ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1331/20 Справа № 175/3383/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000451, за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року щодо
ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Красноармійськ Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України,
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Добропілля Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 149, ч. 3 ст. 357 КК України,
за участю:
секретаря - ОСОБА_12 ,
прокурора ОСОБА_13 ,
обвинувачених - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
потерпілого - ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року, ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна, ОСОБА_11 визнано винуватим та призначено покарання: за ч. 2 ст. 149 КК України - у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна; за ч. 3 ст. 357 КК України - у виді обмеження волі строком 2 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації майна.
Окрім того, судом вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 визнано винуватими у вчиненні інкримінованих їм злочинів, за таких обставин.
Так, обвинувачені ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , вступивши в попередню змову на початку 2016 року створили Громадську організацію «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область Дніпровський район с.Дослідне вул. Авіаторів, буд. №13, куди почали шляхом обману під приводом надання допомоги поміщати соціально незахищених людей та безхатченків, з метою подальшої їх трудової експлуатації на підприємствах м. Дніпра.
ОСОБА_15 взяв на себе обов`язки, в які входили: безпосередній пошук та вербування соціально незахищених осіб, зустрічатися з вказаними особами та використовуючи їх уразливий стан або обманом висловлювати обіцянки щодо надання житла та поліпшення побутових умов, не повідомляючи їм свої реальні злочинні наміри, а саме трудову експлуатацію на різних об`єктах м. Дніпро з метою збагачення за їх рахунок, а інший учасник кримінального правопорушення ОСОБА_14 посилаючись на віру в Бога та представляючись пастором, тим самим підсилюючи довіру останніх, а також в правильності прийнятого ними рішення про поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», яка розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район сел. Дослідне, вул. Авіаторів, буд. 13, з метою проходження начебто реабілітації, використовуючи уразливий стан збіг складних особистих і сімейних обставин, а також обман вводив потерпілих в оману і повідомляв, що пропоновані умови значно поліпшать їх матеріальне становище та побутові умови, при цьому приховав свої злочинні наміри трудової експлуатації на підприємствах м.Дніпра з метою збагачення.
На початку 2016 року ОСОБА_14 і ОСОБА_15 отримавши добровільну згоду ОСОБА_16 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», діючи згідно умислу по відношенню ОСОБА_16 помістили до вказаної організації останню, де почали утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м. Дніпра. В подальшому ОСОБА_14 і ОСОБА_15 реалізуючи злочинний умисел, спрямований на здійснення торгівлі людьми, а саме трудової експлуатації, залучили ОСОБА_17 до роботи на сміттєзвалище, яке розташоване на ж/м Ігрень в м. Дніпро, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.
Крім того, обвинувачені ОСОБА_14 і ОСОБА_15 наприкінці лютого 2018 року отримавши добровільну згоду ОСОБА_18 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», помістили до вказаної організації потерпілого ОСОБА_18 , де почала утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м.Дніпра. В подальшому обвинувачені ОСОБА_14 і ОСОБА_15 реалізуючи спільний злочинний умисел, залучили потерпілого ОСОБА_18 до роботи двірником на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.
Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_14 і ОСОБА_15 на початку вересня 2018 року отримавши добровільну згоду ОСОБА_19 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», де помістили до вказаної організації останнього і почали утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м. Дніпро. В подальшому ОСОБА_14 і ОСОБА_15 залучили ОСОБА_20 протягом двох місяців до роботи на підприємство «Міропласт», яке розташоване за адресою: м.Дніпро, вул. Курсантська, 10, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах.
