Справа № 467/1216/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2020 року Арбузинський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4

представника установи виконання покарань ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка спільне клопотання виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 ,-

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

Виконуючий обов`язки начальника ДУ «Арбузинська виправна колонія №83» спільно із заступником голови спостережної комісії при Абузинській РДА Миколаївської області подали до суду клопотання про умовно дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 від подальшого відбування покарання у виді позбавлення волі.

Зокрема, посилались на те, що останній працевлаштований, до праці ставиться сумлінно, проявляє трудову ініціативу.

Два рази притягувався до дисциплінарної відповідальності, проте, стягнення на цей час погашені, у той час, як засуджений три рази заохочувався за сумлінну поведінку та ставлення до праці.

При цьому, ОСОБА_4 дотримується правомірних і ввічливих взаємовідносин із персоналом установи, виявляє повагу і відповідально ставиться до законних вимог, що пред`являються до нього.

Засуджений, крім цього, виконує роботи із самообслуговування, дбайливо ставиться до майна установи, залучається до робіт із благоустрою колонії, приймає участь у ремонтних роботах у гуртожитку.

Водночас, він приймає участь у програмі диференційованого вихованого впливу «Підготовка до звільнення», у роботі самодіяльних організацій і проявляє соціально корисну активність.

Відповідно, на думку заявників, засуджений ОСОБА_4 на цей час довів своє виправлення і може бути звільнений від відбування покарання умовно достроково.

Позиція учасників справи

В судовому засіданні представник установи виконання покарань підтримав це звернення, просив його задовольнити та пояснив, що засуджений дійсно мав два стягнення, проте, внаслідок посиленої індивідуально виховної роботи із ним, змінив своє ставлення до режиму відбування покарання і на цей час довів своє виправлення.

Представник установи виконання покарань вказав, що йому невідомо про відрахування чи то добровільну сплату засудженим аліментів на утримання його дитини.

Сам засуджений в судовому засіданні підтримав внесене відносно нього клопотання та пояснив, що він працює в установі виконання покарань із травня 2013 року, зокрема, спочатку залучався до робіт в їдальні, в подальшому днювальним штабу.

З грудня 2015 року працює електриком.

Засуджений вказав, що в грудні 2018 року уклав із установою виконання покарань цивільно трудовий договір, за умовами якого виконує господарське обслуговування.

Стосовно стягнення із цього аліментів він нічого не знає, проте, у скоєному щиро розкаються.

Прокурор в судовому засіданні вважав наявними правові підстави для умовно - дострокового звільнення засудженого від відбування покарання, зокрема, через те, що він працевлаштований, залучається до робіт із благоустрою колонії.

Хоча й має два стягнення, але вони на цей час погашені, у той час, як засуджений має шість заохочень, які отримані не лише безпосередньо перед пільгою на умовно дострокове звільнення.

З цих мотивів прокурор вважав, що засуджений ОСОБА_4 довів своє виправлення.

Мотиви, із яких виходив суд при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався у ракурсі установлених ним обставин із даного питання

Суд, у свою чергу, перевіривши доводи і обґрунтованість внесеного на його розгляд питання, з`ясувавши позицію учасників справи, дослідивши матеріали особової справи засудженого, проаналізувавши усі наявні у нього відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення справи, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, сформованим у порядку ст. 94 КПК України, виходив із такого.

Зокрема, в ході судового розгляду було установлено, що ОСОБА_4 заслужений вироком Деснянського районного суду від 18 липня 2012 року за ч.3 ст. 153, ч.2 ст. 156 КК України із застосуванням ч.1 ст. 70 того ж Кодексу до 10 років позбавлення волі.

Вирок набрав законної сили 08 серпня 2012 року.

Початок строку покарання за цим вироком ухвалено рахувати з 03 травня 2012 року.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 березня 2016 року засудженому зараховано у строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 03 травня 2012 року по 08 серпня 2012 року та з 15 квітня 2012 року по 17 квітня 2012 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Кінець строку покарання припадає на 24 січня 2022 року.

Як наслідок, на час розгляду цього клопотання ОСОБА_4 , будучи засудженим за умисні особливо тяжкі злочини, відбув більш ніж 3/4 частини строку покарання, призначеного за вироком суду, а тому, в силу дії норми ч.2 ст. 81, п.3 ч.3 ст. 81 КК України, за наявності цієї формально - юридичної підстави, умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливе, якщо він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Інакше кажучи, у таких випадках вирішальним є не факт відбуття певної, визначеної законом частини строку покарання, а доведеність виправлення засудженого через призму його зразкової поведінки і сумлінного ставлення до праці.

