УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року

м. Київ
справа № 530/565/15-к
провадження № 51-3305ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора на вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року, які постановлені в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000820, за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 272 Кримінального кодексу України (далі КК України).
Суть питання
За вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року ОСОБА_4 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинувачені за ч. 2 ст. 272 КК України і на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) виправдано його за недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_4 у тому, що він будучи службовою особою на посаді механіка головних споруд-Солоха Солохівського промислу Газопромислового управління (далі ГПУ) «Полтавагазвидобування», всупереч вимогам п.п. 2.13, 2.14 своєї посадової інструкції від 29 грудня 2012 року, з якою він був ознайомлений під особистий підпис, до виконання своїх службових обов`язків віднісся безвідповідально і не здійснив керівництво та контроль за дотриманням правил і норм з охорони праці, у зв`язку із чим, 23 вересня 2014 року близько о 15 год 00 хв допустив порушення правил безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві, які полягали у порушенні слюсарем з ремонту технологічних установок ОСОБА_5 порядку виконання робіт по ремонту газомотокомпресорного агрегату 10ГКН 2/2,5-17 на території Солохівського цеху в смт Опішня Зіньківського району Полтавської області (вул. Леніна, 140), а саме використав підручний засіб (скоби) для фіксації кривошипно - шатунного механізму в підвішеному стані, що суперечить вимогам глави 17 «Технічного опису та інструкції з експлуатації газомотокомпресорів типу 10 ГК», п. 57 «Єдиного технологічного процесу розбирання газомотокомпресора типу 10ГКНА», що призвело до падіння кривошипно-шатунного механізму на верхні кінцівки ОСОБА_5 та заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою стійкої втрати загальної працездатності не менш ніж на одну третину. Тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України.
Полтавський апеляційний суд ухвалою від 13 квітня 2020 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи наведене, прокурор указує на те, що рішення місцевого та апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими та невмотивованими. Так, на думку прокурора, суд апеляційної інстанції належним чином не розглянув його апеляційну скаргу, не дослідив повторно докази та обставини, які, на його думку, досліджені судом першої інстанції не повністю та з порушенням вимог процесуального законодавства, у зв`язку із чим порушив принцип безпосередності дослідження доказів та безпідставно виправдав ОСОБА_4 . Також прокурор указує на те, що апеляційний суд, усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 цього Кодексу, не розглянув клопотання про повторне дослідження доказів та, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не навів в ухвалі переконливих підстав для прийняття такого рішення, не надав вичерпних відповідей на доводи, викладені у апеляційній скарзі, а тому рішення цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту розгляду, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржених судових рішень, а при здійсненні перегляду виходить з обставин, установлених судами нижчої інстанції, якщо відповідні висновки судів нижчої інстанції належним чином мотивовано.
Як видно зі змісту касаційної скарги прокурора, суть наведених у ній доводів фактично зводиться до неналежної оцінки доказів судами першої та апеляційної інстанцій, що, по суті, стосується невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, а це згідно зі статтями 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Доводи, наведені у касаційній скарзі прокурора, про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, які призвели до безпідставного виправдання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 272 КК України, є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положенням ст. 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках на потерпілого.
Обвинувальний вирок може бути постановлено судом лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин було вчинено, і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.
Як видно з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, оцінивши кожний доказ відповідно до ст. 94 КПК України із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_4 складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 272 КК України.
Так, суд обґрунтовано встановив, що зібрані докази підтверджують лише відсутність, у наявних в штаті ГС-Солоха слюсарів, у тому числі, і у самого механіка ОСОБА_4 , права виконувати технічне обслуговування та ремонт газокомпресорних агрегатів типу 10 ГКН 2/1,5-17 1983 року виготовлення, які експлуатуються на Солохівському родовищі ГПУ «Полтавагазвидобування» в кількості 4-х одиниць, оскільки відповідно до існуючого порядку та встановленого керівництвом ГПУ графіку, ці роботи виконують спеціально навчені та підготовлені слюсарі з технічного обслуговування та ремонту вказаних технологічних установок, які перебувають в штаті спеціально створеного самостійного структурного підрозділу ГПУ База ремонтно-технічного забезпечення (далі БРТЗ) ГПУ «Полтавагазвидобування», де існує дільниця з ремонту та обслуговування газокомпресорних агрегатів типу 10 ГКН 2/1,5-17. З цих підстав беззаперечним і доведеним є факт, що повноваження ОСОБА_4 , як механіка ГС-Солоха, розповсюджуються лише на штатних працівників ГС-Солоха і про це прямо вказано в пунктах 12.3 та 12.4 Інструкції механіка ГС-Солоха згідно яких останній зобов`язаний: -п.12.3 "Забезпечувати дотримання правил і норм охорони праці (1), вимог екологічної безпеки (2) в процесі виконання ремонтних робіт "-п.12.4 «Керувати робітниками ГС-Солоха, (1) які ремонтують устаткування і підтримують його в робочому стані». При цьому будь-яких належних й допустимих доказів щодо порушення ОСОБА_4 цих вимог до суду стороною обвинувачення надано не було.
