Справа № 204/8270/20
Провадження № 1-кп/204/766/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 грудня 2020 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у приміщенні залу судових засідань обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості у кримінальному проваджені № 0001106 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, -

за участю: прокурора ОСОБА_4 , законного представника неповнолітнього ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

07.12.2020 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровської місцевої прокуратури № 4 надійшов обвинувальний акт з доданими до нього документами та угодою про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0001106 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, який ухвалою судді від 08.12.2020 року призначений для розгляду в підготовчому судовому засіданні.
У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 просив затвердити угоду про визнання винуватості укладену 25.11.2020 року між прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_7 , за участю законного представника ОСОБА_5 , а також за участю захисника ОСОБА_6 . Також суду пояснив, що відносно всіх осіб, які були вказані обвинуваченим було виділено в окреме провадження та триває досудове розслідування. Дійсно обвинувачений розказав де він брав, у кого брав наркотичні засоби. Рік, місяць та час придбання обвинуваченим наркотичних засобів і психотропних речовин в обвинувальному акті не зазначено. Також немає в обвинувальному акті моменту збуту та моменту зберігання.
Захисник ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 , законний представник неповнолітнього ОСОБА_5 просили затвердити угоду про визнання винуватості укладену 25.11.2020 року між прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_7 , за участю законного представника ОСОБА_5 , а також за участю захисника ОСОБА_6 . Обвинувачений вказав, що за чотири дні до цього випадку, тобто до 10 липня 2020 року невідома особа йому написала що зробив велику закладку у кількості 36 пакетів і скинув йому місце, де все знаходиться і він пішов і забрав закладки. Він розложив усі пакеті на протязі з 09 липня 2020 року по 10 липня 2020 року.
Суд, вислухавши думки учасників підготовчого судового засідання, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов наступного.
Імперативним приписом підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.
Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури, а за ст. 7 КПК України, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження.
В силу ч.ч.1, 2 ст. 9 КПК України, суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інша службова особа органів державної влади під час кримінального провадження зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, та обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Положення ст. ст. 91,92 КПК України встановлюють, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.
Відповідно до змісту п. 3 ч. 2 ст. 283, ст. 291КПК України, обвинувальний акт є підсумковим процесуальним документом досудового слідства, за допомогою якого здійснюється функція обвинувачення, та в якому викладається його сутність і підстави, дається юридична оцінка та кваліфікація дій підозрюваного (обвинуваченого), визначаються межі судового розгляду.
Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Згідно п.13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Процесуальним рішенням яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є саме обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Таким чином, у підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт перевіряється на відповідність саме вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України.

Вичерпний перелік відомостей, які має місце обвинувальний акт, визначено ч. 2 ст. 291 КПК України.
Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Суд зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст. ст. 9, 91,92,291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.
Зазначені обставини, відповідно до положень ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Проте, при складенні й погодженні наданого на розгляд суду обвинувального акту за обвинуваченням ОСОБА_7 , ані старшим слідчим слідчого відділу Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_8 , ані прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 , наведені вище вимоги закону дотримані не були, оскільки викладене у розглядуваному акті формулювання обвинувачення є неконкретним, суперечить завданням і засадам кримінального процесуального закону та уявляється незрозумілим, що у свою чергу позбавляє суд у разі відання обвинуваченого до суду можливості роз`яснити останньому суть обвинувачення, адже означений акт не містить, зокрема визначених законом обов`язкових відомостей про об`єктивну та суб`єктивну сторони інкримінованого вказаному обвинуваченому протиправного діяння за певними кваліфікуючими ознаками (форму вини: прямий чи непрямий умисел).

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що порушує право особи на захист.

В обвинувальному акті стверджується, що ОСОБА_7 умисними діями, що виразилися у незаконному придбання, зберіганні з метою збуту особливо небезпечних наркотичних засобів вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 307 КК України, при цьому в обвинуваченні не зазначено час придбання наркотичних засобів, час їх зберігання і період протягом якого вони зберігалися. При цьому органом досудового розслідування зазначено лише час (15:20) залишення наркотичних засобів та психотропних речовин без зазначення року, місяця.

Час вчинення кримінального правопорушення це певний відрізок (проміжок) часу, протягом якого відбувається суспільна небезпечне діяння і настають суспільна небезпечні наслідки.

Без встановлення часу кримінального правопорушення неможливо забезпечити і правильну кваліфікацію злочину, а отже притягнути особу до кримінальної відповідальності.