До того ж, слід брати до уваги і той факт, що норми кримінального закону України діють у системному взаємозв`язку, а згідно ч. 2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У свою чергу, відповідно до ч.1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

А процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

При цьому, слід брати до уваги, що згідно п. 17 постанови Пленуму верховного суду України № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» судам рекомендовано ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправно-трудової установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування. Пояснення зазначених осіб і думка прокурора мають бути відображені в протоколі судового засідання.

А тому із системного аналізу чинного законодавства можна зробити висновок, що під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги режиму утримання у колонії, не допускав порушень, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації установи відбування покарань ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційовано-виховного впливу.

Але сумлінна поведінка - це не тільки пасивна форма поведінки засудженого, яка полягає в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й активна форма його поведінки, як то, активна участь в суспільному житті, сумлінне виконання громадських доручень, підвищення свого загальноосвітнього рівня, гарна поведінка в побуті, прагнення своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин.

Під сумлінним ставленням до праці слід розуміти, що засуджений працевлаштований, самостійно без додаткової мотивації виходить на роботу, належно її виконує, бережно ставиться до робочого інструменту і не порушує правил техніки безпеки, свідомо бере постійну участь в суспільно корисній праці, систематично виконує і перевиконує виробничі завдання, якісно виконує доручену роботу і не відмовляється від неї.

Крім цього, не слід забувати, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого під час відбування покарання є його обов`язком відповідно до ст. 9 КВК України.

Тому сама по собі лише належна поведінка, яка полягала у недопущенні порушень режиму утримання, не може бути вирішальним фактором на користь умовно дострокового звільнення. Вона має буди поєднана із сумлінним ставленням до праці у сукупності.

При цьому, питання про умовлено дострокове звільнення у кожному конкретному випадку вирішується індивідуально і відноситься до дискреційних повноважень суду, а тому оцінивши усі наявні відомості, які мають пряме та опосередковане значення для правильного вирішення питання у контексті сумлінного відношення засудженого до праці та його зразкової поведінки, слід вказати на таке.

Зокрема, за весь період відбування покарання засуджений ОСОБА_4 мав два дисциплінарні стягнення, обидва у 2019 році, у той час, як саме покарання відбуває з 03 травня 2012 року.

На час розгляду цього звернення стягнення погашені.

Водночас, засуджений має шість заохочень за сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, три із яких застосовані до нього лише у 2020 році.

Попередні три заохочення мали місце у 2013 та у 2014 році.

Таке свідчить про те, що заохочення засудженого за сумлінне ставлення до праці і зразкову поведінку носять не систематичний характер, у той час, як половина з них застосована безпосередньо перед виникненням права на умовно дострокове звільнення.

Водночас, дисциплінарні стягнення мали місце вже у 2019 році, тобто після спливу тривалого часу відбування покарання (з 03 травня 2012 року), що вказує на нестабільність поведінки засудженого і процесу його виправлення.

А сам по собі факт погашення стягнень на цей час не має правового значення, оскільки суд оцінює поведінку у контексті того, що вони в принципі були застосовані за порушення умов відбування покарання, тобто порушення умов відбування покарання все одно мало місце.

Згідно характеристики на засудженого станом на 05 жовтня 2018 року, останній був працевлаштований, до трудив обов`язків ставився відповідально і виконував роботи із благоустрою колонії, однак, ініціативи до праці не проявляв ( а.с. 80, зворот).

Станом на 23 січня 2019 року, як слідує із характеристики ( а.с. 103), засуджений достатніх навичок виконання робіт із самообслуговування не мав, виконував роботи із благоустрою, але трудової ініціативи не проявляв, не у повній мірі здійснював догляд за майном установи.

Аналогічна ситуація мала місце і станом на 25 липня 2019 року ( а.с. 113).

Однак, ставлення засудженого до праці змінилась станом на 11 листопада 2020 року ( а.с. 129), оскільки, згідно відповідної характеристики, він працює, до праці ставиться сумлінно, проявляє трудову ініціативу, дотримується правил поводження із устаткуванням.

Засуджений почав дбайливо ставитись до майна установи, здійснювати за ним належний догляд та виконувати роботи із самообслуговування із достатнім рівнем навичок для цього.

Роботи з благоустрою та ремонтні роботи в установі засуджений виконує у повному обсязі.

Таким чином, слід зробити висновок, що засуджений хоча й був працевлаштований із самого початку відбування покарання, проте, до праці ставився не сумлінно і змінив ставлення до неї лише у 2020 році, як то, безпосередньо перед пільгою на умовно дострокове звільнення.

В контексті поведінки засудженого, суд відмічає те, що остання не є зразковою протягом усього строку відбування покарання, що простежується із наявних у матеріалах справи характеристик.

Зокрема, станом на 05 жовтня 2018 року засуджений дотримувався ввічливих взаємовідносин з персоналом установи з метою пристосування, посередньо ставився до майна установи, до виконання законних вимог персоналу ставився не завжди сумлінно, не брав участі у виховних заходах і програмах диференційованого виховного впливу.

