ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2020 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлоград Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого:
-20.12.2016 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, з іспитовим терміном на 2 роки на підставі ст.75 КК України, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, у кримінальному провадженні № 0003123,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_8

прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
потерпілого ОСОБА_10
перекладача ОСОБА_11 ,

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців.
На підставі ст. 71 КК України, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 грудня 2016 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк на 9 років.

Вирішено долю речових доказів.

Вказаним вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 27 жовтня 2017 року приблизно о 03 год. 00 хв., будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у під`їзді корпусу 2 будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних стосунків з раніше незнайомим ОСОБА_10 , реалізуючи раптово виниклий умисел, спрямований на протиправне спричинення смерті іншій людині, умисно завдав потерпілому ОСОБА_10 два удари ножами, один з котрих в життєво-важливу область тулуба, а саме в грудну клітину ліворуч, чим заподіяв останньому тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні ( 21 день).

Таким чином, ОСОБА_5 , виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але не зміг його закінчити з причин, які не залежать від його волі, оскільки потерпілий ОСОБА_10 вчинивши опір запобіг подальшому нанесенню тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Вищезазначені умисні дії ОСОБА_5 , що виразилися в закінченому замаху на вбивство, тобто умисне протиправне спричинення смерті іншій людині, кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України.

В апеляціях:
- обвинувачений просить вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що кваліфікація його дій за ст. 115 КК України, є необґрунтованою, оскільки мотив вчинення злочину судом не встановлено. Вказує, що він не мав наміру нікого вбивати.

- захисник просить вирок суду змінити в частині правової кваліфікації злочину та призначення покарання, перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України на ч.2 ст. 125 КК України та призначити мінімальне покарання за санкцією вказаної статті.

Посилається на те, що суд першої інстанції помилково визнав доведеним умисел обвинуваченого на вбивство лише на підставі свідчень потерпілого, який за своїм психічним та фізичним станом не міг правильно кваліфікувати дії обвинуваченого.

Вказує, що до дня вказаних подій, обвинувачений на був знайомим з потерпілим, неприязних стосунків між ними на було, тому жодних підстав вбивати ОСОБА_10 у обвинуваченого не було.

Твердження потерпілого про те, що ОСОБА_5 кричав: Порежу, вб`ю, про що зазначено у вироку, під час судового засідання не знайшли свого підтвердження. Відповідно до пояснень свідків, в т.ч. ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , жодного слова про погрози з боку обвинуваченого не було. Потерпілий також в судовому засіданні про вказані твердження пояснень не давав.

Вважає, що під судового розгляду не було здобуто доказів на підтвердження того факту, що настання смерті потерпілого ОСОБА_10 охоплювалося умислом обвинуваченого і що він діяв саме з такою метою.

Дослідженими та наведеними у вироку доказами не спростовані показання обвинуваченого, який не заперечуючи самого факту нанесення потерпілому двох ударів ножем та спричинення легкого тілесного ушкодження, послідовно стверджував, що у нього не було умислу вбивати ОСОБА_10 .

Вказує, що при призначенні покарання обвинуваченому судом не було враховано, що на утриманні у останнього, який є єдиним годувальником сім`ї, знаходиться дружина та троє неповнолітніх дітей.

- прокурор просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості скоєного ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

Постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 грудня 16 року, та остаточно призначити покарання у вигляді - десяти років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Вказує, що судом першої інстанції не було надано належної оцінки обставинам справи та особі обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисних злочинів та знову вчинив новий умисний особливо тяжкий злочин, що свідчить про його схильність до вчинення суспільно-небезпечних діянь, не працює і не має легальних джерел доходу.
На його думку зазначене у сукупності свідчить про те, що ОСОБА_5 веде соціально девіантний осіб життя, немає постійного законного джерела доходу, що є причиною вчинення ним злочинів. Крім того, ОСОБА_5 скоїв вказаний злочин в період незнятої та непогашеної шості в установленому Законом порядку, що дає підстави вважати, що він належних висновків для себе не зробив на шлях виправлення не став, свою вину у скоєнні вказаного злочину не визнав.
Заслухавши обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційні вимоги та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та вважав вирок суду законним та обґрунтованим; потерпілого, який підтримав думку прокурора, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
За вимогами ст. 2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судове рішення, відповідно до ст. 370 КПК, повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час судового розгляду в повній мірі дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, а також вид та міра призначеного покарання ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що судове слідство по ній проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про винність ОСОБА_5 у вчиненні злочину, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

В обґрунтування свого висновку про винність ОСОБА_5 суд насамперед послався на покази потерпілого ОСОБА_10 , які той давав як під час судового розгляду так і під час досудового слідства, при проведенні слідчого експерименту при відтворенні обстановки і обставин події після роз`яснення прав в присутності понятих.

