У Х В А Л А
про відмову у затвердженні угод про визнання винуватості
та продовження судового провадження у загальному порядку

14 серпня 2020 року м. Черкаси

Черкаський районний суд Черкаської області у складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника обвинувачених - ОСОБА_4 ,

обвинувачених: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

представника потерпілого: ОСОБА_7 ,

розглядаючи обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000612 від 18.06.2020, який надійшов до суду разом з угодами про визнання винуватості, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси Черкаської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 11 жовтня 2010 року Соснівським районним судом м. Черкаси за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 15 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

2) 07 квітня 2011 року Драбівським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі; 01 лютого 2013 року звільненого з Прилуцької виправної колонії Чернігівської області (№ 211) умовно достроково Прилуцьким міськрайонним судом Чернігівської області, невідбутий строк покарання - 11 місяців 6 днів позбавлення волі;

3) 11 грудня 2014 року Городищенським районним судом Черкаської області за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та визначено остаточну міру покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі; в силу ч.ч. 1, 4 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Драбівського районного суду Черкаської області від 07 квітня 2011 року у вигляді 11 місяців 6 днів позбавлення волі та призначено остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі; 14 квітня 2017 року звільненого із Старобабанівської виправної колонії Черкаської області (№ 92) за відбуттям строку покарання;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кіровоград Кіровоградської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого:
1) 21 лютого 2006 року Голованівським районним судом Кіровоградської області за ч. З ст. 185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, на підставі ст. 104 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік;

2) 06 липня 2006 року Голованівським районним судом Кіровоградської області за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 (двох) років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області від 21 лютого 2006 року, остаточну міру покарання визначено у виді 3 (трьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі; 06 листопада 2008 року постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 29 жовтня 2008 року звільненого із Кременчуцької виправної колонії (№ 69) умовно-достроково, невідбутий строк покарання 11 (одинадцять) місяців 7 (сім) днів;
3) 25 січня 2014 року Голованівським районним судом Кіровоградської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік;

4) 17 червня 2014 року Гайворонським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 299 КК України, на підставі ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та визначено остаточну міру покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна; в силу ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2014 року та остаточну міру покарання визначено у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна; 03 квітня 2020 року ухвалою Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 26 березня 2020 року звільненого із Олександрівської виправної колонії Кіровоградської області умовно-достроково, невідбутий строк покарання 10 (місяців) місяців 12 (дванадцять) днів;

- у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

03 серпня 2020 року виконувач обов`язків керівника Черкаської місцевої прокуратури звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з обвинувальним актом у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Так, досудовим розслідуванням встановлено, що 18 червня 2020 року близько 01 години 00 хвилин ОСОБА_5 , спільно та за попередньою змовою з ОСОБА_6 , повторно, маючи не зняті та непогашені судимості за вчинення корисливого злочину, керуючись умислом на викрадення чужого майна, упевнившись, що за їхніми умисними протиправними діями ніхто не спостерігає та вони є таємними для оточуючих, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, шляхом розбиття вікна проникли до приміщення за адресою: Черкаська область, Черкаський район, с. Хацьки, вул. Героїв України, 8А, яким користується ТОВ «Нова Пошта», та через вказане розбите скло вікна викрали чуже майно, а саме посилки з різним товаром, зокрема: № 9134, в якому містилась плойка-гофре для волосся «Gеmеі ОМ-1953», вартість якої згідно висновку експерта № 8/655 від 16.07.2020 могла становити 208 грн. 67 коп; посилку № 9086, в якій містилось два спрея від куріння «Таblоск», вартість яких згідно висновку експерта № 8/654 від 16.07.2020 могла становити 391 грн. 32 коп; посилку № 8050, в якій знаходився чохол до мобільного телефону «Dеехе Воок Туре», вартість якого згідно висновку експерта № 8/656 від 17.07.2020 могла становити 168 грн. 67 коп; посилку № 6008, в якій містився набір рідкої помади марки «Куlіе Вlаск Еditiоn», вартість якого згідно висновку експерта № 8/704 від 24.07.2020 могла становити 214 грн. 66 коп; посилку № 6345, в якій містилась кофта (трикотажний пуловер), вартість якої згідно висновку експерта № 8/704 від 24.07.2020 могла становити 675 грн; посилку № 3369, в якій містились манікюрна лампа марки «SUNmini», вартість якої згідно висновку експерта № 8/704 від 24.07.2020 могла становити 148 грн. 66 коп., та дві портативні колонки «WSТЕR WS-А9», вартість кожної згідно висновку експерта № 8/704 від 24.07.2020 могла становити 150 грн. 66 коп., сукупною вартістю 301 грн. 32 коп; посилку № 5519, в якій містились лосини з екошкіри, вартість яких згідно висновку експерта № 8/657 від 16.07.2020 могла становити 330 грн. 50 коп., та лосини з бусами та застібками, вартість яких згідно висновку експерта № 8/657 від 16.07.2020 могла становити 190 грн. 00 коп; посилку № 6654, в якій містилась вісь переднього колеса мотоцикла «Днепр», вартість якої згідно висновку експерта № 8/658 від 24.07.2020 могла становити 123 грн. 33 коп; за збереження яких несе повну матеріальну відповідальність ТОВ «Нова Пошта», після чого з викраденим майном з місця скоєння злочину зникли, чим спричинили вказаному товариству матеріальних збитків на загальну суму 2 752 грн. 13 коп.