Також не зазначена форма вини. Так, умисел є найбільш поширеною формою вини: переважна більшість злочинів вчиняються умисно. Умисел поділяється на два види прямий і непрямий (евентуальний).Законодавче визначення прямого і непрямого умислу містить три ознаки, які характеризують психічне ставлення особи до вчиненого нею діяння і його наслідків: усвідомлення особою суспільної небезпеки свого діяння; передбачення його суспільно небезпечних наслідків; бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання.
Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Інтелектуальна ознака прямого умислу включає: усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності); передбачення його суспільно небезпечних наслідків. Вольова ознака прямого умислу полягає в бажанні настання злочинних наслідків. Усвідомлення суспільно небезпечного характеру свого діяння включає: усвідомлення фактичного характеру вчиненого діяння; усвідомлення його шкідливості для охоронюваних законом про кримінальну відповідальність суспільних відносин (конкретних інтересів суспільства).
Вольова ознака прямого умислу характеризується бажанням настання суспільно небезпечних наслідків. Це бажання передбачає цілеспрямовану діяльність винного. Найчастіше особа прагне у цьому разі досягти якої-небудь мети, задовольнити ту чи іншу потребу.
Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання. Інтелектуальна ознака непрямого умислу як і прямого включає: усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії або бездіяльності); передбачення його суспільно небезпечних наслідків.
Проте в обвинувальному акті не зазначено форму вини. Тобто, на момент придбання особливо небезпечних наркотичних засобів та психотропних речовин, з метою збуту ОСОБА_7 мав розуміти, що він придбав саме наркотичні засоби та психотропні речовини, а його дії є незаконними, в іншому випадку, такий умисел не може вважатися прямим.
Таким чином, ОСОБА_7 повинен розуміти в чому полягає незаконність, та яким нормативно правовим актом така незаконність встановлена, та підстави притягнення останнього до кримінальної відповідальності.
Диспозицією інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, кримінальну відповідальність передбачено за незаконне придбання, зберігання з метою збуту особливо небезпечного наркотичного засобу та особливо небезпечних психотропних речовин у великих розмірах.
Тобто, ця норма є бланкетною, що зобов`язувало орган досудового розслідування в обвинувальному акті зазначати які конкретні норми законодавства, якими унормовані правила обігу наркотичних засобів в Україні і які були порушені обвинуваченим.
Проте в обвинувальному акті дані про це відсутні, чим порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на захист.
Викладені обставини складають об`єктивну й суб`єктивну сторону злочину, підлягають обов`язковому доказуванню в ході кримінального провадження та в разі визнання особи винуватою мають бути обов`язково зазначені в змісті вироку (ч. 3 ст. 374 КПК України).
У зв`язку з чим суд вважає пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України не конкретизованим, що є порушенням ст. 291 КПК України та ст. 6 Європейської Конвенції з прав людини.
Так у рішенні від 09.10.2008 р. у справі «Абромін проти Росії» п.п. 34,35 Європейський суд з прав людини (далі - Суд) зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» [ВП], № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).
Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).
Порушення ст. 291 КПК України в даному обвинувальному акті неможливо усунути під час судового розгляду у передбаченому ст. 338 КПК України порядку, тому що частиною першою вказаної норми закону передбачена можливість змінити прокурором обвинувачення з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа.
Однак, в даному випадку існує ситуація при якій вже фактично встановлені обставини вчинення кримінального правопорушення, але відсутні, як того вимагає ст. 291 КПК України посилання на положення Закону.
Слід звернути увагу, що суд не вправі підходити до обвинувального акту та пред`явленого особі обвинувачення формально, виходячи з гіпотетично можливого усунення недоліку у обвинувальному акті прокурором, оскільки за таких обставин суд перебирає на себе функції сторони обвинувачення, чим порушує право обвинуваченого на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) та основні засади кримінального судочинства, такі як: рівність перед законом і судом; презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, диспозитивність (ст. 7 КПК України).
Зазначені недоліки в обвинувальному акті, на думку суду, є суттєвими та перешкоджають розгляду кримінального провадження, так як неповне формулювання обвинувачення та неповне викладення фактичних обставин не дає можливості перевірити правильність кваліфікації дій обвинуваченої, що унеможливлює повний, всесторонній та об`єктивний розгляд кримінального провадження у встановлені законом строки.
За таких обставин з метою забезпечення обвинуваченим права на захист та справедливий суд, визначення меж судового розгляду суд переконаний у необхідності повернення обвинувального акту прокурору.
Щодо угоди про визнання винуватості, укладеної 25.11.2020 року між прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_7 , законним представником ОСОБА_5 , а також захисником ОСОБА_6 то слід зазначити наступне.
Частина 7 ст. 474 КПК України передбачає, що суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.
Слід зазначити, що відповідно до абз 2 п. 3 ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.
Суд відмовляє в затвердженні угоди , якщо умови угоди суперечать вимогам КПК та/або закону п.7 ч.1 ст. 475 КПК України).
У зв`язку із цим, а також з огляду на невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, а також угоди про визнання винуватості, слід відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 25.11.2020 року між прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_7 , за участю законного представника ОСОБА_5 , а також захисником ОСОБА_6 .
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 7, 9, 91, 92, 291, 314, 315,369,371,372,376, п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 25.11.2020 року між прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області ОСОБА_4 та неповнолітнім ОСОБА_7 , за участю законного представника ОСОБА_5 , а також за участю захисника ОСОБА_6 .
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0001106 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, з угодою про визнання винуватості - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1