Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/615/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2020 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника-адвоката ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000262, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрії Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такий, що відповідно до ст..89 КК України судимостей не має,

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років.
У строк відбування покарання ОСОБА_8 зараховано строк його попереднього ув`язнення з 01 червня 2018 року до дня набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_8 на користь місцевого бюджету Олександрійської районної державної адміністрації Кіровоградської області витрати, понесені Олександрійською Центральною районною лікарнею на лікування потерпілої ОСОБА_10 в розмірі 2096 грн. 73 коп.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини цієї справи, юридичну кваліфікацію та правильність висновків суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, просить вирок суду скасувати, вказуючи на невідповідність призначеного покарання, ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та його особі, внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, згідно з яким ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує тим, що суд першої інстанції, в порушення вимог ст.ст. 50, 65 КК України, а також роз`яснень, викладених у п.п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначив обвинуваченому надто м`яке та несправедливе покарання, не врахував особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, після відбування покарання на шлях виправлення не став, знов вчинив умисний тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, свою вину не визнав та не розкаявся, завдану злочином шкоду не відшкодував.

З урахуванням характеру, ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його особи, відсутність пом`якшуючих та наявність обтяжуючої обставини, прокурор вважає, що призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст. 121 КК України ближче до мінімального, а саме 8 років позбавлення волі, не відповідає вимогам ст. 65 КК України та положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», є надто м`яким, несправедливим і таким, що не відповідає принципам законності та індивідуалізації покарання.

У апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження закрити, у зв`язку з недоведеністю обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.121 КК України.

Зокрема зазначає про те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам цієї справи, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які не були очевидцями подій, не можуть з об`єктивністю свідчити про те, що смерть потерпілої ОСОБА_10 настала саме в результаті умисних та протиправних дій ОСОБА_8 .

На підставі ст. 404 КПК України, адвокат ОСОБА_7 просить допитати обвинуваченого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_19 , дослідити письмові докази, а також характеризуючи дані.

У апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду першої інстанції, а справу направити на новий судовий розгляд, вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам цієї справи, відсутність у матеріалах належних та допустимих доказів і, як наслідок недоведеність обвинувачення в умисному спричиненні потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень.

Згідно з вироком, суд встановив, що 15 квітня 2018 року в період часу з 15.00 год. по 17.00 год., між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , під час спільного розпиття алкогольних напоїв, в приміщенні житлового будинку розташованого по АДРЕСА_1 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виникла словесна сварка, в ході якої ОСОБА_8 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, з метою спричинення тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_10 один удар кулаком правої руки в область лівої частини обличчя.
Після цього, в ході подальшого розпиття алкогольних напоїв у вказаному будинку, ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 ще один удар кулаком правої руки в ліву частину обличчя, в результаті якого ОСОБА_10 впала на підлогу та втратила свідомість.
Згідно із висновком судово-медичної експертизи № 162 від 31 травня 2018 року, в результаті умисних та протиправних дій ОСОБА_8 , потерпілій ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: синців правого плеча, лівого зап`ястку та кисті, які несуть ознаки легких тілесних ушкоджень; закритої черепно-мозкової травми: синців обличчя, садна обличчя, крововиливів у м`які тканини лоба та лівої скроні, забою головного мозку, субарахноїдального, субдурального крововиливів, які несуть ознаки тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя в момент заподіяння.
У подальшому, ОСОБА_10 від отриманих тілесних ушкоджень померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Під час перегляду справи, у судовому засіданні апеляційного суду, адвокат ОСОБА_7 , з урахуванням остаточної позиції свого підзахисного ОСОБА_8 , просив суд скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам цієї справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, в дебатах думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягають за таких підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку зазначаються, у тому числі, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Так, даючи юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 , суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку, зазначив про те, що смерть потерпілої ОСОБА_10 настала саме в результаті протиправних дій ОСОБА_8 , який під час словесної сварки, під впливом алкоголю, з неприязні, наніс потерпілій удари ногою та рукою в обличчя.

На обґрунтування своїх висновків суд послався на ряд досліджених в судовому засіданні доказів, у тому числі на заяву потерпілої ОСОБА_10 від 15.04.2018 року, яка прямо вказала на ОСОБА_8 , який 15.04.2018 року наніс їй тілесні ушкодження, протоколи огляду місця події, слідчих екскрементів, висновки експертів, показання самого обвинуваченого та свідків в судовому засіданні, а їх сукупність такою, що доводить спрямованість умислу ОСОБА_8 на заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.

