ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження: № 11-кп/818/29/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , без участі самого обвинуваченого, який відмовився від участі у справі, з участю його захисника ОСОБА_7 , розглянувши в режимі відеоконференції, і відкритому судовому засіданні в м. Харкові дану справу за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 07 2020 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою терміном на 60 днів, до 13 вересня 2020 року.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник обвинуваченого подала апеляційну скаргу, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати та звільнити ОСОБА_8 з-під варти.
Такі вимоги обґрунтувала тим, що неодноразово продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_8 , суд зазначав одні і ті ж обставини, які потребують тримання під вартою, а саме, що він міг переховуватися від суду з метою уникнення покарання, перешкоджати слідству або в разі доведеності його вини, обвинувачений з великою ймовірністю та вірогідністю може вчинити дії з метою переховування від суду. Такий, на думку захисника, безпідставний висновок суду, де жодних додаткових деталей або нових підстав щодо зазначених причин суд не навів, може розглядатися як порушення і невідповідність п.п.1,3 ст.5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.
Також вказала, що з фактичного затримання 20 травня 2012 року і до останнього судового засідання Дзержинського районного суду м. Харкова 16 07 2020 року, ОСОБА_8 знаходився під вартою з межах тюремної ізоляції протягом 8 років. Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції закону України від 26 11 2015 року №838-VIIІ, якщо буде ухвалений вирок, цей термін визначається строком 16 років, при тому, що максимальна санкція за ст.115 КК України 15 років позбавлення волі, а виключна міра покарання довічне позбавлення волі (а.с.71-72).
Крім того, на вищевказану ухвалу суду подав апеляційну скаргу обвинувачений, яку в подальшому доповнив та просив оскаржувану ухвалу скасувати, визнати незаконним тримання його під вартою та звільнити його з-під варти.
В обґрунтування таких вимог в апеляційній скарзі та доповненнях до неї послався на ті ж обставини, що і його захисник. Крім того, вказав, що суддя ОСОБА_1 головуюча в суді 1 інстанції, а також прокурор ОСОБА_9 не мають права брати участь у розгляді справи щодо нього. Зазначив також, що колегія суддів, у складі яких була прийнята оскаржувана ухвала, була утворена в обхід системі автоматизованого розподілу справ.
Обвинувачений також вказав на те, що оскаржувана ухвала була прийнята без його участі та участі його захисника ОСОБА_7 , однак в судовому засіданні була присутня адвокат ОСОБА_10 , яка не являється його захисником, не узгоджувала з ним позицію захисту та не заявляла клопотання в суді про звільнення його з-під варти.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинуваченого, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання доставлено не було, приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції ОСОБА_8 відмовився.
Захисник обвинуваченого та прокурор не заперечували проти продовження розгляду даної справи за відсутності обвинуваченого, оскільки в судовому засіданні питання щодо погіршення становища обвинуваченого не розглядалося.
Захисник просила задовольнити вимоги її апеляційної скарги та апеляційної скарги обвинуваченого у повному обсязі.
Прокурор вважала ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, просила залишити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого без задоволення.
Представник потерпілого, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Будь-яких заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, від нього не надходило.
Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю доповідача, доводи захисника обвинуваченого, вислухавши думку прокурора, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.
Відповідно до ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.
Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, п.п.1,13,14 ч.2 ст.115 , п.п.4,13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто до 13 09 2020 року, включно.
При цьому, колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , була заслухано клопотання прокурора, а також думку захисника для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення. Оцінивши окрім наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, в сукупності всі обставини, у тому числі визначені ст.178 КПК України, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про існування у обвинуваченого ОСОБА_8 ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою не зменшилися і, що інший більш м`який запобіжний захід не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що судом проаналізовано доводи сторони захисту на користь обвинуваченого, однак, він дійшов висновку, що у даному випадку ці доводи не перевищують суспільного інтересу у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, а також забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних рішень у справі та запобігання процесуальним ризикам можливості його переховування від суду або вчинити новий злочин.
З таким висновком погоджується і апеляційний суд.
Злочини, які інкримінуються ОСОБА_8 , передбачені ч.2 ст.15, п.п.1,13,14 ч.2 ст.115, п.п.4,13 ч.2 ст.115, ч.1 ст.263 КК України, відносяться до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, максимальна міра покарання одного з яких передбачає позбавлення волі на строк до 15 років або ж довічне позбавлення волі.
У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.
Тяжкість покарання, що може бути призначено ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим в інкримінованих злочинах, в сукупності з іншими встановленими даними, обставини, за яких вони були вчинені, їх суспільна небезпечність, наслідки злочинів, на думку колегії суддів, дають достатні підстави вважати, що у разі непродовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо нього, перебуваючи на свободі, він може переховуватися від суду, чи вчинити інше кримінальне правопорушення. Дані обставини також виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи апелянтів, які це заперечують, являються безґрунтовними.
Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і конкретних потерпілих, а також не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
На думку колегії суддів, у даному кримінальному провадженні наявний значний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілих, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, спрямованих проти життя та здоров`я потерпілих.

