ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1828/20 Справа № 203/3994/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11
представника потерпілої ОСОБА_12
обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001960 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_16 , представника потерпілої ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_12 , потерпілої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року щодо:

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, не працюючого, не одруженого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , раніше судимого, останній раз:
- 15.07.2011 року Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 187 КК України до 3 років позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Дніпропетровська, громадянки України, не працюючої, розлученої, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_5 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, п.6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року:
ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст.115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання:
- за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_13 покарання у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна.
Зараховано ОСОБА_13 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 08.07.2014 року до дати набрання вироком чинності, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

ОСОБА_14 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст.115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання:
- за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_14 покарання у виді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна.
Зараховано ОСОБА_14 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 08.07.2014 року до 12.12.2019 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання.
Зважаючи на те, що з урахуванням положень Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання, строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_14 складає фактично строк призначеного покарання у розмірі 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, ухвалено вважати обвинуваченого ОСОБА_14 таким, що фактично відбув покарання.

ОСОБА_15 визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, п.6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна.
Зараховано ОСОБА_15 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 11.07.2014 року до 10.11.2015 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року №838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на користь потерпілої ОСОБА_19 в рахунок відшкодування моральної шкоди 700000 тисяч гривень.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 18901,38 гривень, та в рахунок відшкодування моральної шкоди 1000000 гривень.
Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Вироком суду обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.
На початку червня 2014 року, у ОСОБА_15 , яка раніше перебувала у шлюбі з ОСОБА_10 , на ґрунті довгострокових недоброзичливих відносин, які виникли внаслідок розлучення та пов`язаного з цим поділу спільного майна, у тому числі житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , виник злочинний умисел, спрямований на організацію умисного вбивства свого колишнього чоловіка ОСОБА_10 , тобто на організацію умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб. Переслідуючи корисливу мету, усвідомлюючи, що смерть ОСОБА_10 і, як наслідок, унеможливлення його участі як сторони у судовому розгляді цивільної справи про поділ спільного майна, полегшить вирішення усіх майнових спорів між ними на її користь, ОСОБА_15 , також розуміючи, що самостійно реалізувати свій злочинний умисел їй не вдасться, вирішила залучити співучасника, який з використанням наявних у нього відповідних знань, знарядь та засобів, зв`язків та можливостей, за обумовлену матеріальну винагороду, на її замовлення, безпосередньо або із залученням інших осіб здійснить вбивство ОСОБА_10 , чим одночасно зможе відвести від неї будь-які підозри у вчиненні цього злочину.
Усвідомлюючи перевагу вчинення злочинів групою осіб, для втілення свого злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство її колишнього чоловіка ОСОБА_10 , на замовлення, ОСОБА_15 приблизно в травні - червні 2014 року, більш точного часу слідству встановити не надалось за можливе, визначила, підшукавши в якості виконавця даного злочину раніше знайомого ОСОБА_14 , який будучи раніше судимим, тобто який має досвід вчинення кримінальних правопорушень, володіє потрібними знаннями, зв`язками та можливостями, з огляду на їх достатньо близькі стосунки та допомогу останнього з інших життєвих питань, та який, як розраховувала ОСОБА_15 , повинен був погодитися за гідну грошову винагороду реалізувати її злочинний умисел, направлений на умисне вбивство її колишнього чоловіка ОСОБА_10 , на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.
В зазначений вище період часу, під час спільних з ОСОБА_14 зустрічей на території м. Дніпропетровська (нині м. Дніпро), ОСОБА_15 запропонувала ОСОБА_14 самостійно, або із залученням іншого співучасника, за матеріальну винагороду в розмірі 10 000 доларів США, вчинити умисне вбивство її колишнього чоловіка ОСОБА_10 , з корисливих мотивів, за обумовлену грошову винагороду, на що той погодився, пообіцявши замовнику і організатору ОСОБА_15 у визначений ним спосіб, із застосуванням визначеного ним знаряддя, самостійно або шляхом залучення (підшукання) співвиконавця, тобто групою осіб за попередньою змовою, здійснити замовлене нею умисне вбивство ОСОБА_10 .
З метою забезпечення успішної реалізації свого злочинного умислу, ОСОБА_15 організовуючи вчинення злочину, поінформувала підшуканого нею співучасника ОСОБА_14 про свою зацікавленість у смерті ОСОБА_10 , строки виконання ним цього замовлення, місце проживання майбутньої жертви вбивства - другий під`їзд будинку АДРЕСА_6 ), зовнішність ОСОБА_10 , спосіб життя та звичний графік його переміщень по місту, про гонорар за вбивство, а саме грошову винагороду у розмірі 10 000 доларів США, таким чином організувавши вчинення умисного вбивства свого колишнього чоловіка ОСОБА_10 , на її замовлення, з корисливих мотивів та за попередньою змовою групою осіб.
Усвідомлюючи характер та обсяг необхідних для реалізації умислу замовниці дій, а також ступінь їх складності і терміни виконання, ОСОБА_14 вирішив залучити до безпосереднього вчинення вбивства ОСОБА_10 , раніше знайомого йому ОСОБА_13 , з яким він 22.06.2014 року близько 22.00 год. призначив зустріч у приміщенні нічного клубу Париж, розташованого по вул. Короленка, 3 в м. Дніпропетровську (нині м.Дніпро) та під час якої, отримавши згоду останнього на вчинення вбивства ОСОБА_10 , обговорив необхідні деталі, зокрема спосіб вчинення злочину, розмір грошової винагороди 10 000 доларів США та умови її отримання.
Після чого, ОСОБА_14 , з метою остаточного уточнення деталей, необхідних для реалізації злочинного умислу замовника і організатора ОСОБА_15 на вбивство, в зазначений час, а саме в період з 22.06.2014 року по 25.06.2014 року, повідомив ОСОБА_15 щодо залучення ним безпосереднього виконавця замовленого нею вбивства ОСОБА_10 свого знайомого ОСОБА_13 , на що ОСОБА_15 надала свою згоду.
Під час особистої зустрічі на вул. Набережній Леніна у м. Дніпропетровську поблизу Центрального мосту (нині вул. Січеславська Набережна у м. Дніпрі), 25.06.2014 року, приблизно о 12.00 год., більш точний час під час досудового розслідування не встановлено, співучасники злочину ОСОБА_14 та ОСОБА_13 додатково обговорили, уточнивши в деталях, час та місце здійснення вбивства ОСОБА_10 , а саме ранок 26.06.2014 року, за місцем проживання потерпілого, а також знаряддя злочину, а саме обріз мисливської рушниці 16 калібру № НОМЕР_1 , який має надати ОСОБА_14 та про те, що до місця запланованого вбивства вони приїдуть на автомобілі марки ВАЗ 21099, (д/н НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_14 .
Узгодивши під час особистої зустрічі 25.06.2014 року план злочинних дій і вступивши у такий спосіб у попередню змову на вчинення умисного вбивства на замовлення між собою, співучасники злочину ОСОБА_14 та ОСОБА_13 того ж дня прибули на вул. Автопаркову у м. Дніпро, де під час особистої зустрічі з організатором ОСОБА_15 , повідомили їй про готовність до виконання замовленого нею вбивства ОСОБА_10 та, пересвідчившись в незмінності намірів ОСОБА_15 щодо вбивства її колишнього чоловіка, ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , дійшли остаточної згоди щодо плану реалізації запланованого вбивства, а саме дати, часу, розміру грошової винагороди, засобу переміщення, місця та способу протиправного позбавлення життя, відведених ролей, а саме, що ОСОБА_13 здійснить умисне вбивство ОСОБА_10 із застосуванням заздалегідь придбаної вогнепальної зброї у той момент, коли останній вранці буде виходити зі свого будинку АДРЕСА_6 ).
Діючи в межах раніше обумовленого злочинного плану, реалізуючи злочинний умисел, направлений на скоєння умисного вбивства ОСОБА_10 , з корисливих мотивів, на замовлення та за попередньою змовою групи осіб, співучасники злочину ОСОБА_13 та ОСОБА_14 26.06.2014 року, приблизно о 06 год. 40 хв. на автомобілі марки ВАЗ моделі 21099, д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 прибули на подвір`я будинку АДРЕСА_6 ) і стали очікувати неподалік від під`їзду на появу ОСОБА_10 , підготувавши при цьому знаряддя запланованого вбивства, а саме обріз мисливської рушниці 16 калібру № НОМЕР_1 , споряджений двома мисливськими патронами 16 калібру, який знаходився у термо-пакеті білого кольору з логотипом АТБ. При цьому, співучасник злочину ОСОБА_14 , згідно відведеної йому ролі, діючи у групі з ОСОБА_13 , знаходився неподалік місця скоєння злочину в салоні вказаного автомобіля, спостерігаючи за навколишнім оточенням з метою попередження співучасника злочину ОСОБА_13 про можливу небезпеку, усунення перешкод у вчиненні злочину чи сприяння його приховуванню.