Як свідчить проведений судом аналіз, ці покази ОСОБА_10 відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, мотиву, знаряддя злочину, способу застосування до нього насильства, наслідків таких дій та інших фактичних обставин злочину, які складають елементи кримінально-караного діяння і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Суть пояснень ОСОБА_10 зводилась до того, що в день події він разом з іншими сусідами намагався заспокоїти ОСОБА_5 , який бив свою дружину на сходах у під`їзді. Він прохав обвинуваченого зупинитись та заспокоїтись. ОСОБА_5 глянув на нього та пішов в квартиру, де мешкав. Почувши, що в квартирі плачуть маленькі діти, він почав стукати у зачинені двері та прохав, щоб він впустив дружину заспокоїти дітей, сказавши при цьому, що викликав поліцію. В цей час двері квартири відчинилися, вийшов ОСОБА_5 з двома кухонними ножами в руках та став кричати: Порежу, порєшу, вб`ю! й пішов з ножами на нього. Він підняв руки, показавши, що у руках нічого не має та прохаючи ОСОБА_5 заспокоїтись. Однак останній цілеспрямовано пішов прямо на нього та замахуватися однією рукою з ножем, але він відбив цей удар. Потім обвинувачений ще раз замахнувся на нього з ножем в область грудної клітини зліва, в область серця, але він встиг ухилитися. Ножовий удар прийшовся в ліве плече, повністю його протикнувши та задівши грудну клітину з лівої сторони. Після цього він вибіг з тамбуру, сусід ОСОБА_14 закрив двері, а ОСОБА_5 бив по дверях та вимагав відчинити їх. Вони весь час до приїзду поліції тримали двері, щоб обвинувачений не вийшов. Через деякий час йому стало зле, потім його відвезли до лікарні, де зробили операцію. Вказав, що сприймав дії обвинуваченого як намагання вбити його. Дії останнього загрожували його життю, він вів себе агресивно. Обвинуваченого зупинили лише те, що ОСОБА_14 закрив двері і вони їх тримали до приїзду поліції.

Аналогічні послідовні пояснення потерпілий надав і під час таких слідчих дій, як слідчий експеримент від 08 грудня 2017 року та від 14 грудня 2017 року, під час яких потерпілий ОСОБА_10 на місці скоєння злочину розповів та продемонстрував механізм завдання йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_5 .

Судом взято до уваги висновок експертного дослідження № 4125е від 11.12.2017 року, згідно якого наявні у ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення лівого плеча та непроникаючого колото-різаного поранення по лівій бічній поверхні грудної клітини по середньо-паховій лінії утворилися незадовго до надходження на стаціонарне лікування і можливо у термін, на який вказує обстежений та слідчий у постанові. Виявлені тілесні ушкодження спричинені від дії гострого предмету (предметів), який (які) володіє (володіють) колючо-ріжучими властивостями, що діяв (діяли) в область лівого плеча та грудної клітини ліворуч; спричинені в короткий проміжок часу, встановити послідовність їх нанесення не надається можливим, та відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Відповідно до додаткового висновку судово-медичної експертизи № 4174е від 15.12.2017 року, локалізація та характер тілесних ушкоджень не суперечать механізму їх утворення, на який вказує ОСОБА_10 в ході проведення слідчого експерименту за його участю, а саме при ударі ножем в область лівого плеча та грудної клітини ліворуч.