Указані дії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднана з проникненням у приміщення.

Даний обвинувальний акт надійшов до суду разом з угодами про визнання винуватості, укладеними 30 липня 2020 року між прокурором Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_3 та підозрюваними ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , з кожним окремо, за участі їхнього захисника ОСОБА_8 .

Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області ОСОБА_1 від 05 серпня 2020 року за цим провадженням було призначено підготовче судове засідання.

12 серпня 2020 року відбулася заміна захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_8 на адвоката ОСОБА_4 , що підтверджується дорученнями для надання безоплатної вторинної правової допомоги особі, яка відповідно до положень кримінального процесуального законодавства вважається затриманою та/або стосовно якої обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, № 023-0001307 та № 023-0001308 від 12 серпня 2020 року.

Прокурор у підготовчому судовому засіданні зазначає, що при укладенні вищевказаних угод дотримані вимоги і правила КПК України та КК України, просить суд ці угоди затвердити і призначити обвинуваченим узгоджене в них покарання.

Обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , їхній захисник ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні також просять суд вказані угоди з прокурором затвердити і призначити обвинуваченим узгоджене в них покарання та інші передбачені угодами заходи. На думку захисту, укладені у даному кримінальному провадженні угоди відповідають вимогам кримінального процесуального закону та інтересам суспільства, не порушують прав, свобод та інтересів сторін та інших осіб, оскільки узгоджена міра покарання сприятиме перевихованню обвинувачених та виконає превентивну функцію. Захисник вказує, що відсутні обгрунтовані підстави вважати, що укладення угод не було добровільним, зазначає про наявність фактичних підстав для визнання винуватості, звертає увагу на те, що очевидної неможливості виконання обвинуваченими взятих на себе за угодами зобов`язань не встановлено, просить врахувати думку представника потерпілого, який надав письмову згоду на укладення угод про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості з ОСОБА_5 , просить звільнити останнього з-під варти із зали суду.

При цьому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 беззастережно визнають себе винуватими у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, в обсязі підозри, надали згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання, заявивши, що здатні реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.

Потерпілим від даного кримінального правопорушення є Товариство з обмеженою відповідальністю «Нова Пошта». Представник потерпілого ОСОБА_7 у підготовчому судовому засіданні зазначив, що він не має заперечень проти затвердження угод про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими, оскільки добровільно надав свою згоду прокурору на їх укладення. Вказана письмова згода представника потерпілого надана суду прокурором у підготовчому судовому засіданні та долучена до матеріалів кримінального провадження.

Розглядаючи в порядку пункту 1 частини третьої статті 314 КПК України питання про можливість затвердження даних угод про визнання винуватості, дослідивши їх зміст та надані суду матеріали, врахувавши думку учасників угод та представника потерпілого, суд вважає необхідним зазначити наступне:

Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 беззастережно визнали себе винуватими, згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

Санкцією ч. 3 ст. 185 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років.