Дочекавшись, коли о 07 год. 40 хв., 26.06.2014 року, ОСОБА_10 разом зі своєю дружиною ОСОБА_11 вийшов з другого під`їзду будинку АДРЕСА_6 ) та направився до розташованого біля зазначеного будинку автомобілю HYUNDAI ACCENT, д/н НОМЕР_3 , ОСОБА_13 , діючи згідно розподілених ролей, узгоджено та за попередньою змовою групи осіб, керуючись корисливим мотивом та єдністю умислу, спрямованого на виконання замовлення ОСОБА_15 на вбивство її колишнього чоловіка, наблизився до ОСОБА_10 та, діючи умисно, діставши при цьому заздалегідь заготовлений обріз мисливської рушниці 16 калібру № НОМЕР_1 , споряджений двома мисливськими набоями 16 калібру, з метою його вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, знаходячись у безпосередній до нього близькості, здійснив два прицільних постріли в грудну клітину ОСОБА_10 , чим відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1119/193-Е від 21.07.2014 року спричинив останньому ушкодження у вигляді рани на передній поверхні грудної клітини ліворуч (вхідні отвори, відповідно: дефекти ребер ліворуч від біля грудинної до середньо-ключичної лінії та ребер праворуч у ділянці в середньо-пахової лінії, міжреберних м`язів та пристінкової плеври, легень та середостіння, крововиливи відповідно них), численні садна на шиї та обличчі, лівих плечі та передпліччі. Вказані тілесні ушкодження прижиттєві, та стосовно до живих осіб, мають ознаки тяжких як ті, що призвели до настання смерті. При медико-криміналістичному дослідженні шматка шкіри з ранами з попередньої поверхні грудної клітини зліва з трупа встановлено: вони є вхідними отворами і заподіянні при пострілі з вогнепальної зброї дробовим снарядом, що володів високою кінетичною енергією та пробивною дією, і в склад якого входили з`єднання свинцю.
Переконавшись, що ОСОБА_10 в результаті здійснених пострілів у життєво важливу частину тіла отримав несумісні з життям тілесні ушкодження і втративши свідомість впав, тобто переконавшись у тому, що замовлення організатора злочину ОСОБА_15 про вбивство її колишнього чоловіка виконано, виконавець злочину ОСОБА_13 з місця вчинення злочину втік.
В цей час, співвиконавець злочину ОСОБА_14 , діючи згідно відведеної йому ролі під час виконання замовлення на вбивство ОСОБА_10 , перебуваючи неподалік місця вчинення кримінального правопорушення, переконавшись в успішній реалізації злочинного умислу ОСОБА_15 на умисне вбивство ОСОБА_10 , по телефону дав розпорядження ОСОБА_13 їхати додому самостійно, викинути свій мобільний телефон та пошкодити установлену в ньому sim-карту оператора мобільного зв`язку.
Крім того, з метою вчинення вбивства на замовлення, ОСОБА_14 , у невстановлений слідством час, знаходячись у невстановленому слідством місці, керуючись раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на зберігання та придбання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, при невстановлених слідством обставинах, придбав двадцять патронів калібру 7,62 мм, котрі помістивши до металевої банки Neskafe-Classic став зберігати без передбаченого законом дозволу в салоні автомобілю марки ВАЗ моделі 21099, д/н НОМЕР_2 , пересуваючись на ньому вулицями м. Дніпропетровська.
08.07.2014 року в ході проведеного в період часу з 21 години 20 хвилин до 21 години 45 хвилин співробітниками Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області огляду автомобіля марки ВАЗ моделі 21099, д/н НОМЕР_2 , розташованого біля будинку № 54 по вул. Наставників в м. Дніпропетровську, під переднім пасажирським сидінням даного автомобіля було виявлено та вилучено 20 патронів, які згідно з висновком судово-балістичної експертизи № 70/07-490 від 30.09.2014 року являються військовими 7,62 мм патронами зразку 1943 року та являються бойовими припасами, призначеними для стрільби з військової нарізної вогнепальної зброї: автоматів АК-47 та їх модифікацій, ручних кулеметів РКК, РККС, карабінів СКС, які ОСОБА_14 , придбав та зберігав без передбаченого законом дозволу.
Крім того, ОСОБА_14 у невстановлений час, знаходячись у невстановленому місці, керуючись раніше виниклим злочинним умислом на вчинення вбивства на замовлення і, у зв`язку з цим, виниклим злочинним наміром, спрямованим на зберігання та придбання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, при невстановлених слідством обставинах, придбав обріз мисливської рушниці, який згідно з висновком судово-балістичної експертизи № 70/07-486 від 01.09.2014 року виготовлений шляхом саморобного укорочення стволів до залишкової довжини 277,5 мм та відокремлення прикладу мисливської гладкоствольної двоствольної рушниці 16 калібру моделі ТОЗ-Б, № НОМЕР_1 та являється нестандартною (кримінальною) гладкоствольною зброєю, який ОСОБА_14 помістивши до багажного відділення автомобіля марки ВАЗ моделі 21099, д/н НОМЕР_2 , став зберігати без передбаченого законом дозволу, пересуваючись на ньому вулицями м. Дніпропетровська.
Далі, ОСОБА_14 , 26.06.2014 року, близько 06 години 05 хвилин, прибувши разом з ОСОБА_13 на автомобілі марки ВАЗ моделі 21099, д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 у подвір`я будинку АДРЕСА_6 ), з метою реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на умисне вбивство ОСОБА_10 , надав ОСОБА_13 , тобто передав без передбаченого законом дозволу обріз мисливської рушниці 16 калібру № НОМЕР_1 , який являється нестандартною (кримінальною) гладкоствольною зброєю, котрий ОСОБА_13 після скоєння умисного вбивства ОСОБА_10 залишив на шляху відходу з місця скоєння злочину біля теплотраси, розташованої навпроти буд. 42А по пр. Кірова в м.Дніпропетровську (нині пр. О. Поля у м. Дніпрі).
26.06.2014 року в результаті проведеного в період часу з 12 години 20 хвилин до 13 години 20 хвилин співробітниками Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області огляду місця події біля теплотраси, розташованої навпроти буд. 42А по пр. Кірова в м. Дніпропетровську (нині пр. О.Поля у м. Дніпрі), був виявлений та вилучений обріз мисливської рушниці, який згідно з висновком судово-балістичної експертизи №70/07-486 від 01.09.2014 року виготовлений шляхом саморобного укорочення стволів до залишкової довжини 277,5 мм та відокремлення прикладу мисливської гладкоствольної двоствольної рушниці 16 калібру моделі ТОЗ-Б № НОМЕР_1 та являється нестандартною (кримінальною) гладкоствольною зброєю, який ОСОБА_14 передав без передбаченого законом дозволу ОСОБА_13 .
Крім того, ОСОБА_13 , 26.06.2014 року, близько 06 години 05 хвилин, прибувши разом з ОСОБА_14 на автомобілі марки ВАЗ моделі 21099, д/н НОМЕР_2 , під керуванням останнього у подвір`я будинку АДРЕСА_6 ), з метою реалізації спільного злочинного наміру, спрямованого на умисне вбивство ОСОБА_10 , керуючись злочинним наміром, направленим на зберігання та придбання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, взяв з багажного відділення вказаного автомобіля, наданий ОСОБА_14 , тобто придбав без передбаченого законом дозволу та почав зберігати, обріз мисливської рушниці 16 калібру № НОМЕР_1 , який являється нестандартною (кримінальною) гладкоствольною зброєю, котрий ОСОБА_13 використав в якості знаряддя скоєння умисного вбивства ОСОБА_10 , залишивши його на шляху відходу з місця скоєння кримінального правопорушення біля теплотраси, розташованої навпроти буд. 42А по пр.Кірова в м. Дніпропетровську (нині пр. О.Поля у м. Дніпро).
26.06.2014 року в результаті проведеного в період часу з 12 години 20 хвилин до 13 години 20 хвилин, співробітниками Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області під час огляду місця події біля теплотраси, розташованої навпроти буд. 42А по пр. Кірова в м. Дніпропетровську (нині пр. О.Поля у м. Дніпрі), був виявлений та вилучений обріз мисливської рушниці, який згідно з висновком судово-балістичної експертизи № 70/07-486 від 01.09.2014 року виготовлений шляхом саморобного укорочення стволів до залишкової довжини 277,5 мм та відокремлення прикладу мисливської гладкоствольної двоствольної рушниці 16 калібру моделі ТОЗ-Б, № НОМЕР_1 та являється нестандартною (кримінальною) гладкоствольною зброєю, який ОСОБА_13 зберігав та придбав без передбаченого законом дозволу.

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання ОСОБА_14 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_14 покарання:
- за п.6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_14 покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією особистого майна.
Зарахувати ОСОБА_14 в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 08.07.2014 року до дати набрання вироком чинності, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, відповідно до Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання
Арешт на автомобіль ВАЗ 21099, зеленого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_4 - залишити без змін.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги прокурор вказує, що судом під час прийняття рішення про призначення покарання без належної правової оцінки залишилися наявні у справі й такі, що підлягають обов`язковому врахуванню, дані про особу, а саме: довідкою про судимість встановлено, що ОСОБА_14 неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 185, 186, 187, 289, інкриміновані злочини ним скоєно у стані рецидиву злочинів, дана обставина в силу п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України є такою, що обтяжує покарання обвинуваченому, що свідчить про те, що ОСОБА_14 відповідних висновків для себе не зробив. Обставини, що пом`якшують покарання судом не встановлено.