Аналогічна поведінка засудженого мала місце станом на 23 січня 2019 року та станом на 25 липня 2019 року.

Тож, за період із початку відбування покарання, принаймні, станом на 2018 рік, і до середини 2019 року поведінка засудженого не характеризувалась як зразкова. А це тривалий період у порівнянні із датою початку відбування покарання ( травень 2012 року липень 2019 року).

Поведінка засудженого змінилась у зразкове русло лише станом на 11 листопада 2020 року. Так, засуджений дотримувався правомірних і ввічливих взаємовідносин з персоналом установи, виявляв повагу.

Дбайливо ставився до майна установи, здійснював за ним належний догляд, почав ставитись відповідально до законних вимог персоналу, приймати участь у програмі диференційованого вихованого впливу «Підготовка до звільнення», брати участь у самодіяльних організаціях.

Вказане дає підстави вважати, що поведінка засудженого протягом тривалого часу відбування покарання не була зразковою і змінилась лише у 2020 році, тобто безпосередньо перед отриманням права на умовно дострокове звільнення.

При цьому, із матеріалів справи слідує, що 05 жовтня 2018 року засудженому рішенням комісії установи виконання покарань було відмовлено у зверненні із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

Наявна ж у матеріалах справи заява засудженого, де він просить не застосувати відносно нього заміну покарання на більш м`яке (а.с.85), суд не розцінює критично, оскільки рішення комісії прийняте у зв`язку із тим, що засуджений не став на шлях виправлення ( а.с. 86).

На підтвердження того факту, що засуджений станом на липень 2019 року не довів свого виправлення свідчить й рішення комісії установи виконання покарань від 25 липня 2019 року, згідно якого йому було відмовлено в умовно - достроковому звільненні, як такому, що не довів свого виправлення.

Стосовно ставлення засудженого до учиненого, то суд не може бути достеменно переконаний у його щирому розкаянні.

Зокрема, ВС ККС у постанові від 18 вересня 2019 року у справі №166/1065/18 вказав, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.

Між тим, як слідує із матеріалів справи, рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 16 травня 2013 року із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7 у розмірі частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття.

Слід звернути увагу, що ОСОБА_7 це донька засудженого відносно якої ним було скоєно злочини, передбачені ч.3 ст. 153, ч.2 ст. 156 КК України, однак, судове рішення про стягнення аліментів на її утримання засуджений не виконує.

А його доводи про те, що він не знає про існування цього рішення слід відхилити, оскільки матеріали особової справи засудженого містять у собі його копію разом із позовною заявою прокурора та іншими матеріалами цивільної справи.

У той час, як із тексту самого рішення слідує, що він подавав письмові заперечення на позов.

При цьому, засудженому нараховуються кошти за роботу в місцях позбавлення волі, що слідує із довідки про нараховану заробітну плату.

Відповідно, із такого належить зробити висновок, що засуджений не намагається виправити ситуацію, не спокутує свою провину, так як не виявляє бажання матеріально утримувати свою доньку, відносно якої ним учинено статеві злочини.

Отже, з мотивів, що наведені вище, слід констатувати, що засуджений ОСОБА_4 виявляє сумлінне ставлення до праці та зразкову поведінку, починаючи лише із початку 2020 року, тобто безпосередньо перед виникненням у нього права на умовно дострокове звільнення.

У період же із початку відбування покарання (травень 2012 року) і до, принаймні, середини 2019 року, його ставлення до праці не можна назвати сумлінним, а поведінку зразковою, такою, що надає приклад іншим засудженим.

Тому, на час розгляду цього звернення, можна стверджувати, що ОСОБА_4 став на шлях виправлення, проте, не довів його, оскільки для цього потрібен певний час, якого у цій ситуації сплило занадто мало, аби можливо було б констатувати, що цілі призначеного йому покарання, саме у визначеному судом розмірі, вже досягнуті.

А тому умовно дострокове звільнення ОСОБА_4 на даному етапі відбування покарання не є виправданим.

За таких умов, засуджений, на переконання суду, ще потребує подальшого виховного впливу в умовах ізоляції від суспільства, позаяк, на час розгляду цього клопотання не є готовим до прийнятного співжиття в соціумі і не зробив належних висновків для себе.

Як наслідок, це звернення не може бути задоволене на цей час.

За такого, керуючись ст.ст. 369 -372, 376, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні спільного клопотання виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Арбузинська виправна колонія №83» та заступника голови спостережної комісії при Арбузинській районній державній адміністрації Миколаївської області про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_4 відмовити.

Роз`яснити, що відповідно до положень ч.7 ст. 154 КВК України у разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні щодо осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше як через один рік з дня винесення постанови про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом 7 (семи) днів з дня її проголошення до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області.

Суддя ОСОБА_1