Суд, шляхом проведення опитування сторін кримінального провадження, переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. При цьому, судом з`ясовано, що обвинувачені повністю усвідомлюють зміст укладених з прокурором угод про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнають себе винуватими, цілком розуміють свої права, визначені пунктом 1 частини четвертої статті 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даних угод, передбачені частиною другою статті 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені статтею 476 КПК України.

За приписами статті 468, частини четвертої статті 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів. Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.

За приписами статті 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. В угоді зазначається дата її укладення та вона скріплюється підписами сторін.

Частиною сьомої статті 474 КПК України встановлено, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Згідно з п.п. 1, 2 частини сьомої статті 474 КПК України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; та не відповідають інтересам суспільства. У такому разі досудове розслідування або судове провадження продовжуються у загальному порядку.

Відповідно до частини восьмої статті 474 КПК України повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Оцінюючи зміст угоди про визнання винуватості, укладеної 30 липня 2020 року між прокурором Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000612, та підозрюваним ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469 та 472 КПК України, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з даною угодою прокурор та підозрюваний ОСОБА_5 дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій підозрюваного за ч. 3 ст. 185 КК України, підозрюваний ОСОБА_5 у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення і зобов`язується: беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні; не заперечувати в судовому провадженні визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Суд зауважує, що відповідно до вимог статті 472 КПК України, в угоді, серед іншого, повинно бути зазначено узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

Водночас, зі змісту вищевказаної угоди вбачається, що «… сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді до 4 років позбавлення волі, в силу ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням терміном 3 роки», відтак, узгоджене сторонами угоди покарання не є конкретним.
Крім того, за правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним, справедливим, адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Відповідно до положень частини другої статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
За правилами статті 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. У випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди.
Відповідно до частин першої та третьої статті 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.
Аналіз змісту частини третьої статті 75 КК України свідчить про те, що визначення тривалості іспитового строку та обов`язків, покладених на особу, звільнену від відбування покарання, за своєю правовою природою є дискреційною функцією, тобто виключною компетенцією суду.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно із статтею 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У постанові від 19 березня 2020 року у справі № 290/92/19 Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду наголошує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що беруться до уваги при призначенні покарання.

Досліджуючи обґрунтованість застосування положень статті 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_5 , суд вважає необхідним зазначити наступне:
Як убачається зі змісту угоди, прокурором при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості, серед іншого, враховано: - те, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та сприяв його розкриттю, надав слідству правдиві викривальні показання стосовно обставин його скоєння ним самим, а також його спільником ОСОБА_6 ; - письмову згоду представника потерпілого ТОВ «Нова Пошта» ОСОБА_7 на укладення угоди про визнання винуватості та про те, що кримінальним правопорушенням шкоди правам та інтересам ТОВ «Нова Пошта» не завдано; - те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. З ст. 185 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_5 , підпадає під категорію тяжких, однак унаслідок його вчинення фактичні матеріальні збитки відшкодовані, викрадене майно повернуто у повному обсязі, цивільні позови не пред`являлись; - суспільний інтерес в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, який полягає у проведенні швидкого судового розгляду даного кримінального провадження без виклику всіх його учасників та детального дослідження всіх встановлених у ході розслідування обставин; - відсутність обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_5 ; - характеристику ОСОБА_5 , який за місцем проживання характеризується посередньо. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , згідно зі ст. 66 КК України, зазначено щире каяття.

Одночасно, вказане сторони угоди розцінили як обставини, що дають підстави для відбування ОСОБА_5 покарання без ізоляції від суспільства.

У зв`язку з цим, суд зауважує, що щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18).

Активним сприянням розкриттю злочину необхідно вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи.

Зазначене кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 11.04.2019 року в справі № 308/7582/17 (провадження № 51-4104км18), та від 22.04.2020 року в справі № 164/1940/18 (провадження № 51-4180 км19).

Твердження сторін угоди про відшкодування ОСОБА_5 заподіяної шкоди є непереконливим і не ґрунтується на матеріалах провадження, оскільки викрадене майно було вилучено у обвинувачених та повернуте представнику потерпілого працівниками правоохоронних органів. Сутність добровільного відшкодування шкоди полягає у відновленні порушеного майнового становища потерпілого особою, яка вчинила злочин, в усуненні саме винною особою наслідків скоєного правопорушення внаслідок її щирого розкаяння. З огляду на вказане, факт повернення викраденого майна представнику потерпілого працівниками правоохоронних органів, які вилучили це майно під час обшуку, не можна вважати добровільним волевиявленням обвинуваченого щодо усунення заподіяної ним шкоди.

Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 156/549/18.

Оскільки інших доказів про відшкодування обвинуваченим заподіяної школи матеріали не містять, що свідчить про те, що ОСОБА_5 не виявляв бажання виправити ситуацію, що склалася, то висловлювання ОСОБА_5 , дані ним в ході судового розгляду про його щире каяття у скоєному, носять лише формальний характер.
Відтак, доводи угоди про врахування щирого каяття та відшкодування заподіяної шкоди при призначенні покарання є безпідставними.

Натомість, суд звертає увагу на те, що сторонами угоди не враховано особу ОСОБА_5 , який попередньо тричі судимий за вчинення тяжких корисливих злочинів проти власності, за які відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки через три роки після звільнення з місць позбавлення волі за відбуттям строку покарання йому знову інкриміновано дії за ч. 3 ст. 185 КК України, що свідчить про продовження злочинної діяльності та підвищену суспільну небезпечність і небажання стати на шлях виправлення. При цьому він до затримання ніде не працював та не має постійного законного джерела доходів, за місцем проживання характеризується посередньо.

За таких обставин, сторони угоди не навели переконливих мотивів, з яких вони дійшли висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання у виді позбавлення волі, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, а також того, що ОСОБА_5 не вперше притягується до кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення тяжких корисливих злочинів проти власності, на шлях виправлення не став і обвинувачується у вчиненні інкримінованого йому злочину, маючи непогашену судимість.

Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, тяжкість вчиненого злочину, обставини скоєного, дані про попередню соціальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 , на думку суду, сторони угоди безпідставно дійшли висновку про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, що суперечить принципу справедливості покарання та не відповідає його меті, а тому є невиправдано м`яким заходом кримінально-правового примусу та призведе до м`якості призначеного останньому покарання.
Оцінюючи зміст угоди про визнання винуватості, укладеної 30 липня 2020 року між прокурором Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000612, та підозрюваним ОСОБА_6 , за участі захисника ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469 та 472 КПК України, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Згідно з даною угодою прокурор та підозрюваний ОСОБА_6 дійшли згоди щодо формулювання підозри, всіх істотних для даного кримінального провадження обставин та правової кваліфікації дій підозрюваного за ч. 3 ст. 185 КК України, підозрюваний ОСОБА_6 у повному обсязі сформульованої підозри беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення і зобов`язується: беззастережно визнати обвинувачення в обсязі підозри у судовому провадженні; не заперечувати в судовому провадженні визнання недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються; повністю відшкодувати державі витрати на залучення експерта.

З приводу останнього суд наголошує, що покладення на ОСОБА_6 обов`язку повністю відшкодувати державі витрати на залучення експерта прямо суперечить вимогам закону, оскільки такі витрати не можуть бути предметом домовленостей сторін. У зв`язку із цим суд зазначає, що відповідно до вимог статті 124 КПК України в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Таким чином, відшкодування обвинуваченим даного виду процесуальних витрат забезпечено відповідним механізмом і не може бути предметом угоди, адже, зважаючи на статтю 476 КПК України, у разі невиконання угоди про визнання винуватості прокурор має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Ухилення від відшкодування витрат на залучення експерта не може мати наслідком скасування вироку, оскільки не стосується тих обов`язків підозрюваного, обвинуваченого, які набули нормативного закріплення в статті 472 КПК України і безпосередньо пов`язані із сутністю цієї угоди.

Водночас, зі змісту вищевказаної угоди встановлено, що «… сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, в силу ст. 71 КК України частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Голованівського районного суду від 25.01.2014 року і остаточно призначити міру покарання 3 роки 6 місяців позбавлення волі».