Крім того, прокурор вказує, що вирок суду підлягає скасуванню в частині скасування арешту з майна обвинуваченого ОСОБА_14 через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Оскаржуваним вироком скасовано арешт на автомобіль ВАЗ 21099, зеленого кольору 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , який вирішено повернути ОСОБА_14 . Цим же вироком ОСОБА_14 поряд з основним покаранням у виді позбавлення волі, застосовано додаткове покарання - конфіскація майна. Таким чином, скасування арешту з автомобіля та повернення його обвинуваченому ОСОБА_14 в подальшому може призвести до неможливості виконання рішення суду в частині конфіскації майна та стягнення потерпілими шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

- представник потерпілої ОСОБА_17 - адвокат ОСОБА_12 просить вирок суду в частині призначення ОСОБА_14 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 покарання за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, покарання у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції про призначення обвинуваченому ОСОБА_14 покарання у виді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі є необґрунтованим та невмотивованим.
Вказує, що відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_14 бажання виправити ситуацію не виявив, вину у вчинених злочинах не визнав, неодноразово в залі судового засідання висловлював погрози в сторону потерпілої ОСОБА_10 , про що вона вказувала суду при вирішенні питання про продовження йому терміну утримання під вартою.
Також зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги роль в скоєному правопорушенні ОСОБА_14 . Так, саме він знайшов виконавця замовлення на вбивство ОСОБА_15 , - ОСОБА_13 . Після чого, ОСОБА_14 забезпечив його зброєю, боєприпасами, організував виїзд ОСОБА_13 на місце вбивства, показав автомобіль, що належить ОСОБА_15 , до якого він повинен був прийти. Також не було враховано, що ОСОБА_14 раніше неодноразово судимий за тяжкі та особливо тяжкі злочини, має на момент скоєння вбивства не погашену у встановленому законом порядку судимість, не став на шлях виправлення, не зробив для себе належних висновків.

- потерпіла ОСОБА_10 просить вирок суду в частині призначення ОСОБА_14 покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 покарання за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, покарання у виді 14 років позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна. В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Обґрунтування апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_10 аналогічне обґрунтуванню апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_12

- захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що суд першої інстанції прийняв покази обвинуваченого ОСОБА_13 , надані ним під відеозапис в ході проведення слідчих експериментів та покази свідків ОСОБА_20 і ОСОБА_21 які отримані в порядку ст. 225 КПК України під час досудового розслідування, які повністю відрізняються від показів наданих ними під час судового розгляду справи.
При ретельному дослідженні протоколів допитів свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська вбачається копіювання слово в слово тексту протоколу допитів цих же осіб в якості свідків у слідчого та прокурора в рамках даного кримінального провадження. Отже, існує сумнів щодо об`єктивності допиту цих свідків у слідчого судді на стадії досудового розслідування, оскільки не можливо повторити показання слово в слово на двох різних допитах та у різні дні. Також, сторона захисту звертає увагу, що перед допитами у ОСОБА_21 було проведено обшук співробітниками правоохоронних органів та доставлено негайно до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, що підтверджує обставину певного тиску на цього свідка. Судом було проігноровано ту обставину, що для проведення допиту свідків в порядку ст. 225 КПК України повинні бути дотримані умови такого допиту. Цих умов не було дотримано при проведенні допиту свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_23 в порядку ст. 225 КПК України. При оцінці їх показань суд повинен був перевірити всі обставини надання свідчень на досудовому розслідуванні, підстави їх допиту слідчим суддею. А не надавати їм перевагу тільки тому, що вони більш сприятливі для версії обвинувачення.
Захисник посилається на порушення права на захист, що випливає із протоколу, складеного за результатами слідчого експерименту за участю обвинуваченого (підозрюваного) ОСОБА_13 08.07.2014 року. Протокол має виправлення у часі щодо проведення слідчої дії, а особливої уваги заслуговує та обставина, що підпис в графі адвокат захисник ОСОБА_13 на даному протоколі взагалі відсутній, що безсумнівно визначає його недопустимість як доказу в рамках даного кримінального провадження, оскільки не можливо проводити будь-які слідчі або інші дії із підозрюваним/обвинуваченим, котрий обвинувачується у особливо тяжкому кримінальному правопорушенні без захисника відповідно до вимог ст. 52 КПК України.
Також захисник вказує, що матеріали даного кримінального провадження, на стадії досудового розслідування свідчать про те, що до підозрюваних застосовувалися заходи фізичного впливу, що прямо підтверджується висновками СМЕ № 2529-е, яка проводилась із 10 по 14 липня 2014 року щодо ОСОБА_13 , та відповідно до якої у останнього виявлені тілесні ушкодження, котрі мають за своїм характером легку ступінь тілесних ушкоджень, тому стає зрозумілою зміна показів обвинуваченого ОСОБА_13 в суді, вже після того як досудове розслідування було завершено. Також, фактом наявності тиску на підозрюваного ОСОБА_13 є й те, що його перший допит відбувався в період часу із 00 год. 10 хв. до 05 год. 25 хв. 08.07.2014 року в приміщенні Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. Зазначає, що 07.07.2014 року була постановлена ухвала слідчого судді на проведення обшуку в квартирі де мешкав ОСОБА_13 , даний обшук почався із 18 год. 30 хв. та продовжувався до 19 год. 25 хв., відразу ж після обшуку ОСОБА_13 доставили до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, де в період часу із 21 год. 30 хв. до 21 год. 55 хв. 07.07.2014 року було проведено впізнання свідком ОСОБА_24 , 1987 р.н., але даний свідок відповідно до протоколу вказує на особу під номером 2 - тобто на особу із анкетними даними ОСОБА_25 , 1995 року народження, але слідчий вписує до протоколу, що свідок нібито впізнав особу під номером 3 - тобто ОСОБА_13 . В подальшому, ОСОБА_13 перебуває дві години у Кіровському РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та з ним (не відомо чого) не проводились офіційні слідчі дії, а проводились певні профілактичні бесіди до початку його допиту слідчим.

- захисник ОСОБА_18 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції було відхилено клопотання захисту про допит певних осіб. В порядку доповнення стороною захисту було подане клопотання про виклик та допит осіб, які були допитані на стадії досудового розслідування. В ході досудового розслідування були проведені допити осіб, які за версією слідства були причетні до вимагання від ОСОБА_15 грошових коштів після вбивства ОСОБА_10 , яке сталося 26.06.2014 року. Ці особи - ОСОБА_26 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_27 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Щодо даних подій, які відбувалися 06-07.07.2014 року обвинувачена ОСОБА_15 давала детальні пояснення. Встановлення дійсних обставин цих подій та допит ОСОБА_26 та ОСОБА_27 дасть змогу суду переконатися у щирості та правдивості свідчень обвинуваченої ОСОБА_28 та дати оцінку її діям та поступкам, які вона вчиняла після вбивства свого колишнього чоловіка - ОСОБА_10 . Сторона захисту наполягає, що для підтвердження щирості обвинуваченої показання цих свідків мають значення для прийняття рішення по суті.
Також захисник вказує, що судом було відхилено клопотання про вчинення процесуальних дій для з`ясування обставин, які мають істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Так, 17.02.2020 року за ініціативою сторони захисту було проведено спеціальне психофізіологічне дослідження (СПФД) з використанням поліграфу ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , висновок за результатами якого було складено 19.02.2020 року. Враховуючи те, що викладене у висновку має значення для розгляду справи та може суттєво вплинути на рішення по суті, сторона захисту звернулась до суду першої інстанції з клопотаннями: Про долучення та дослідження у судовому засіданні висновку за результатами спеціального психофізіологічного дослідження (СПФД) з використанням поліграфу ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; Про проведення допиту спеціаліста ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_7 за результатами спеціального психофізіологічного дослідження (СПФД) з використанням поліграфу ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з метою роз`яснення наданих ним висновків; Про призначення судової психологічної експертизи в експертній установі та поставці на її розв`язання наступних питань, проте судом безпричинно було відмовлено в задоволенні клопотань.
Захисник вказує, що відповідно до обвинувального акту та вироку, яким обвинувачення є доведеним в повному обсязі, ОСОБА_15 переслідувала корисну мету, усвідомлюючи, що смерть ОСОБА_10 унеможливить його участь як сторони у судовому розгляді цивільної справи про поділ спільного майна. Запропонувала ОСОБА_14 самостійно, або із залученням іншого співвиконавця за матеріальну винагороду в розмірі 10000 дол. США вчинити вбивство її чоловіка. Поінформувала ОСОБА_14 про строки виконання замовлення, місце проживання жертви, зовнішність ОСОБА_10 , спосіб життя та звичний графік його переміщень по місту, про гонорар у розмірі 10000 дол. США. Дала згоду на участь ОСОБА_13 у скоєнні вбивства. Погодила з ОСОБА_14 та ОСОБА_13 25.06.2014 року дату та час, місце скоєння злочину та розподіл ролей. Також узгодили розмір грошової винагороди. Дані дії кваліфіковані за ч. 3 ст. 27, п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України. Захисник вказує, що незрозуміло, які саме з цих дій свідчать про те, що ОСОБА_15 виконувала роль організатора злочину. Частиною 3 ст. 27 встановлено, що організатором є особа, яка організувала вчинення злочину (злочинів) або керувала його (їх) підготовкою чи вчиненням. Тобто, на думку сторони обвинувачення ті дії, які описані в обвинувальному акті є діями організатора. Судом у вироку вказано про те, що позиція обвинуваченої ОСОБА_15 щодо непричетності до вбивства ОСОБА_10 спростовується сукупністю досліджених доказів, зокрема показами обвинуваченого ОСОБА_13 в ході слідчого експерименту, а також показами потерпілих щодо наявності конфлікту з поділу спільного майна, в поєднанні з погрозами з боку ОСОБА_15 та членів її родини. Обвинувачена ОСОБА_15 , постійно спілкувалася з обвинуваченим ОСОБА_14 , напередодні вбивства зустрічалася з виконавцями вбивства, спілкувалася з ОСОБА_14 по телефону. Причетність ОСОБА_15 підтверджується категоричними вимогами та погрозами у смс-повідомленнях з боку ОСОБА_14 , які було досліджено в суді». Які саме погрози з боку ОСОБА_15 та членів її родини суд мав на увазі з тексту вироку незрозуміло, також незрозуміло, яким чином вимоги ОСОБА_14 та його погрози в бік ОСОБА_15 свідчать про причетність ОСОБА_15 . При цьому судом повністю проігноровано те, що в смс-повідомленнях ОСОБА_14 жодним чином нічого не вказує на будь-які попередні домовленості між ОСОБА_15 та ним.
