КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУНС №754/4190/18 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Справа № 11-кп/824/3407/2020
Категорія ч. 3 ст. 289 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

на ухвалений щодо нього вирок Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року у кримінальному провадженні №0007629,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 03 серпня 2020 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, та із застосуванням ст. 69 КК України йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців без конфіскації всього належного йому майна.

Також суд вирішив питання процесуальних витрат.

Суд у вироку визнав доведеним, що ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб незаконно заволодів транспортним засобом, що завдало великої матеріальної шкоди, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_8 30 січня 2017 року приблизно о 02 год спільно з особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та невстановленою досудовим розслідуванням особою, знаходячись біля будинку №5 по вул. Милославська в м. Києві, а саме в автомобілі «Део Ланос», помітили автомобіль «Кіа Ріо», д.н.з. НОМЕР_1 , після чого у них виник злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння вищевказаним транспортним засобом, який належить ОСОБА_9 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 спільно з іншими особами попередньо розподілили між собою злочинні ролі, а саме: особи, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та невстановлена досудовим розслідуванням особа будуть чекати неподалік будинку №5 по вул. Милославській в м. Києві та в разі виявлення небезпеки сповістять особу, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження та ОСОБА_8 , щоб запобігти їх викриттю. В свою чергу, ОСОБА_8 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, підійшли до автомобіля марки «Кіа Ріо», д.н.з. НОМЕР_1 , де за допомогою ключа відчинили автомобіль, вимкнули сигналізацію та почали рух на ньому за допомогою тросу для здійснення буксировки транспортних засобів, який приєднали до автомобіля «Део Ланос», на якому останні приїхали на місце вчинення злочину.

Після чого, обвинувачений ОСОБА_8 разом з іншими особами з місця вчинення злочину зникли, а викраденим автомобілем розпорядилися на власний розсуд, тим самим ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб незаконно заволодів автомобілем «Кіа Ріо», д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 305 370 гривень, що є великим розміром, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку та правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення, посилаючись на суворість призначеного покарання, просить змінити вирок Деснянського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року, призначити йому покарання за ч. 3 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням.

На обґрунтування апеляційного прохання обвинувачений звертає увагу на обставини, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини в повному обсязі, щиросердне розкаяння, активне сприяння слідству у розкритті злочину, добровільне відшкодування завданого збитку та примирення з потерпілим, а також дані про його особу, зокрема на те, що раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працює, за місцем роботи характеризується позитивно, одружений та має на утриманні малолітню дитину 2017 року народження. Зазначає, що в справі відсутні обставини, які обтяжують покарання, а потерпілий ОСОБА_9 не має до нього претензій та просив врахувати його думку про призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

З огляду на такі обставини та дані про особу, ОСОБА_8 уважає, що суд мав можливість та законні підстави застосувати до нього ст. 75 КК України і звільнити від відбування покарання з випробуванням, але призначив покарання, яке не відповідає його особі та не врахував думку самого потерпілого.

Іншими учасниками судового провадження, які мають право подати апеляційну скаргу, вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах поданих апеляційних скарг.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_8 у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, що завдало великої матеріальної шкоди є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків у цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

З огляду на фактичні обставини, встановлені судом, та доведеність винуватості, правильною є кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 289 КК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, виходячи з апеляційних доводів обвинуваченого, в частині призначеного йому покарання, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В той же час згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, як зазначено у ч. 1 ст. 69 КК України, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Крім того, за положеннями ст. 75 КК України у разі, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

З огляду на матеріали кримінального провадження та зміст вироку, призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції урахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, який згідно з положеннями ст. 12 КК України є особливо тяжким, та його наслідки, поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення та його ставлення до вчиненого; особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, офіційно працює, за місцем роботи характеризується позитивно, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2017 року народження; думку потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має та просив призначити покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Обставинами, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, які його обтяжують, суд першої інстанції визнав щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину, а також те, що він примирився із потерпілим та відшкодував заподіяну шкоду.

Крім того, з огляду на фактичні обставини провадження, врахувавши усі пом`якшуючі покарання обставини та дані про особу ОСОБА_8 , що в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість при призначенні покарання за вчинення особливо тяжкого злочину застосування положень ст. 69 КК України, а тому призначив показання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 3 ст. 289 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, без конфіскації майна.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого зводяться до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто незастосування статей 75, 76 КК України, які, на думку обвинуваченого, підлягають застосуванню. Однак така позиція обвинуваченого ОСОБА_8 є непереконливою, оскільки всі обставини, в тому числі і позиція потерпілого, на які звертає увагу обвинувачений, судом були враховані, що і стало достатньою підставою для застосування ч. 1 ст. 69 КК України при вирішенні питання про покарання за вчинений ним злочин. В той же час конкретні обставини та наслідки, характер та спосіб вчиненого особливо тяжкого злочину із розподілом ролей співучасників свідчать про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченого повинні відбуватися в умовах ізоляції від суспільства.

На переконання колегії суддів, визначене судом ОСОБА_8 покарання з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність та відповідає основній його меті як заходу примусу. В той же час застосування у даному випадку інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме принципам законності та справедливості покарання, а тому звільнення від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України та встановлення іспитового строку не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, то апеляційну скаргу обвинуваченого слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 03 серпня 2020 року стосовно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4