Суд зауважує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 було засуджено Гайворонським районним судом Кіровоградської області за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 299 КК України, на підставі ст. 70 КК України призначено покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, та визначено остаточну міру покарання у виді 7 (семи) років позбавлення волі з конфіскацією всього майна; в силу ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2014 року та остаточну міру покарання визначено у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна.
За наведених обставин сторонами угоди неправильно застосовано норми статті 71 КК України, оскільки до покарання, призначеного за новим вироком, вони безпідставно просять приєднати невідбуту частину покарання за вироком Голованівського районного суду Кіровоградської області від 25 січня 2014 року, хоча покарання за цим вироком раніше вже було приєднано до покарання, призначеного за попереднім вироком Гайворонськогорайонного суду Кіровоградської області від 17 червня 2014 року, у порядку, передбаченому статтею 71 КК України.
Таким чином, повторне приєднання невідбутої частини покарання, яке вже враховано у наступному вироці, є неприпустимим та суперечить принципам і загальним засадам призначення покарання.
Даний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, зазначеній у постанові у справі № 487/572/16-к від 17 травня 2018 року.
Досліджуючи узгоджене сторонами покарання на предмет його законності, справедливості, відповідності меті покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також співмірності та індивідуалізації, суд вважає необхідним вказати наступне:

Як убачається зі змісту угоди, прокурором при вирішенні питання про укладення угоди про визнання винуватості, серед іншого, враховано: - те, що під час досудового розслідування ОСОБА_6 щиро розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні та сприяв його розкриттю, надав слідству правдиві викривальні показання стосовно обставин його скоєння ним самим, а також його спільником ОСОБА_5 ; - письмову згоду представника потерпілого ТОВ «Нова Пошта» ОСОБА_7 на укладення угоди про визнання винуватості та про те, що кримінальним правопорушенням шкоди правам та інтересам ТОВ «Нова Пошта» не завдано; - те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. З ст. 185 КК України, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , підпадає під категорію тяжких, однак унаслідок його вчинення фактичні матеріальні збитки відшкодовані, викрадене майно повернуто у повному обсязі, цивільні позови не пред`являлись; - суспільний інтерес в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, який полягає у проведенні швидкого судового розгляду даного кримінального провадження без виклику всіх його учасників та детального дослідження всіх встановлених у ході розслідування обставин; -відсутність обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_6 ; - характеристику ОСОБА_6 , який за місцем проживання характеризується посередньо; -те, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення під час умовно - дострокового звільнення від відбування покарання у вигляді позбавлення волі.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , згідно зі ст. 66 КК України, зазначені: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку.
При цьому, суд звертає увагу на таку неузгодженімть: у розділі 1 угоди про визнання винуватості обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_6 , вказано рецидив злочинів, який дійсно має місце відносно ст. 299 КК України, що само по собі суперечить розділу 3 даної угоди, у якому зазначено про відсутність обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_6 .
Одночасно, вказане сторони угоди розцінили як обставини, що дають підстави для погодження ними покарання ОСОБА_6 у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 185 КК України.

Як уже зазначалося, щире каяття, окрім визнання особою факту вчинення злочину, передбачає ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Активним сприянням розкриттю злочину необхідно вважати надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, а повернення працівниками правоохоронних органів представнику потерпілого викраденого майна не є добровільним відшкодуванням шкоди.
Відтак, твердження сторін угоди про відшкодування ОСОБА_6 заподіяної шкоди та про його щире каяття у скоєному носять лише формальний характер, є непереконливими і не ґрунтуються на матеріалах провадження, а тому доводи угоди про їх врахування при призначенні покарання є безпідставними.

Водночас, суд звертає увагу на те, що сторонами угоди не враховано особу ОСОБА_6 , який попередньо чотири рази судимий за вчинення, у тому числі, тяжких корисливих злочинів проти власності, за які відбував покарання у місцях позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві, оскільки через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі умовно - достроково з невідбутим строком покарання 10 (місяців) місяців 12 (дванадцять) днів, йому знову інкриміновано дії за ч. 3 ст. 185 КК України, що свідчить про продовження злочинної діяльності та підвищену суспільну небезпечність і небажання стати на шлях виправлення. При цьому він не працює та не має постійного законного джерела доходів, за місцем проживання характеризується посередньо.

Таким чином, як убачається зі змісту угоди про визнання винуватості, сторони у ній лише формально послалися на те, що при вирішенні питання про призначення ОСОБА_6 покарання вони, окрім іншого, взяли до уваги тяжкість вчиненого злочину, посередню характеристику останньогоза місцем проживання, те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення під час умовно - дострокового звільнення від відбування покарання у вигляді позбавлення волі, однак, фактично цих даних про особу обвинуваченого та обставину, що обтяжує його покарання, не врахували, оскільки визначили йому покаранняу мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 3 ст. 185 КК України, не навівши переконливих мотивів для підтвердження свого висновку.