Також захисник вказує, що судом у вироку неодноразово стверджується про те, що ОСОБА_30 та ОСОБА_13 були знайомі та зустрічалися напередодні вбивства. Однак, у матеріалах справи відсутні будь-які об`єктивні докази факту їх знайомства та спілкування. Навіть у тих показаннях ОСОБА_13 на досудовому розслідуванні, які суд взяв до уваги, ОСОБА_13 лише бачив ОСОБА_15 та знає про замовлення лише зі слів ОСОБА_14 . Особисто з ОСОБА_15 , ОСОБА_13 не спілкувався, своїх дій з нею не узгоджував, про отримання грошових коштів не домовлявся. Тобто, всі показання ОСОБА_13 щодо участі ОСОБА_15 у плануванні злочину містять ознаки показань з чужих слів. Виняткових випадків, які б дозволяли визнати показання з чужих слів належними доказами судом не встановлено. Сам ОСОБА_14 не підтверджує в цій частині показання ОСОБА_13 . Про необізнаність ОСОБА_15 щодо вчинених дій відносно ОСОБА_10 свідчить смс-повідомлення ОСОБА_15 , яке вона направила своєму колишньому чоловікові вже після того, як наступила його смерть. Судом не проаналізована поведінка обвинуваченої після вбивства ОСОБА_10 , відсутність навіть намагань (при наявних пропозиціях) вирішити питання шляхом давання хабара, її незгода з пропозицією ОСОБА_14 допомогти йому матеріально вирішити питання не притягнення його до кримінальної відповідальності, її необізнаність про ОСОБА_13 та його долю. Судом не звернуто увагу на характер повідомлень від ОСОБА_14 після вбивства ОСОБА_10 , він жодного разу не вказує, що ОСОБА_15 винна йому грошові кошти, які обіцяла раніше (за версією обвинувачення), не пропонує допомогти виконавцю. Нерозглянуті та навіть не висунені інші версії подій. Версія про замовне вбивство ґрунтується виключно на стереотипних уявленнях.
Зазначає, що поклавши в основу вироку показання обвинуваченого ОСОБА_13 в ході слідчого експерименту, судом проігноровано вимоги ст. 95 КПК України, оскільки суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору або посилатися на них. Прийняття показань, наданих в ході слідчого експерименту як доказу по справі, при запереченні їх в ході судового засідання ОСОБА_13 протирічить вимогам як ч. 4 ст. 95 КПК України так і практиці застосування ЄСПЛ і є порушенням принципу недопустимості позасудових свідчень, принципу безпосередності отримання показань.
Також захисник вказує, що в ході всього судового розгляду судом надавались певні преференції стороні обвинувачення, при цьому суд не дотримувався навіть власних рішень щодо обмеження часу для надання стороною обвинувачення доказів. Судові засідання неодноразово були відкладені у зв`язку з тим, що прокуратура не забезпечила явку свідків і в той же час суд відмовляє стороні захисту у виклику свідків по справі, мотивуючи це необхідністю дотримання розумних строків. Відмова в задоволенні клопотання сторони захисту у виклику свідків після зміни обвинувачення робить питання суду про наявність додаткових клопотань та доповнень до судового розгляду суто формальним виконанням обов`язків суду встановлених ч. 1 ст. 363 КПК України. Крім того, судом було проігноровано факт відсутності у судовому засіданні одного із захисників обвинуваченої ОСОБА_15 який у письмовому клопотанні зазначив, що бажає висловити свою думку щодо можливості переходу до дебатів.

- захисник ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Заходи кримінального провадження, котрі були раніше вжиті до обвинуваченої ОСОБА_15 - скасувати, обрати інший запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції нібито встановлений мотив обвинувачених щодо подій 26.06.2014 року, а саме: в основу обвинувального вироку покладена позиція сторони обвинувачення щодо майнової заінтересованості обвинуваченої ОСОБА_15 позбавити життя свого колишнього чоловіка ОСОБА_10 . В даному випадку, чітко вбачається однобічність та упередженість сторони обвинувачення, яку безпідставно підтримав суд першої інстанції, при цьому невмотивовано відхиливши доводи сторони захисту, не зазначивши жодних доказів, котрими доводиться обвинувальний акт в його останній редакції. Захисник під час судових дебатів вказав на необхідність у саме об`єктивному та повному дослідженні всіх версій, всіх доводів та сумнівів. Так, в судовому засіданні було неодноразово зазначено потерпілою ОСОБА_10 , що між її загиблим сином - ОСОБА_10 та його колишньою дружиною ОСОБА_15 існують сімейні непорозуміння, котрі (на думку матері загиблого) спровоковані виключно ОСОБА_15 (дружиною), а її син за час сімейного життя - лише намагався задовольнити вимоги останньої. З показів потерпілої ОСОБА_10 чітко вбачається неприязнь до обвинуваченої ОСОБА_15 , як колишньої дружини її загиблого сина. Дану неприязнь сприйняла й наступна дружина загиблого - ОСОБА_31 , котра безпосередньо була свідком подій вбивства її чоловіка 26.06.2014 року. Судом першої інстанції встановлено, й не заперечувалося всіма сторонами даного провадження, що шлюб між обвинуваченою ОСОБА_15 та загиблим ОСОБА_10 було розірвано в судовому порядку, на підставі рішення суду, в подальшому було ініційовано два судові процеси щодо розподілу спільного майна подружжя, а саме: транспортного засобу та домоволодіння, де проживали до фактичного розлучення. Як встановлено у відповідних рішеннях судів, транспортний засіб, котрий був придбаний за час перебування у шлюбі ОСОБА_15 та ОСОБА_32 реалізований за спільною згодою, отримані грошові кошти розподілені між подружжями в рівних частках. У 2014 році перебувало одне цивільне провадження, де сторонам були саме колишнє подружжя ОСОБА_15 та ОСОБА_10 - спір щодо розподілу спільного домоволодіння, котрий розглядався Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області.
Захисник ОСОБА_8 звертає увагу на те, що весною 2014 року обвинувачена ОСОБА_15 була обізнана, що її колишній чоловік ОСОБА_10 офіційно одружився на ОСОБА_19 ( ОСОБА_33 ). Отже, в даному випадку, виникає просто питання - де саме корисна вигода для обвинуваченої ОСОБА_15 (як зазначено у обвинувальному акті) у вбивстві свого колишнього чоловіка. Станом на червень 2014 року ОСОБА_15 не була офіційною дружиною загиблого ОСОБА_10 , у загиблого вже була інша офіційна дружина. Таким чином, слід розуміти, що навіть в разі наміру спричинити смерть колишньому чоловікові ОСОБА_10 - ОСОБА_15 не була навіть спадкоємицею взагалі, а спадщина на спадкове майно розподілилося б між мамою померлого - ОСОБА_10 , його офіційною дружиною - ОСОБА_34 , та його малолітнім сином - ОСОБА_35 . Якщо взяти за основу загальні правила спадкового права, то необхідно вказати, що спільним майном на момент смерті було лише домоволодіння, яке належало колишньому подружжю порівну ( ОСОБА_15 та загиблому ОСОБА_10 ), й саме спадкове майно складається із 1/2 частини цього домоволодіння. Й тим самим, після смерті ОСОБА_10 на його 1/2 частку майна існує три спадкоємця: ОСОБА_10 на 1/6 частину домоволодіння, ОСОБА_31 на 1/6 частину домоволодіння, й малолітній син загиблого ОСОБА_36 на 1/6 частину домоволодіння. Отже, як встановлено в судовому засіданні, й не заперечувалося жодною стороною даного кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_15 достовірно це розуміла, й як пояснила сама ж судовому засіданні під час її допиту - чи є взагалі здоровий глузд замовляти або спонукати вбивству людини (й насамперед батька спільної їх дитини) нібито за грошову винагороду у 10000 дол. США за 1/6 частину домоволодіння, й необхідно вказати, що це домоволодіння знаходиться у м. Підгороднє Дніпропетровської області, й 1/6 частина спірного домоволодіння ніяк не коштує 10000 дол. США. В даному випадку, ОСОБА_15 , як законослухняний громадянин України, як особа, котра жодним чином не вчинювала жодні протизаконні дії, не притягалася до будь-якою відповідальності, яка має вищу освіту, до вагітності офіційну роботу, виходячи із здорового глузду та загальноприйнятих умов співжиття у суспільстві розпочала виключно судовий цивільний процес щодо вирішення всіх питань поділу майна. Захисник ОСОБА_8 звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що вкрай як необхідно всебічно та об`єктивно сприймати все подружнє життя ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , надати належну оцінку їх взаємовідносинам під час шлюбу, відносинам після розлучення, що безпосередньо характеризує поведінку обвинуваченої ОСОБА_15 . Як було зазначено в ході допиту в судовому засіданні ОСОБА_15 давала колишньому чоловікові бачитися із їх спільним сином - ОСОБА_36 , жодних перешкод у їх спілкуванні не чинила, не спричиняла ОСОБА_10 жодних тілесних ушкоджень, а на всі рази виникнення конфліктів між ними - викликала поліцію, також виключно в судовому порядку вирішувала спірні питання щодо поділу майна, й саме все це прямо вказує на нормальне, законне розуміння підходу вирішення всіх проблем та питань в тому числі й з колишнім чоловіком загиблим ОСОБА_10 . Саме на все це не звернуто уваги судом першої інстанції, проігнорована позиція захисту щодо необхідності ретельного вивчення обставин, та відповідно тих доказів, що їх підтверджують або навпаки спростовують.