Разом з цим судом встановлено, що БРТЗ ГПУ «Полтавагазвидобування», дійсно є окремим і самостійним структурним підрозділом ГПУ «Полтавагазвидобування» і в цьому самостійному структурному підрозділі є відповідні посадові особи, які відповідають за охорону праці та безпечні умови праці і такими відповідальними особами та безпосередніми керівниками ОСОБА_5 були на той час старший інженер БРТЗ ОСОБА_6 та майстер БРТЗ ОСОБА_7 .
Крім того, ОСОБА_5 проходив навчання не лише по обслуговуванню технологічних установок 10 ГКН 2/2.7-17, але й навчання по охороні праці, про що свідчать підписи вищевказаних осіб у Картці з реєстрації інструктажів і навчань по охороні праці ОСОБА_5 і які, згідно їх посадових Інструкцій, затверджених наказом директора ГПУ «Полтавагазвидобування» 29 грудня 2012 року, несуть повну відповідальність за дотримання вимог по охороні праці підлеглими їм працівниками.
При цьому суд першої інстанції у своєму рішенні навів детальний аналіз досліджених ним доказів, у тому числі й тих, на які посилається прокурор у касаційній скарзі, і зазначив мотиви, виходячи з яких, дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованому йому злочину не підтверджується поза розумним сумнівом. Зокрема, через те, що сторона обвинувачення не довела, на підставі належних і допустимих доказів як те, що своїми діями ОСОБА_4 порушив правила безпеки під час виконання робіт з підвищеною небезпекою на виробництві, що спричинило тяжкі наслідки, так і наявності обов`язкової ознаки об`єктивної сторони причинного зв`язку між діянням (бездіяльністю) ОСОБА_4 та, відповідно, наслідками заподіяння ОСОБА_5 тяжких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені прокурором в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і Верховний Суд, не вбачаючи підстав вважати зазначені висновки сумнівними чи необґрунтованими.
Незгода прокурора з оцінкою наданих суду доказів не може свідчити про те, що їх було досліджено з порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Також, посилання прокурора на порушення апеляційним судом засади безпосередності дослідження доказів, Верховний Суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.
Положеннями ст. 404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що наявність підстав для зміни вироку або ухвалення апеляційним судом нового вироку не зобов`язує суд досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У ч. 2 ст. 23 КПК України зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але якщо суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, останній не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (див., наприклад, постанови Верховного Суду у справах № 402/740/15, № 639/2618/17, № 750/7474/15-к).
Як убачається з ухвали апеляційного суду, підстав, передбачених ст. 404 КПК України, для повторного дослідження доказів, прокурором наведено не було й апеляційним судом не встановлено. Тому суд апеляційної інстанції обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку, суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, а тому застосована ним процедура не суперечила встановленій у ст. 23 КПК України засаді безпосередності дослідження доказів.
Сам собою факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.
При цьому прокурором у касаційній скарзі не наведено належних доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом.
Крім того, посилання прокурора на те, що копія витягу із Положення про філію Газопромислового управління «Полтавагазвидобування» ПАТ «Украгазвидобування» та листа директора філії ГПУ «Полтавагазвидобування» від 03 квітня 2015 року із роз`ясненнями особливостей посадової інструкції механіка ГС Солоха ОСОБА_4 , є недопустимими доказами, оскільки у порушення ч. 11 ст. 290 КПК України, ці докази надані суду першої інстанції без їх відкриття стороні обвинувачення, є безпідставними.
Так, апеляційний суд правильно зазначив, що сторона обвинувачення мала можливість реалізувати своє право на розгляд справи у судовому засіданні з дотриманням принципу змагальності, оскільки вищевказані документи були надані стороною захисту під час судового розгляду та судом було забезпечено достатній час і реальна можливість ефективно здійснювати обвинувачення та наводити під час судового розгляду свої аргументи щодо перевірки належності та допустимості цих доказів. При цьому Верховний Суд також звертає увагу прокурора на те, що саме сторона обвинувачення мала б встановити ці обставини під час досудового розслідування, виходячи з принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
З огляду на зазначене, Верховний Суд приходить до висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.
Твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Зіньківського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 13 квітня 2020 року стосовно ОСОБА_4 .
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3