Узгоджені з викривальними показами потерпілого ОСОБА_10 дані містяться:

- у показах свідка ОСОБА_12 про те, що в день події, десь о 03.00 годині прокинулась від криків сусідки ОСОБА_15 про допомогу. Спустившись на сьомий поверх побачила ОСОБА_15 в крові, яку ОСОБА_5 бив кулаками. Вона підійшла, забрала дитину, в цей момент по сходах підіймався ОСОБА_10 з ОСОБА_14 . Обвинувачений вихопив з її рук дитину і зачинився в квартирі. Через 3 хвилини ОСОБА_5 вибіг з квартири, в його обох руках були ножі. В цей час ОСОБА_10 був перший до дверей квартири обвинуваченого, вона стояла за потерпілим, за нею були ОСОБА_16 , ОСОБА_17 з матір`ю, та її донька ОСОБА_13 . Дружина обвинуваченого ОСОБА_15 перебувала біля ліфту. ОСОБА_10 просив обвинуваченого заспокоїтись, зробив пару кроків назад за поріг тамбуру, при цьому в руках потерпілого нічого не було. ОСОБА_5 з розбігу замахнувся ножем на ОСОБА_10 в область серця, однак останній встиг відвернутися і удар прийшовся в область лівого плеча, від чого відразу потекла кров. Всі стали кричати, однак ОСОБА_5 не зупинявся. Після чого ОСОБА_10 та ОСОБА_14 заштовхали обвинуваченого до тамбура та зачинивши двері, тримали їх до проїзду поліції. До приїзду швидкої, вони ременем перетягнули рану потерпілого, який обвинуваченого не ображав, не бив, не погрожував та весь час просив заспокоїтись. Також свідок зазначила, що якби потерпілий не ухилився від удару, то ОСОБА_5 вдарив би ножем прямо в серце ОСОБА_10

- в її ж показах під час проведення слідчого експерименту 08.12.2017 року, як ОСОБА_5 завдав потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження;

- показами свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_16 , наданими ними як в суді першої інстанції, так і під час досудового розслідування під час проведення слідчих експериментів за участю останніх 08.12.2017 року;

- показами свідка ОСОБА_18 , який в суді пояснив, що потерпілий ОСОБА_10 27.10.2017 року був доставлений до міської клінічної лікарні № 16 в тяжкому стані, у нього було поверхневе поранення в області серця та поранення на плечі, крововтрата та низький тиск, пересуватися самостійно він не міг.

- та іншими доказами, зокрема письмовими матеріалами, в їх сукупності.

З апеляційних скарг вбачається, що сторона захисту не оспорює факту спричинення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, однак заперечує наявність у обвинуваченого умислу на вбивство останнього. При цьому захисник в апеляційній скарзі стверджує, що жоден із досліджених судом доказів не доводить умислу на вбивство потерпілого.

Оцінюючи апеляційні доводи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про критичну оцінку вказаних тверджень, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Питання про умисел необхідно вирішувати з огляду на сукупність усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Із фактичних обставин кримінального провадження, нанесенню тілесних ушкоджень ОСОБА_10 передували події конфлікту між обвинуваченим та його дружиною ОСОБА_19 на сходовому майданчику, свідками якого були потерпілий та свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , які підтвердили, що ОСОБА_10 разом з іншими сусідами прийшли до квартири, де мешкав обвинувачений, з метою заспокоїти ОСОБА_5 , який в стані алкогольного сп`яніння бив свою дружину. З показів свідків встановлено, що з боку потерпілого, інших присутніх, небезпеки для обвинуваченого не було, потерпілий жодним чином не погрожував та не ображав обвинуваченого, не тримав в руках зброї. А ОСОБА_5 , вийшов з квартири з двома ножами у руках, стукаючи лезом одного ножа по лезу іншого, погрожував порізати і вбити, рухався в сторону потерпілого, який підняв руки, відступив назад та просив його заспокоїтися. Однак ОСОБА_5 наніс ОСОБА_10 спочатку один удар ножем, який потерпілий відбив, а потім, не зупинившись, іще один удар ножем в область грудної клітини зліва. Оскільки потерпілий встиг повернутися, даний удар прийшовся в область лівого плеча та грудної клітини ліворуч.