Захисник вказує, що в судових дебатах сторона захисту розпочала свою промову із абсурдності вказаного у обвинувальному акті мотиву - корисливого насамперед для ОСОБА_15 . Без аналізу навіть самих матеріалів даного кримінального провадження, вже виникає чисельна кількість сумнівів щодо такої версії сторони обвинувачення. Як встановлено оскаржуваним вироком суду першої інстанції смерть ОСОБА_10 було спричинено 26.06.2014 року з ранку, біля дому, де фактично проживав останній. На місце події було викликано співробітників поліції, швидку та криміналістів для фіксування вказаної події. Відразу ж після події зранку було й допитано офіційну дружину в період часу з 11 год. 54 хв. до 15 год. 27 хв., де остання (маючи певну неприязнь) вказала на те, що саме колишня дружина ОСОБА_15 мала намір саме вбити ОСОБА_10 , й знову ж - зазначає, що нібито вся родина ОСОБА_15 (її брат, друзі) й інші бажають смерті її нинішньому чоловікові, та виключно з корисливих мотивів, котрі надумали собі ОСОБА_10 та ОСОБА_31 , що безсумнівно спростовується вищевикладеним обґрунтуванням. Саме з показань потерпілих в рамках даного кримінального провадження з`явилась єдина (безальтернативна) версія слідства та прокурора щодо замовного вбивства з метою отримати домоволодіння. Виходячи із позиції сторони обвинувачення в особі прокурора, яка в свою чергу вважає за доведений той факт, що в разі позбавлення життя її колишнього чоловіка ОСОБА_10 - ОСОБА_15 поліпшить вирішення всіх своїх майнових питань із останнім саме на її користь, в тому числі й у цивільній справі по поділ спільного сумісного майна. Така позиція сторони обвинувачення є безсумнівно хибною та такою, яка взагалі не відповідає тим наслідкам, котрі настали в наслідок подій 26.06.2014 року, оскільки на момент спричинення смерті ОСОБА_10 - ОСОБА_15 не була його офіційною дружною вже майже рік, тобто не була у першій черзі спадкоємців, також ОСОБА_15 достовірно знала та розуміла, що на весні 2014 року ОСОБА_10 вже був вдруге одружений на ОСОБА_19 ( ОСОБА_33 ), котра й була вже спадкоємицею першої черги. Також, спадкоємцями першої черги була й мати померлого - ОСОБА_10 , з якою у обвинуваченої ОСОБА_15 були не зовсім дружні стосунки та взаємовідносини. Таким чином, ретельно надаючи оцінку позиції сторони обвинувачення в особі прокурора щодо наявності такої мети у обвинуваченої ОСОБА_15 як поліпшення своїх матеріальних питань (в разі спричинення смерті колишньому її чоловікові ОСОБА_10 ) прямо суперечить об`єктивним наслідкам та зворотно вказує на те, що обвинуваченій ОСОБА_15 взагалі не було сенсу (матеріального) сприяти позбавленню життя свого колишнього чоловіка, і як наслідок чого - ускладнення на даний час всіх майнових питань із домоволодінням, котре було придбане за період спільного подружнього життя.
Сторона захисту звертає увагу на те, що потерпіла ОСОБА_19 ( ОСОБА_33 ) була очевидцем подій, котрі мали місце 26.06.2014 року вранці біля її будинку, бачила лише невідомого чоловіка у темному костюмі, в чорних сонце-захисних окулярах та кепці із пакетом в руці, в якому як стало відомо потім, перебувала рушниця Обріз, з якої й було здійснено два постріли у напрямку ОСОБА_10 . Жодних свідчень щодо безпосередньої причетності обвинуваченої ОСОБА_15 до вищевказаних подій потерпіла ОСОБА_19 ( ОСОБА_33 ) не зазначила, щодо можливого знайомства та спілкування обвинувачених між собою також їй не відомо, та її міркування (припущення) ґрунтується на побутовому сприйманні певних обставин, позиції матері померлого та викладеними обставинами у обвинувальному акті стороною обвинувачення.
Захисник вказує, що окремої уваги заслуговує й те, що в ході досудового розслідування під час впізнання предметів потерпіла ОСОБА_19 ( ОСОБА_33 ) 02.07.2014 року не впізнала надану зброю Обріз, якою можливо було спричинено смерть ОСОБА_10 , та 03.07.2014 року потерпіла ОСОБА_19 ( ОСОБА_33 ) не впізнала окуляри, котрі були одягнені на особі, котра 26.06.2014 року здійснила два постріли в ОСОБА_10 .
Також захисник звертає увагу на те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги покази основних свідків сторони обвинувачення, котрі були неодноразово допитані саме в судах першої інстанції (у Кіровському районному суді м. Дніпропетровська та Крадногвардійському районному суді м. Дніпропетровська), свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 . Сторона захисту вважає, що суд першої інстанції безпідставно відхилив покази згаданих свідків, котрі були надані в двох різних судових засіданнях. Так, суд першої інстанції кладе в основу оскаржуваного вироку покази свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 надані слідчому судді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська під час досудового розслідування, але не звертає уваги на те, що тексти протоколів цих допитів у слідчого судді однакові, тобто скопійовані в двох різних протоколах допитів цих свідків, але слід звернути окрему увагу й на те, що текст у протоколах допитів свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у слідчого судді повністю слово у слово схожий із протоколом їх допиту у прокурора. Додаткова обставина, котра також не проаналізована судом першої інстанції, полягає в тому, що допит свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у слідчого судді проводився без участі підозрюваних на той час (обвинувачених), без захисників підозрюваних, чим в свою чергу було грубо порушено право на захист на даний час вже обвинувачених. В ході допиту даних свідків вже при судовому розгляді останні постійно зазначали про тиск з боку працівників карного розшуку щодо останніх, постійне залякування, обшуки, вилучення автомобілів тощо. Суд першої інстанції проігнорував дані твердження свідків, як і було проігноровано покази обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в частині застосування до останніх побоїв з боку працівників міліції (карного розшуку), що підтверджується висновками судово-медичних експертиз, котрі маються в матеріалах досудового розслідування. Сторона захисту вважає, що судом першої інстанції було порушено вищевказану вимогу ст. 23 КПК України щодо обов`язку враховувати пояснення (свідчення) свідків, котрі були надані безпосередньо в момент їх допиту в залі судового засідання під час проведення судового розгляду даного кримінального провадження, оскільки жодні свідчення, котрі були добуті під час досудового розслідування слідчим або прокурором - не можуть враховуватися під час постановлення рішення по справі.
Також стороною захисту звертається увага й на допустимість певних доказів, котрі були здобуті під час досудового розслідування стороною обвинувачення. Так, відповідно до письмових матеріалів даного кримінального провадження, в останніх мається протокол огляду місця події від 26.06.2014 року, котрий проводив слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_37 . Вищевказана слідча дія проводилась в період часу із 09 год. 26 хв. до 12 год. 15 хв. та в якості понятих були залучені наступні особи: ОСОБА_38 , 1988 р.н. та ОСОБА_39 , 1977 р.н. Але, в матеріалах досудового розслідування мається інший протокол огляду місця події від 26.06.2014 року, котрий проводив слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_40 . Відповідна слідча дія проводилась в період часу із 10 год. 10 хв. до 10 год. 30 хв., а в якості понятих були залучені ті ж самі наступні особи: ОСОБА_38 , 1988 р.н. та ОСОБА_39 , 1977 р.н. Таким чином, відповідно до матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що в різних слідчих діях, в один і тож же самий час понятими у слідчих діях (у різних слідчих) виступали одній ті ж самі особи, що є безумовним доказом грубого порушення встановлених вимог чинного КПК України та факт фальсифікування певних матеріалів з боку органу досудового розслідування, що в свою чергу повинно вести до визнання цих доказів - неналежними та недопустимими, та безпосереднє їх виключення й усунення від дослідження в судовому процесі.