Відтак, зважаючи на вищевикладене, тяжкість вчиненого злочину, обставини скоєного, дані про попередню соціальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , враховуючи явно виражену зневагу обвинуваченим чужої приватної власності, наявність обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого, рецедив, суд вважає, що узгоджена сторонами угоди міра покарання не може бути визнана належно вмотивованою та обґрунтованою, постановленою із дотриманням вимог ст.ст. 50, 65 КПК України, не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, суперечить принципу справедливості покарання, не є необхідною та достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є невиправдано м`яким заходом кримінально-правового примусу та призведе до м`якості призначеного останньому покарання.
У контексті відповідності змісту обох угод вимогам кримінального процесуального закону суд зауважує, що сумнівним також є наведене у них твердження: «Підозрюваний розуміє, що виконання зобов`язання іншою стороною в межах цієї угоди цілком залежить від дотримання ним Закону і будь-якого положення складеної угоди». Таке формулювання викликає певні зауваження, оскільки зі змісту закону не випливає будь-яких зобов`язань іншої сторони (тобто прокурора), які б виконувалися під умовою дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов укладеної угоди.
Крім того, суд підкреслює, що, зазначаючи в угоді відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи, у тому числі щодо його судимості, сторони повинні враховувати, що такі відомості мають бути викладені у чіткій, зрозумілій формі, що передбачає посилання на дату вироку, яким засуджено особу, норми КК України, за якими засуджено особу, вид і міру призначеного покарання, закінчення строку відбуття покарання або підстави для звільнення від відбування покарання тощо. Проведений аналіз змісту угод про визнання винуватості свідчить про те, що відомості про судимість особи в них викладено із застосуванням незрозумілих скорочень - «РС» (щодо ОСОБА_5 ), неповного зазначення назв судів, якими ухвалено попередні вироки (щодо ОСОБА_6 ), без повного зазначення виду і міри призначеного покарання за сукупністю злочинів та вироків, а також місця відбування покарання та підстави для звільнення від відбування покарання.
Водночас, суд акцентує увагу на тому, що, оскільки угоди про визнання винуватості, у даному випадку, укладались у провадженні щодо тяжких злочинів, велике значення має обгрунтування забезпечення співвідношення суспільного інтересу та приватного інтересу обвинувачених. У цьому випадку інтерес держави (суспільства) щодо призначення належного покарання винному може підпорядковуватися зацікавленості у підвищенні ефективності досудового розслідування. Суд констатує, що умови вказаних угод не відповідають за метою укладення інтересам суспільства, оскільки спрямовані винятково на задоволення приватного інтересу обвинувачених щодо пом`якшення покарання.
Враховуючи викладене, зважаючи на те, що умови угод про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченими не відповідають вимогам КПК України та КК України, а також інтересам суспільства, суд, врахувавши заслухані доводи сторін кримінального провадження, відповідно до положень частини сьомої статті 474 КПК України, дійшов висновку про відсутність правових підстав для затвердження даних угод.

Приймаючи рішення про відмову в затвердженні угод про визнання винуватості, укладених під час досудового розслідування, зважаючи на те, що, в силу вимог ст. 283 КПК України, звернення до суду з обвинувальним актом є однією з форм закінчення досудового розслідування, а з матеріалів кримінального провадження не вбачається необхідності у його продовженні, суд дійшов висновку про можливість продовження судового провадження у загальному порядку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314 - 315, 369, 372, 392, 472, 474 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 30 липня 2020 року між прокурором Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000612, та підозрюваним ОСОБА_5 , за участі захисника ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469 та 472 КПК України, - відмовити.

У затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 30 липня 2020 року між прокурором Черкаської місцевої прокуратури ОСОБА_3 , якому на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні № 0000612, та підозрюваним ОСОБА_6 , за участі захисника ОСОБА_8 , в порядку, передбаченому ст.ст. 468, 469 та 472 КПК України, - відмовити.

Роз`яснити сторонам, що повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Продовжити підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 0000612 за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, у загальному порядку.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1