 4071 грн. 60 коп., що належить ОСОБА_9 .

Крім цього, 12 березня 2019 року приблизно о 20 год. біля будинку 13 по вул. Цвєтаєвої в м. Києві ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшов до автомобіля «Suzuki Grand vitara», номерний знак НОМЕР_2 , і скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, розбив скло правих передніх дверей автомобіля, звідки з салону автомобіля повторно таємно викрав відеореєстратор «CHINA NOMODEL», вартістю 800 грн., що належить ОСОБА_10 .
Крім цього, 15 серпня 2019 року приблизно о 07 год. біля будинку 5 по вул. Беретті в м. Києві ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшов до автомобіля «Renault Duster», номерний знак НОМЕР_3 , і скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, розбив скло правих передніх дверей автомобіля, звідки з салону автомобіля повторно таємно викрав відеореєстратор «Xiaomi YiSmartDashWIFIGray», вартістю 786 грн. 67 коп., з картою пам`яті «Kingston micro SDHC 32 GB Canvas Select Class 10 UHS», вартістю 220 грн., який належить ОСОБА_11 , після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, завдавши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 1006 грн. 67 коп.
Крім цього, 11 вересня 2019 року приблизно о 04 год. біля будинку 7-а по вул. Лисківська в м. Києві ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою повторного таємного викрадення чужого майна, підійшов до автомобіля «КІА», номерний знак НОМЕР_4 , і скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, розбив скло правих передніх дверей автомобіля, звідки з салону автомобіля повторно таємно викрав відеореєстратор «CYCLONEDVF-77», вартістю 850 грн., який належить ОСОБА_13 .

На вказаний вирок суду заступник прокурора міста Києва ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, та посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за цим вироком та вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року, призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що при призначені покарання обвинуваченому, місцевий суд не надав необхідної оцінки конкретним обставинам вчиненого правопорушення та відомостям про вчинення злочину, який має підвищений ступінь суспільної небезпеки, оскільки, як встановлено в ході судового розгляду, обвинувачений викрав чуже майно із салону автомобіля, проникнувши в середину після розбиття вікна дверей, а, відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №653/3/18 від 17.03.2020 року, салон автомобіля визнається сховищем, проникнення до якого становить підвищену суспільну небезпеку, порівняно з крадіжкою, вчиненою без такого проникнення.

Тому, внаслідок такої помилки, суспільна небезпека вчиненого злочину та особи обвинуваченого були штучно знижені, а вимоги ст. 65 КК України щодо умов призначення покарання не було виконано, тобто неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим обвинуваченому призначено явно несправедливе та невиправдано м`яке покарання у розмірі, наближеному до нижньої межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення обвинуваченого проти її задоволення, дослідивши за клопотанням прокурора матеріали провадження, що характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому висновки судупершої інстанції, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, що відповідає юридичній кваліфікації діянняч. 2 ст. 185 КК України, колегія суддів не переглядає, оскільки вони ніким із учасників судового провадження не оспорюються. При цьому колегія суддів не встановила істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_6 покарання, то вони є непереконливими.
Так, відповідно до ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно положень ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Як слідує з мотивувальної частини вироку, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у відповідності з вимогами ст. 65 КК України, врахував суспільну небезпеку вчиненого ним кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, без визначеного роду занять. Належним чином при цьому враховано судом і обставину, що пом`якшує покарання - щире каяття, та обставину, що обтяжує покарання - рецидив злочину.

З урахуванням всіх цих даних, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення та попередження вчинення нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, а з урахуванням того, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 20 лютого 2020 року, остаточне покарання визначив ОСОБА_6 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань.

При цьому, з урахуванням конкретних обставин вчиненого злочину та кількості епізодів злочинної діяльності, а також того, що обвинувачений ОСОБА_6 за місцем реєстрації характеризується позитивно, визнав себе винуватим та розкаявся у скоєному, його стану здоров`я, суд першої інстанції обгрунтовано призначив ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, тобто у розмірі наближеному до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 185 КК України, і таке покарання не є таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного, а тому твердження в апеляційній скарзі прокурора про протилежне є безпідставними.

Що стосується доводів прокурора про те, що місцевий суд не надав необхідної оцінки конкретним обставинам вчиненого правопорушення та відомостям про вчинення злочину, який має підвищений ступінь суспільної небезпеки, оскільки, обвинувачений викрав чуже майно із салону автомобіля, проникнувши в середину після розбиття вікна дверей, а відповідно до правового висновку Верховного Суду у справі №653/3/18 від 17.03.2020 року, салон автомобіля визнається сховищем, проникнення до якого становить підвищену суспільну небезпеку, порівняно з крадіжкою, вчиненою без такого проникнення, то вони є також безпідставними, оскільки виходять за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, адже його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Інших доводів в обґрунтування необхідності призначення ОСОБА_14 більш суворого покарання, прокурор в апеляційній скарзі не навів.

З огляду на викладене вище, не маючи інших приводів та підстав для скасування чи зміни вироку, визнаючи його законним та обґрунтованим, а покарання достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нового злочину, колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим в той же строк з моменту отримання її копії.

Судді:

____________________ ___________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3