Також в матеріалах досудового розслідування мається протокол слідчого експерименту із свідком ОСОБА_41 від 02.07.2014 року, котрий проводив слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_42 . Відповідна слідча дія проводилась в період часу із 19 год. 15 хв. до 19 год. 29 хв. та в якості понятих були залучені наступні особи: ОСОБА_43 , 1966 р.н. та ОСОБА_44 , 1992 р.н. Дана слідча дія відбувалась на відкритій місцевості. В матеріалах досудового розслідування мається також протокол впізнання предмету по фотографії (пакету АТБ) від 02.07.2014 року, котрий проводив слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_45 . Відповідна слідча дія проводилась в період часу із 19 год. 10 хв. до 19 год. 23 хв. та в якості понятих були залучені ті ж самі наступні особи: ОСОБА_43 , 1966 р.н. та ОСОБА_44 , 1992 р.н. Ця слідча дія нібито проводилась в приміщенні Кіровського РВ м. Дніпропетровська. Впізнає предмет потерпіла ОСОБА_46 . Також в матеріалах досудового розслідування мається протокол впізнання предмету по фотографії (кофти) від 02.07.2014 року, котрий проводив слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_45 . Відповідна слідча дія проводилась період часу із 19 год. 25 хв. до 19 год. 30 хв. та в якості понятих були залучені ті ж самі наступні особи: ОСОБА_43 , 1966 р.н. та ОСОБА_44 , 1992 р.н. Ця слідча дія нібито проводилась в приміщенні Кіровського РВ м.Дніпропетровська. Впізнає предмет потерпіла ОСОБА_46 . В даному протоколі зазначено слідчим про те, що до самого протоколу додаються фотографії, але відповідні фотографії як додатку до даного протоколу від 02.07.2014 року в матеріалах даного кримінального провадження відсутні. Таким чином, відповідно до матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що в різних слідчих діях, в той же самий час понятими у слідчих діях (у різних слідчих та взагалі в різних місцях) виступали одні й ті ж самі особи, що є безумовним фактом та доказом грубого порушення встановлених вимог чинного КПК України та факт фальсифікування певних матеріалів з боку органу досудового розслідування, що в свою чергу повинно вести до визнання цих доказів неналежними та недопустимими, та безпосереднє їх виключення й усунення від дослідження в судовому процесі.
Захисник зазначає, що в матеріалах досудового мається протокол пред`явлення особи для впізнання від 07.07.2014 року, який проводився в період часу із 21 год. 30 хв. до 21 год. 55 хв., відповідно до якого свідок ОСОБА_24 , 1987 р.н. впізнає особу № 2. Відповідно до даного протоколу під особою № 2 був ОСОБА_25 , 1995 р.н., але слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_47 зазначає як впізнану особу - ОСОБА_13 , котрий відповідно до даного ж протоколу був під номером 3. Крім того, відповідно до постанови про призначення слідчої групи в рамках даного кримінального провадження від 26.06.2014 року, такий слідчий як ОСОБА_48 взагалі не зазначений, й тим самим відповідно до вимог КПК України даний слідчий не мав процесуального статусу здобувати докази, складати будь-які документи (протоколи) й тощо в рамках даного кримінального провадження.
Також захисник звертає увагу на те, що в матеріалах досудового розслідування мається протокол допиту свідка ОСОБА_49 , 1991 р.н. від 08.07.2014 року, нібито проведений слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_50 . Час проведення даної слідчоїдії складає з 15 год. 05 хв. до 15 год. 45 хв. Відповідно до письмових матеріалів даного кримінального провадження мається інший протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_13 від 08.07.2014 року нібито проведений в період часу з 14 год. 50 хв. до 18 год. 00 хв. за участю двох понятих, тим же самим слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_50 . Відповідно до вищевказаного протоколу слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_13 від 08.07.2014 року нібито проведений в період часу з 14 год. 50 хв. до 18 год. 00 хв. за участю двох понятих, зовсім відсутній підпис захисника підозрюваного - адвоката ОСОБА_51 . Дана слідча дія була явно проведена із грубим порушенням вимог ч. 1 ст. 52 КПК України, що є неприпустимим та таким, що явно вказує на неналежність й недопустимість даного документа як джерела доказування. І таким чином, відповідно до матеріалів даного кримінального провадження чітко вбачається, що в один і той самий час слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_52 нібито проводить різні слідчі дії із різними особами, що є безумовним фактом та доказом грубого порушення встановлених вимог чинного КПК України, та мається факт фальсифікування певних матеріалів даного кримінального провадження з боку органу досудового розслідування, що в свою чергу повинно вести до визнання цих доказів неналежними та недопустимими.
Крім того захисник зазначає, що відповідно до матеріалів даного кримінального провадження 08.07.2014 року в період часу з 21 год. 20 хв. до 21 год. 45 хв. слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_53 було проведено огляд транспортного засобу марки ВАЗ 21099 д/н НОМЕР_6 та вилучені певні речові докази, а саме набої. Відповідно до матеріалів даного кримінального провадження взагалі відсутні по-перше, згода власника транспортного засобу марки ВАЗ д/н НОМЕР_2 на проведення даного огляду (обшуку) автомобіля, та відсутня відповідна ухвала слідчого судді про дозвіл на проведення даного огляду (обшуку) вищевказаного автомобіля. Таким чином, вищевказаний огляд (обшук) транспортного засобу марки ВАЗ д/н НОМЕР_2 від 08.07.2014 року, проведений в період часу з 21 год. 20 хв. до 21 год. 45 хв. слідчим СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_53 - був проведений із грубим порушенням вимог чинного КПК України, що в свою чергу тягне за собою наявність явної недопустимості та неналежності даного доказу.
Також захисник вказує, що 11 липня 2014 року о 23 год. 10 хв. слідчий СВ Кіровського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_54 складає протокол затримання особи - підозрюваної ОСОБА_15 , в порядку положень ст.208 КПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 52 КПК України законодавством чітко встановлено, що участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного. Відповідно до матеріалів даного кримінального провадження вбачається, що затримання підозрюваної ОСОБА_15 11.07.2014 року відбулось без участі її захисника - адвоката ОСОБА_55 , хоча даний адвокат - захисник приймав участь у всіх слідчих діях цього дня, котрі проводились з ОСОБА_15 . Таким чином, на підставі викладених вище обставин чітко вбачається грубе порушення права на захист підозрюваної ОСОБА_15 під час її затримання.
Крім того, захисник зазначає, що на стадії досудового розслідування до підозрюваних застосовувалися заходи фізичного впливу, що прямо підтверджується висновками СМЕ № 2529-е, яка проводилась із 10 по 14 липня 2014 року щодо ОСОБА_13 , та відповідно до якої у останнього виявлені тілесні ушкодження, котрі мають за своїм характером легку ступінь тілесних ушкоджень. Отже, зовсім зрозумілим є зміна показів обвинуваченого ОСОБА_13 своїх показів в суді, вже після того як досудове розслідування було завершено.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення, а також апеляцію потерпілої та представника потерпілої, заперечувала проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту.
Потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та представник потерпілої ОСОБА_17 - адвокат ОСОБА_12 , кожен окремо, підтримали свої апеляційні скарги та апеляцію прокурора, заперечували проти задоволення апеляцій захисників.
Обвинувачений ОСОБА_13 та його захисник ОСОБА_9 , кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , просили її задовольнити, також підтримали апеляції захисту обвинуваченої ОСОБА_15 , заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілої та представника потерпілої.
Обвинувачена ОСОБА_15 та її захисники ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , кожен окремо, підтримали свої апеляційні скарги, також підтримали й апеляційну скаргу захисника в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілої та представника потерпілої.
Обвинувачений ОСОБА_14 заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілої та представника потерпілої, а апеляційні скарги сторін захисту обвинувачених ОСОБА_15 та ОСОБА_13 - підтримав за викладених в них обставин.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.
З положень ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обгрунтованості та умотивованості судового рішення убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим рішенням є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
За вимогами ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, мотиви призначення покарання.
Таким чином, судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією принципу верховенства права.
У справі Kari-PekkaPietilainenv. Finland(Кари-Пека Питилайнен проти Фінляндії, рішення від 22.09.2009 року), у §33 Європейський суд зазначив, що право сторін надавати міркування по справі, які вони вважають такими, що стосуються справи, визначає відповідний обов`язок суду належним чином досліджувати всі доводи, представлені сторонами: Розділ 13 Застосування положень ст.6 Конвенції з прав людини 167 «...право на справедливий судовий розгляд, гарантоване за статтею 6 §1 Конвенції, охоплює, між іншим, право сторін у провадженні надавати доводи, які вони вважають такими, що стосуються їхньої справи. Оскільки призначення Конвенції гарантувати не права, які є теоретичними чи ілюзорними, а права, які є реальними та ефективними.., це право може розглядатись як ефективне лише, якщо заявник дійсно «заслуховується», тобто його доводи належним чином досліджуються судом. Стаття 6 §1 Конвенції покладає на суди обов`язок провести належне дослідження доводів, аргументів та доказів, представлених сторонами, без упередженості до їхньої оцінки або релевантності до їхнього рішення..».
Судом першої інстанції вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону були порушені.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Так, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року проголошено право кожного на розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Зазначена норма імплементована у національне законодавство України й міститься у ст. 21 КПК.
Критерії визначення складу суду, повноважного на розгляд кримінального провадження, встановлені нормою ст. 31 КПК України. Залежно від ступеня тяжкості злочину та (або) виду суб`єкта злочину провадження у суді першої інстанції здійснюється: суддею одноособово, колегіально судом у складі трьох суддів, судом присяжних у складі двох суддів і трьох присяжних.