Крім того, наприкінці травня 2019 року ОСОБА_14 і ОСОБА_15 отримавши добровільну згоду ОСОБА_9 на поміщення до Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», помістили до вказаної організації останнього, де почали утримувати та залучати до трудової діяльності на різних об`єктах м. Дніпра. В подальшому ОСОБА_14 реалізуючи спільний з ОСОБА_21 злочинний умисел, спрямований на здійснення торгівлі людьми, а саме трудової експлуатації, діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів залучили ОСОБА_9 до роботи двірником на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, за що в подальшому отримали грошову винагороду, яку витратили в своїх інтересах. Таким чином, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 діючи шляхом вербування та обману залучали потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_20 та ОСОБА_9 до трудової експлуатації на об`єктах м. Дніпро, отримуючи за це грошову винагороду.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_15 на початку вересня 2018 року, більш точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, знаходячись за місцем розташування Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», для своєї впевненості, що ОСОБА_19 не покине місце розташування Громадської організації «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», шахрайським шляхом заволодів паспортом громадянина України на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серія НОМЕР_1 виданий Індустріальним РВ ДМУ ГУМВД України в Дніпропетровській області від 05.12.1996, який належить потерпілому ОСОБА_19 , обмеживши таким чином реалізацію прав і законних інтересів потерпілого ОСОБА_22 . Після чого помістив вказаний паспорт громадянина України в своїй кімнаті, яка знаходиться на другому поверсі буд. АДРЕСА_4 де почав зберігати до 04.06.2019. Так, 04.06.2019 на підставі ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_23 було проведено санкціонований обшук за місцем мешкання ОСОБА_11 в ході якого було виявлено та вилучено паспорт громадянина України, який належить потерпілому
ОСОБА_8 апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 в інтересах обвинувачених просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання обвинуваченим змінити, застосувати до обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 положення п. 2 ч. 1 ст. 76, ст. 75, КК України, на підставі яких звільнити їх від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом першої інстанції - з випробуванням, термін випробування встановити на 3 роки. Зобов`язати засуджених повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи. Засудженого ОСОБА_10 , звільнити з-під варти в залі судового засідання.
Обгрунтовуючи свої вимоги захисник ОСОБА_5 посилається на те, що, призначене судом покарання не відповідає як ступеню тяжкості кримінального правопорушення так і особам обвинувачених. Так, на думку захисника, судом не було надано належної оцінки тим обставинам, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свою вину у інкримінованих їм злочинах визнали повністю, щиро розкаялися у вчиненому та активно сприяли у встановленні істини у цьому провадженні, а також, що вони раніше не судимі, мають міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризуються за місцем проживання, хворіють на гепатит С, ОСОБА_10 , має вищу освіту, одружений та працює. Разом з цим, захисник звертає увагу, на позицію всіх без виключення потерпілих, які не мають претензій до обвинувачених будь-якого характеру і просили суд не застосовувати міру покарання пов`язану з позбавленням волі та сторони обвинувачення, яка в судових дебатах просила суд визнати обвинувачених винними та призначити ОСОБА_10 та ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з застосуванням положеннь ст. 75 КК України. Окрім того, захисник зазначає, що в судовому засіданні, на стадії дослідження протоколів негласних слідчих оперативних дій щодо обвинувачених було встановлено, що до кожного з протоколів були додані СД - диски з звукозаписами розмов обвинувачених, однак, суд, всупереч правилам дослідження речових доказів, не поставив на обговорення питання про необхідність дослідження цих дисків, які являються невід`ємною частиною кожного окремо взятого протоколу. При цьому, захисник вказує, що суд, не зважаючи на вичерпний перелік письмових доказів, які прокурор просив дослідити, за власною ініціативою, виходячи за межі заявленого прокурором клопотання, витребував у прокурора всі матеріали кримінального провадження без виключення, а саме 5 томів кримінального провадження в нерозшитому вигляді та самовільно приєднав їх до матеріалів судової справи, й вважає, що такими діями суд першої інстанції порушив, як принцип безпосередності так і принцип неупередженості та об`єктивності провадження.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених також просить вирок в частині призначеного покарання обвинуваченим змінити, застосувати до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 положення ст.ст. 76, 75 КК України, на підставі яких звільнити їх від відбування покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом з випробуванням. Зобов`язати засуджених повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, звільнивши засудженого ОСОБА_10 з-під варти.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник ОСОБА_6 наводить доводи аналогічні за змістом тим, що викладені в апеляційній скарзі адвокатом ОСОБА_5 .
В своїх апеляційних скаргах потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , кожен окремо, просять вирок в частині призначеного покарання змінити, та на підставі ст. 75, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України, звільнити ОСОБА_10 і ОСОБА_11 від відбування покарання з випробуванням.