Зокрема суд зазначив про те, що вина ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України повністю підтверджується даними:

- протоколу огляду місця події від 25.04.2018 року з відеозаписом - території домоволодіння АДРЕСА_1 , під час якого встановлено обстановку в будинку та прибудинкової території;
- свідоцтва №1659/162 від 26.04.2018 року про причину смерті потерпілої ОСОБА_10 ;
- висновку експерта №162 від 26 квітня 2018 року, згідно з яким смерть ОСОБА_10 настала в результаті не менш ніж 4-5 травматичних впливів;
- висновку експерта №162/1 від 21.06.2018 року, згідно з яким ОСОБА_10 померла в результаті комплексної черепно-мозкової травми при обставинах, які вказав свідок ОСОБА_19 в ході проведення слідчого експерименту;
- протоколів проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , які у деталях розповіли, як і при яких обставинах ОСОБА_8 наніс ОСОБА_10 тілесні ушкодження.
Крім того, на спростування версії обвинуваченого ОСОБА_8 щодо непричетності до заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, суд вказав, що показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в судовому засіданні, у сукупності з іншими письмовими доказами, підтверджують обґрунтованість та доведеність пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення в умисному спричиненні потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинило її смерть.
Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками районного суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, вважає їх правильними, такими, що відповідають фактичним обставинам цієї справи і ґрунтуються на зібраних у справі й детально досліджених в судовому засіданні належних та допустимих доказах, в їх сукупності та взаємозв`язку.
Вирок суду першої інстанції достатньо умотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 , як і на правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст. 121 КК України.

По суті, ОСОБА_8 факт нанесення потерпілій ОСОБА_10 ударів в область обличчя не оспорює, однак вважає, що два удари в область голови не могли завдати шкоди потерпілій ОСОБА_10 , яка за його версією, під впливом алкоголю, будучи у стані сильного алкогольного сп`яніння, не могла контролювати свої дії, впала у яму і ударитися головою.

Крім того вважає, неприйнятними доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 про те, що свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 не були очевидцями пригоди, і нібито не можуть однозначно стверджувати про причетність ОСОБА_8 до нанесення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, оскільки свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в судовому засіданні, чітко пояснили, про те, що ОСОБА_10 перед тим як її відправили до лікарні, вказала на ОСОБА_8 , як особу, яка спричинила їй тілесні ушкодження.

Також, апеляційний суд відмічає, що умисне тяжке тілесне ушкодження (ст. 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень і причинним зв`язком між зазначеним діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання. (ст. 24 КК).

При визначенні ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, які можуть бути визнані тяжкими, в тому числі й небезпечними для життя в момент заподіяння, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини зумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.

Фактичні обставини цієї справи свідчать про те, що конфлікт між ОСОБА_8 та потерпілою ОСОБА_10 виник з неприязні, місце події, спосіб нанесення, кількість, характер і локалізація тілесних ушкоджень (закрита черепно-мозкова травма, синці обличчя, садно обличчя, крововилив у м`які тканини лоба та лівої скроні, забій головного мозку та крововиливи) з очевидністю вказують про те, що ОСОБА_8 , усвідомлював суспільну небезпечність свого діяння, яке виразилось у завданні ударів в область голови та настання можливих наслідків у виді смертельних тілесних ушкоджень.

Таким чином, за встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи, дії ОСОБА_8 мали умисний, активний характер, були протиправними, між цими діями та їх наслідком існував прямий причинний зв`язок, а саме наслідки у вигляді тяжких тілесних ушкоджень, які були спричинені потерпілій ОСОБА_10 в результаті умисних ударів в область голови, що призвело до смерті останньої.

Тобто, ОСОБА_8 діяв з неконкретизованим (невизначеним) умислом, за яким, незалежно від того, чи є такий умисел, прямим або непрямим, настає відповідальність за фактично спричинену шкоду, у цьому випадку за умисне заподіяння потерпілій ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, від яких остання померла.

Згідно правових висновків Верховного Суду, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення по даній категорії справ, якщо особа бажала заподіяти потерпілому будь-які тілесні ушкодження, в тому числі й ті, що фактично настали, але при цьому не бажала смерті, хоча мала б її передбачити, такі дії охоплюються складом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 про відсутність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, констатуються обвинуваченим та його захисником формально, по суті спростовується змістом оскаржуваного вироку та матеріалами кримінального провадження.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, особу ОСОБА_8 , який раніше до кримінальної відповідальності притягався, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 судом не встановлені.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_8 судом визнано вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно роз`яснень п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, тощо).

Положеннями ч. 2 ст. 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Враховуючи, характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його особи, який будучи неодноразово судимий, на шлях виправлення не став, знов вчинив умисне, тяжке, кваліфіковане кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_8 як особа представляє суспільну небезпеку, а тому його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства з реальним відбуванням покарання.

Призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді 8 років позбавлення волі є достатнім і справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а тому підстав для призначення більш суворого покарання, про що просить прокурор в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів зазначає, що під час перегляду вироку місцевого суду істотного порушення вимог кримінального та кримінального процесуального закону, відповідно до ст. 415 КПК України, не встановлено, а тому підстав для призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції не вбачає.

Відтак, підстав для скасування законного та обґрунтованого вироку суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 , колегія суддів не вбачає.

Таке рішення, буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 травня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000262 від 15 квітня 2018 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після його проголошення, та може бути оскаржений у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4