Кримінальне провадження в суді присяжних за своєю правовою природою є особливим порядком кримінального провадження, покликаним забезпечити додаткові гарантії особам, обвинуваченим у вчиненні найбільш тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі.
Залежно від волевиявлення обвинуваченого у справах цієї категорії може застосовуватись одна з двох альтернативних судових процедур: загальний порядок судового розгляду колегією у складі трьох професійних суддів; провадження у суді присяжних (частина третя статті 31 КПК).
Така альтернативність покликана сприяти дотриманню балансу між економією процесуальних засобів і гарантіями дотримання прав особи у кримінальному судочинстві. Відповідні гарантії полягають у праві обвинуваченого заявити клопотання про розгляд його справи або колегією професійних суддів, або судом присяжних. Можливість вибору між різними процесуальними формами відправлення правосуддя передбачає обов`язок держави в особі її уповноважених органів та службових осіб забезпечити свободу цього вибору та його практичну реалізацію.
Правова природа інституту суду присяжних суттєво відрізняється від інших двох складів суду. Такий висновок підтверджується наступними чинниками:
а) віднесенням провадження в суді присяжних до особливого порядку провадження в суді першої інстанції (параграф 2 глави 30 Розділу IV КПК);
б) спеціальним порядком формування суду присяжних;
в) наділенням присяжних при відправленні правосуддя широким колом прав.
У зв`язку із наведеним закономірним виглядає те, що саме до компетенції суду присяжних законодавець відніс розгляд особливо тяжких злочинів, за які передбачено найбільш суворий вид покарання - довічне позбавлення волі, а також встановив інший, відмінний від загального, порядок роз`яснення обвинуваченому права на суд присяжних.
Статтею 384 КПК встановлено, що прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних. При цьому письмове роз`яснення прокурора додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду. Суд також зобов`язаний роз`яснити право на розгляд справи судом присяжних під час підготовчого судового засідання та у разі, якщо обвинувачений заявить таке клопотання, призначити кримінальне провадження до розгляду саме таким складом суду.
Інформування обвинуваченого про можливість розгляду кримінального провадження щодо нього судом присяжних ще до початку судового розгляду надасть йому можливість підготуватись до реалізації такого права і його рішення з цього питання буде виваженим та обґрунтованим. Тільки в такому випадку будуть дотримані засади кримінального провадження, в тому числі й забезпечення права на захист, а судовий розгляд буде справедливим.
Зі змісту цієї норми кримінального процесуального закону видно, що виконання судом вищевказаного зобов`язання не пов`язано з тим, роз`яснив прокурор обвинуваченому про таку можливість до передачі обвинувального акта до суду чи ні.
Верховний Суд України констатував, що право на розгляд кримінального провадження судом присяжних є невід`ємною складовою права обвинуваченого на захист, і невиконання судом під час підготовчого судового засідання вимог ст. 384 КПК є безумовною підставою для скасування судових рішень судом вищої інстанції. Суд під час підготовчого судового засідання повинен роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
При перевірці матеріалів кримінального провадження на предмет роз`яснення судом в порядку ст. 384 КПК України права обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на суд присяжних, зважаючи на те, що вони обвинувачуються у вчиненні, зокрема, злочину, який відносяться до категорії особливо тяжкого, апеляційним судом встановлено наявність факту порушення судом першої інстанції вимог частин першої та другої статті 384 КПК, оскільки судом взагалі не роз`яснювалося обвинуваченим вищезазначене право можливості та особливості розгляду кримінального провадження судом присяжних ані в підготовчому судовому засіданні, ані протягом судового розгляду, аж до його завершення постановленням обвинувального вироку.
За таких умов в даному конкретному випадку дійсно наявний факт невиконання судом під час підготовчого судового засідання та судового розгляду вимог ст. 384 КПК, що є безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року судом апеляційної інстанції як такого, що постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Дана позиція зазначена у висновках щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладених Верховним Судом у постановах від 25 червня 2015 року (справа № 5-111кс15), від 07 листопада 2018 року (справа № 51-1253зпв18), від 19 квітня 2018 року (справа № 51-658), а згідно ст. 13 Закону України Про судоустрій та статус суддів висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права та враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити з приводу призначеного обвинуваченому ОСОБА_14 покарання наступне.
Згідно з пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1990 року № 5 «Про практику виконання судами України законодавства та постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить підходити з винятковою відповідальністю, суворо додержуючись вимог КПК. Зважаючи на те, що наспіх, непослідовно, неохайно написаний вирок може викликати сумніви в його законності, обґрунтованості і справедливості, судді повинні постійно вдосконалювати стиль написання вироку, який повинен бути викладений офіційно-діловою мовою, юридично грамотно, з коротким, точним і ясним описом обставин справи, результатів дослідження доказів і висновків суду.
Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 374 КПК у разі визнання особи винуватою в резолютивній частині вироку зазначаються: прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його винуватим у пред`явленому обвинуваченні та відповідні статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом; початок строку відбування покарання; рішення про застосування примусового лікування чи примусових заходів медичного характеру щодо обмежено осудного обвинуваченого у разі їх застосування; рішення про призначення неповнолітньому громадського вихователя; рішення про застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру; рішення про цивільний позов; рішення про інші майнові стягнення і підстави цих рішень; рішення щодо речових доказів і документів та спеціальної конфіскації; рішення про відшкодування процесуальних витрат; рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження; рішення про залік досудового тримання під вартою; строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.
Вища судова інстанція України також звертала увагу на необхідності точного виконання вимог КПК до змісту резолютивної частини обвинувального вироку, яка повинна бути викладена чітко і ясно, щоб при виконанні вироку не виникало сумнівів щодо виду і розміру покарання, призначеного судом, та змісту інших рішень, викладених у цій частині вироку (пункт 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1990 року № 5 «Про практику виконання судами України законодавства та постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку»).
Згідно зі ст.73 КК України строки покарання обчислюються відповідно в роках, місяцях та годинах. При заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення допускається обчислення строків покарання у днях.
Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції дотримався не в повному обсязі.
Як убачається з резолютивної частини вироку, ОСОБА_14 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст.115, ч. 1 ст. 263 КК України та призначено покарання:
- за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_14 покарання у виді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна.
Тобто, в даному випадку всупереч вимогам ст. 73 КК України суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_14 покарання за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України у виді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, хоча диспозицією даної норми закону встановлено вимогу стосовно обчислення строків покарання у днях виключно при заміні або складанні покарань, а також у разі зарахування попереднього ув`язнення.
Тож, невідповідність часових параметрів призначеного ОСОБА_14 покарання вимогам матеріального та процесуального законодавства України свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному тлумаченні закону, яке суперечить його точному змісту згідно п.3 ч. 1 ст. 413 КПК України.
Слушними в даному провадженні є й посилання прокурора на допущення судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону під час вирішення у вироку долі речових доказів.
Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2020 року ОСОБА_14 призначено остаточне покарання за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст.115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70 КК України у вигляді 10 років 10 місяців 8 днів позбавлення волі, з конфіскацією особистого майна. Разом з цим, вирішуючи питання про долю речових доказів, суд у резолютивній частині вироку скасував арешт на автомобіль ВАЗ 21099, зеленого кольору, 2000 року випуску, державний номер НОМЕР_5 , та вирішив повернути його ОСОБА_14 , що суперечить нормам кримінального процесуального закону, що в подальшому може призвести до неможливості виконання рішення суду в частині стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, на користь потерпілих.
Також нормами чинного законодавства передбачено, що ухвалюючи вирок, суд першої інстанції повинен вирішити питання, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі. Це питання вирішується судом незалежно від того, чи реалізували учасники кримінального провадження право заявити клопотання про визначення грошового розміру процесуальних витрат, оскільки це входить до предмету доказування у кримінальному провадженні (п. 3 ст. 91 КПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, до процесуальних витрат відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які згідно з ч. 2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку стягуються з обвинуваченого на користь держави. При цьому суд, враховуючи майновий стан обвинуваченого, за власного ініціативою або за його клопотанням має право своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати процесуальних витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату процесуальних витрат на визначений строк.
Частиною 2 ст. 122 КПК України регулюється порядок здійснення залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ.
Відповідно до п. 11 Інструкції про порядок і розміри компенсації (відшкодування) витрат та виплати винагороди особам, що викликаються до органів досудового розслідування, прокуратури, суду або до органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, та виплати державним спеціалізованим установам судової експертизи за виконання їх працівниками функцій експертів і спеціалістів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 710 від 01.07.1996, науково - дослідницькі установи судової експертизи проводять судову експертизу по кримінальних справах і справах про адміністративні правопорушення за рахунок засобів, передбачених у державному бюджеті України на відповідний рік на проведення судових експертиз.
У ч. 2 ст. 124 КПК визначено обов`язок стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних із залученням експертів, який реалізується в окремій нормі щодо їх розподілу при ухваленні вироку.
Так, згідно з п. 13 ч. 1, ч. 3 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі, якщо обвинувачуються декілька осіб суд вирішує питання, зазначені в цій статті, окремо щодо кожного обвинуваченого. Відповідно до ст. 126 КПК України, питання щодо процесуальних витрат вирішується судом у вироку, який підлягає обов`язковому виконанню, зокрема, в частині їх стягнення.
При цьому солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.
Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку зазначаються рішення про відшкодування процесуальних витрат.
Крім того, згідно з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» № 11 від 07.07.1995 року у справі, в якій засуджено декількох осіб, судові витрати мають визначатися в певних частках з урахуванням ступеня вини та майнового стану кожного із засуджених.
Крім того, вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.02.2019 року у справі №51-5168км18, а відповідно до ч.6 ст.13 Закону України Про судоустрій і статус суддів №1402-VІІІ від 02.06.2016 року, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.
Таким чином, відповідно до положень глави 8 КПК України встановлено принцип дольової відповідальності при стягненні процесуальних витрат відповідно до положень глави 8 КПК України. У тому разі, якщо винуватими буде визнано декілька осіб, суд зобов`язаний визначити, в якому розмірі повинні бути стягнені ці витрати з кожного, враховуючи при цьому ступінь вини та майновий стан обвинувачених.
Проте в порушення зазначених вимог кримінального процесуального закону місцевий суд, ухвалюючи щодо ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 обвинувальний вирок, не визначив розмір процесуальних витрат, які мають бути компенсовані кожним обвинуваченим в рівних долях, вказавши у резолютивній частині вироку, що судові витрати на проведення експертиз: № 70/13-1668 від 25.07.2014 року, в сумі 393, 12 гривень; № 65/01-152 від 17.07.2014 року, в сумі 393, 12 гривень; № 70/07-490 від 30.09.2014 року, в сумі 737, 10 гривень; № 70/07-486 від 29.08.2014 року, в сумі 1774, 08 гривень; № 246 від 21.07.2014 року, в сумі 2365, 49 гривень; № 191 від 01.09.2014 року, в сумі 1995, 84 гривень; № 70/23-2078 від 14.10.2014 року, в сумі 2365,44 гривень; № 70/07-589 від 07.11.2014 року, в сумі 393,12 гривень; № 70/23-2250 від 14.10.2014 року, в сумі 1182,72 гривень; № 67/07-407 від 15.11.2014 року, в сумі 1537,25 гривень; № 70/39-670 від 11.10.2014 року, в сумі 2951,52 гривень; № 65/04-205 від 19.10.2014 року, в сумі 1229,80 гривень, на користь держави слід стягнути з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 солідарно.
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачені ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 під час судового розгляду, як і допитані судом свідки ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , вказували про застосування відносно них недозволених методів ведення досудового розслідування, а саме застосування органом досудового розслідування тиску та неправомірних дій, на що є посилання також і в апеляційних скаргах сторони захисту.
Суд першої інстанції, залишаючи без задоволення ці заяви обвинувачених та свідків, формально зазначив у вироку, що не приймає в якості достовірних покази обвинувачених щодо тиску та неправомірних дій працівників поліції, оскільки викладені факти не підтвердились в ході досудового розслідування, а заяви свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , надані в ході судового розгляду, про тиск правоохоронних органів в ході досудового розслідування, попри наявність й письмових пояснень останніх з цього приводу, які містяться в матеріалах кримінального провадження, визнав надуманою та такою, що не підтверджується жодними доказами.
Таким чином, суд першої інстанції залишив поза увагою заяви як обвинувачених, так і свідків про застосування щодо них незаконних методів ведення досудового розслідування та за відсутності проведення належної перевірки таких доводів шляхом офіційного розслідування, зазначив про їх безпідставність. Такий підхід у контексті положень статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини є неприпустимим.
Виходячи зі змісту статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки, а тим більше обґрунтовувати ними свої рішення.
Згідно з практикою Європейського суду допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.
Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, що не було дотримано судом першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження.
Наведене є також істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, що є підставою для скасування обвинувального вироку з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Не позбавлені сенсу й посилання сторони захисту в апеляційних скаргах на численні порушення, допущені у цьому кримінальному провадженні як органом досудового розслідування, так і судом протягом судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, які виразилися у наступному:
- всупереч вимогам КПК України суд поклав в обґрунтування свого вироку показання, які були отримані під час досудового слідства, а не ті, які були безпосередньо ним досліджені під час судового розгляду;
- із протоколів допитів свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_21 у слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська вбачається копіювання «слово в слово» тексту протоколу допитів цих же осіб в якості свідків у слідчого та прокурора в рамках даного кримінального провадження;
- порушення права обвинуваченого (підозрюваного) ОСОБА_13 на захист, яке убачається з протоколу, складеного за результатами слідчого експерименту за участю останнього від 08.07.2014 року. Протокол має виправлення у часі щодо проведення слідчої дії, а особливої уваги заслуговує та обставина, що підпис в графі «захисник» адвоката ОСОБА_13 на даному протоколі взагалі відсутній, що суперечить нормам КПК, оскільки неможливо проводити будь-які слідчі або інші дії із підозрюваним (обвинуваченим), котрий обвинувачується в особливо тяжкому злочині без захисника відповідно до вимог ст. 52 КПК України (Т. 3, а.п. 20-22);
- судом було відхилено клопотання захисту про допит ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , які за версією слідства були причетні до вимагання від ОСОБА_15 грошових коштів після вбивства ОСОБА_10 , яке сталося 26.06.2014 року, хоча, на думку захисту, для підтвердження щирості обвинуваченої ОСОБА_15 показання цих свідків мають значення для прийняття рішення по суті, а відмова у виклику цих свідків є порушенням права на захист обвинуваченої;
- також судом було відхилено клопотання захисту обвинуваченої ОСОБА_15 про долучення та дослідження у судовому засіданні висновку за результатами спеціального психофізіологічного дослідження (СПФД) з використанням поліграфу ОСОБА_15 , про проведення допиту спеціаліста ОСОБА_29 щодо результатів вказаного дослідження з метою роз`яснення наданих ним висновків, про призначення судової психологічної експертизи;
- слідчі експерименти за участю обвинуваченого ОСОБА_13 від 08.07.2014 року та від 21.08.2014 року оцінювались судом саме як отримання показань, про що суд чітко вказує безпосередньо у вироку. Натомість прийняття показань, наданих в ході слідчого експерименту як доказу по справі, при запереченні їх в ході судового засідання ОСОБА_13 суперечить як вимогам як ч.4 ст.95 КПК України, так і практиці ЄСПЛ і є порушенням принципів недопустимості позасудових свідчень та безпосередності отримання судом показань;
- порушення органом досудового розслідування кримінального процесуального закону під час проведення слідчих дій та складання процесуальних документів, які залишилися поза увагою суду першої інстанції, а саме :
- в різних слідчих діях, в один і той же самий час понятими у слідчих діях (у різних слідчих) виступали одні й ті ж самі особи; відсутність додатків до протоколів слідчих дій; відсутність повноважень у слідчого, який здійснював досудове розслідування; проведення 08.07.2014 року обшуку автомобіля ВАЗ д/н НОМЕР_2 за відсутності згоди власника транспортного засобу та ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук; недотримання вимог чинного законодавства стосовно пакування та опечатування речових доказів.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою ст.7 цього Кодексу.
Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, апеляційний суд застосовує на підставі ч. 6 ст. 9 КПК України загальні засади кримінального провадження, а саме: вимоги п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України щодо забезпечення принципу законності кримінального провадження, оскільки допущені судом істотні порушення кримінального процесуального закону, встановлені за результатами апеляційного перегляду, не входять в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК України.
Скасовуючи вирок через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону з призначенням нового розгляду, колегія суддів, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, не входить в обговорення обставин та суті як прийнятого рішення, так і усіх доводів апеляційних скарг, при цьому не вирішує наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, оскільки ці обставини підлягають перевірці під час нового судового розгляду.
При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, створити сторонам необхідні умови для забезпечення рівних прав у наданні доказів на підтвердження своїх позицій і доведенні перед судом їх переконливості та ухвалити рішення, яке відповідає вимогам закону.
Разом з цим, у разі встановлення апеляційним судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК України він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді в суді першої інстанції.
А тому, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що якщо під час нового розгляду кримінального провадження не буде встановлено інших обставин, які можуть вплинути на висновки суду щодо розміру покарання ОСОБА_14 , при підтвердженні винуватості останнього в попередньому обсязі обвинувачення за п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України призначене йому покарання слід вважати таким, що не відповідає ступеню тяжкості скоєного та його особі внаслідок мякості.
У зв`язку з тим, що вирок суду скасовується з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, беручи до уваги вимоги закону про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи дані про особу обвинувачених ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , які обвинувачуються у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину, обставини, при яких скоєні інкриміновані останнім кримінальні правопорушення, їх тяжкість, з метою забезпечення судового розгляду, колегія суддів вважає за доцільне залишити обвинувачених під вартою на строк, мінімально необхідний для проведення судом першої інстанції підготовчого судового засідання, який у будь-якому разі не може перевищувати 60 діб, а саме до 15 лютого 2021 року.
Таким чином, з урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що подані у даному провадженні апеляційні скарги підлягають задоволенню, як повному, так і частковому, а оскаржуваний вирок скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_16 , представника потерпілої ОСОБА_17 - адвоката ОСОБА_12 та потерпілої ОСОБА_10 - задовольнити частково.
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , захисника ОСОБА_18 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 , та захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_15 - задовольнити.
Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року щодо ОСОБА_13 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_14 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України, ОСОБА_15 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27, п.6, п. 11, п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 15 лютого 2021 року включно.
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до 15 лютого 2021 року включно.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4