В обґрунтування своїх апеляційних скарг потерпілі, кожен із них, наводять аналогічні за змістом доводи й, кожен окремо, посилаються на те, що міра покарання визначена судом ОСОБА_11 і ОСОБА_10 є занадто сувора і не відповідає вчиненому та особам обвинувачених. Так, потерпілі вказують, що суд не в повній мірі врахував того, що обвинувачені широ розкаялися, вину визнали повністю, сприяли суду у встановлені істини у провадженні. Також зазначають, що суд не взяв до уваги позицію потерпілих, які до обвинувачених претензій будь-якого характеру не мають та просили призначити покарання, не пов`язане з ізоляцією їх від суспільства, а також позицію прокурора, який просив суд застосувати положення ст. 75 КК України та призначити обвинуваченим покарання з випробувальним терміном на 3 роки. Крім того, потерпілі вказують, що на їх переконання, обвинувачені хоч і вчинили злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, проте у них були добрі наміри й на їх думку, обвинувачені зробили висновки та їх виправлення буде можливе без поміщення до місць позбавлення волі.
Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційних скарг.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України та ОСОБА_11 у вчиненні ним злочинів, передбачених ч. 2 ст. 149, ч. 3 ст. 357 КК України, за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації їх дій, відповідає фактичним обставинам, а також вказані обставини не оспорюються і в апеляційних скаргах, тому перегляду в апеляційному порядку не підлягають.
Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення інкримінованих обвинуваченими кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинувачених та кваліфікацію їх дій, колегією суддів не встановлено.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг сторони захисту та потерпілих про невідповідність призначеного покарання особі обвинувачених та ступеню тяжкості вчинених ними злочинів внаслідок суворості, суд вважає їх такими, що не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне провапорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справ застосовується як джерело права, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону було дотримано в повній мірі.
Матеріалами провадження підтверджено, що призначене ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, встановленому санкцією ч. 2 ст. 149 КК України, без конфіскації майна, та ОСОБА_11 в межах санкцій ч. 2 ст. 149, ч. 3 ст. 357 КК України, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі на мінімальний строк без конфіскації майна, в повному обсязі відповідає наведеним вище нормам закону.
Так, призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд врахував характер і ступінь тяжкості скоєного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, обставини провадження, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є засновником ГО «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», малолітніх дітей на утриманні не має, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, має намір і надалі допомагати соціально незахищеним особам, та те, що він має намір усиновити дитину, а також, думку потерпілих, які просили суворо обвинувачених не карати.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , суд врахував характер і ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, один із яких, відповідно до ст. 12 КК України відноситься, до категорії особливо тяжких злочинів, обставини провадження, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є засновником ГО «Центр соціальної допомоги «Квант Милосердя», малолітніх дітей на утриманні не має, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, має намір і надалі допомагати соціально незахищеним особам, а також, думку потерпілих, які просили суворо обвинувачених не карати.
В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених, кожного окремо, суд визнав щире каяття та визнання вини.
В якості обставини, що обтяжує покарання обвинувачених, кожного окремо, суд визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.
Вказаним обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку про відсутність підстав для застосування у провадженні положень ст.ст. 69, 75 КК України та необхідність призначення покарання обвинуваченим, кожному окремо, у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованих їм злочинів, з його реальним відбуванням.
Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що призначене обвинуваченим, кожному окремо, основне покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій інкримінованих їм злочинів, з реальним його відбуванням, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних провопорушень, тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок суворості у суду не має.
Доводи апеляційних скарг сторони захисту та потерпілих про те, що суд не в повній мірі врахував тих обставин, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_11 свою вину в інкримінованих їм злочинах визнали повністю, щиро розкаялися у вчиненому та активно сприяли у встановленні істини у провадженні, а також те, що вони раніше не судимі, мають міцні соціальні зв`язки, позитивно характеризуються за місцем проживання, хворіють на гепатит С, та ОСОБА_10 , має вищу освіту, одружений, працює, й позицію потерпілих, які просили суд не застосовувати міру покарання, пов`язану з позбавленням волі, є необгрунтованими, оскільки ці обставини судом взято до уваги при призначенні покарання у сукупності з іншими обставинами провадження.
Отже, призначене судом покарання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, оскільки, на переконання колегії суддів, воно є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, й підстав вважати його занадто суворим, як і підстав для застосування до обвинувачених положень ст.ст. 69, 75 КК України, не убачається.
З огляду на вищенаведене, апеляційний суд не знаходить підстав для пом`якшення покарання обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , з мотивів, які наведені в апеляційних скаргах, та вважає вирок законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим, у зв`язку з чим вирок необхідно залишити без змін, а подані апеляційні скарги - без задоволення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2020 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з моменту вручення їм копії ухвали.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4