Судом встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 , враховуючи його пенсійний вік та фізичні дані, не представляв небезпеки для обвинуваченого, а ОСОБА_5 , завдавши удар ножем в область лівого плеча та грудної клітини ліворуч потерпілого, де розташовані життєво-важливі органи, артерії, вени, з прикладенням значної сили, оскільки дане колото-різане поранення є проникаючим, має вхідну та одночасно вихідну рану по внутрішній поверхні лівого плеча у верхній третині, раптовість спричинення такого удару для потерпілого, на думку колегії суддів свідчать про усвідомлення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного характеру своїх дій, передбачення їх суспільно-небезпечних наслідків і бажання їх настання, тобто обвинувачений діяв з прямим умислом на вбивство потерпілого.

При цьому, з фактичних обставин вбачається, що вбивство не відбулося з причин, які не залежали від волі обвинуваченого.

Таким чином, характер, послідовність, рішучість та динамічність дій обвинуваченого ОСОБА_5 , їх раптовість для потерпілого, поведінка обвинуваченого до, під час і після вчинення злочину, локалізація тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_10 та механізм їх спричинення, знаряддя злочину, вказують на склад злочину саме за ч.2 ст. 15 ч.1 ст.115 КК України і свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_5 у даному випадку діяв з прямим умислом на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_10 та вчинив для цього усі необхідні дії, які були для нього завідомо такими, що потягнуть його смерть, однак смертельний наслідок не настав лише через обставини, які не залежали від його волі.

З цим висновком погоджується й колегія суддів та критично ставиться до версії захисту, висловленій в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_5 на мав умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_10 . Вказані доводи спростовуються наявними доказами по справі, в їх сукупності.

За наведеного, підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 125 ч. 2 КК Уккраїним, колегія суддів не вбачає.

Аналізуючи твердження прокурора про необґрунтованість призначення обвинуваченому занадто м`якої міри покарання, та доводи захисника про суворість покарання, колегія суддів зазначає, що відповідно з вимогами ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, що скоїла злочин, повинно бути призначено покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Із роз`яснень, які містяться в п. 3 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що суди визначаючи ступінь тяжкості скоєного злочину, зобов`язанні виходити з класифікації злочинів, а також з особливостей конкретного злочину та обставин його скоєння (форма вини, мотив, спосіб скоєння, кількість епізодів, характер та ступінь тяжкості наслідків та інше).

Вказані вимоги Закону судом першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Приймаючи рішення про призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції послався на тяжкість вчиненого злочину, який відносяться до категорії особливо тяжких, скоєного проти життя та здоров`я потерпілого, особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення корисних злочинів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працевлаштований, дії до усвідомлення скоєнного не здійснив.

Суд послався і на те, що по справі не встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого.

До обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_5 судом віднесено вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Також колегія суддів враховує і практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Тому, враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 1 ст. 115 КК України, на строк - 8 років та 6 місяців, оскільки саме такий вид та розмір покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого, захисника та прокурора не вбачає.

Що стосується клопотання обвинуваченого про застосування до нього вимог ч. 5 ст. 72 КК України, колегія суддів зазначає.

Відповідно до наведеної норми матеріального закону (в редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду від 29 серпня 2018 року у справі №663/537/17 (провадження №13-31кс18) щодо застосування норми права, передбаченої ст. 72 ч. 5 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання), якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ст. 72 ч. 5 КК України в редакції Закону №838-VIII (пряма дія Закону №838-VIII).

Якщо особа вчинила злочин починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII (пряма дія Закону № 2046-VIII).

З висновку Великої палати Верховного суду слідує, що попереднє ув`язнення зараховується у строк відбування покарання в редакції Закону №838-VIII, тільки у випадку вчинення особою злочину до 21 червня 2017 року.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений вироком суду за злочин, вчинений 27 жовтня 2017 року.

Отже, строк попереднього ув`язнення ОСОБА_5 в строк відбування покарання необхідно зараховувати згідно ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII.

Таким чином, доводи обвинуваченого про необхідність зарахування йому строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі є необґрунтованими.

Порушення процесуального закону, які б потягли за собою безумовне скасування судового рішення, по справі не встановлено.

З огляду на вище наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги обвинуваченого, його захисника та прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції, - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 , та прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4