Одним із доводів апеляційної скарги захисника, а також доповнень до апеляційної скарги обвинуваченого є те, що з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 11 2015 року №838-VIII, максимально можливий строк тримання під вартою ОСОБА_8 скінчився, а тому його необхідно звільнити з-під варти.
Такі доводи є безпідставними з огляду на те, що вказані положення застосовуються лише щодо особи, якій згідно ухваленого обвинувального вироку призначено відповідне покарання.
Зважаючи на наведене, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості взяти до уваги ці доводи обвинуваченого та його захисника при вирішенні питання щодо оскарження рішення суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Разом з цим, варто врахувати, що згідно пред`явленого обвинувачення за ч.2 ст.115 КК України, законодавцем передбачається покарання, в тому числі, у виді довічного позбавлення волі.

Посилання обвинуваченого на незаконність оскаржуваної ухвали з тих підстав, що вона була прийнята за його відсутності та відсутності його захисника, - колегією суддів не приймаються.
Як вбачається з виділених матеріалів кримінального провадження, адвокат ОСОБА_10 , яка була присутня в судовому засіданні 16 07 2020 року в якості захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , діяла на підставі доручення регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Луганській та Харківській областях №3853 від 16 07 2020 року (а.с.58).
Вказане доручення було видано на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 16 07 2020 року, якою судом доручено регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Луганській та Харківській областях надати захисника ОСОБА_8 для проведення окремої процесуальної дії 16 07 2020 року о 14:00 год., у зв`язку з неможливістю адвоката ОСОБА_7 з`явитися 16 07 2020 року у судове засідання (а.с.56), що не суперечить положенням ст.24 ЗУ «Про безоплатну правову допомогу», за умови, що адвокат ОСОБА_7 здійснювала захист ОСОБА_8 також на підставі доручення вищезазначеного центру.
При цьому, в матеріалах справи міститься розписка адвоката ОСОБА_10 про ознайомлення з матеріалами справи, що підтверджує її обізнаність у обставинах справи, суті пред`явленого обвинувачення тощо.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що адвокат ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора з тих підстав, що ризики відсутні, та просила звільнити її підзахисного з під варти.
Все вищенаведене в сукупності спростовує доводи обвинуваченого про те, що адвокат ОСОБА_10 не являється його захисником та не заявляла клопотання в суді про звільнення його з-під варти.

Крім того, в апеляційній скарзі обвинувачений посилається на те, що суддя ОСОБА_1 , а також прокурор ОСОБА_9 не мають права брати участь у розгляді справи щодо нього.
Можливість відводу судді та прокурора регулюється положеннями §6 КПК України. У випадку, якщо наявні обґрунтовані обставини, що виключають можливість участі судді ОСОБА_1 у розгляді даного кримінального провадження, а також підстави для відводу прокурора ОСОБА_9 , обвинувачений та/або його захисник не позбавлені права звернутися до суду з відповідною вмотивованою заявою про відвід у встановленому процесуальним законом порядку.
Доводи обвинуваченого про те, що колегія суддів, у складі яких була прийнята оскаржувана ухвала, була утворена в обхід системі автоматизованого розподілу справ, - спростовуються матеріалами справи. Зокрема, на а.с.50 міститься протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, відповідно до якого визначено головуючого суддю ОСОБА_1 та склад колегії суддів: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
Відомості, які підтверджують правомірність призначення повторного автоматизованого розподілу справи містяться на а.с.44-49.
В подальшому, на підставі розпорядження в.о. керівника апарату №02-06/486 від 10 07 2020 року, було здійснено повторно автоматизований розподіл даної судової справи та визначено склад колегії суддів: ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , підтвердженням чому є відповідні розпорядження та протокол (а.с.52,53).

Інших доводів, які б спростовували необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, та вказували на можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, апелянтами не наведено.

Отже, враховуючи зазначене, колегія суддів переконана у обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор аргументував в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді, необхідність застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, а доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника не спростовують доведеність вказаних ризиків.
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.
Зважаючи на наведене, підстав для скасування оскаржуваного судового рішення та задоволення апеляційних скарг, за доводів, викладених апелянтами, колегія суддів не вбачає.
Разом з тим, в ході апеляційного розгляду справи встановлено, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 09 2020 року задоволено клопотання прокурора та подовжено щодо ОСОБА_8 строк тримання під вартою терміном на 60 днів, тобто до 08 листопада 2020 року, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити, що постановлення даної ухвали за результатом апеляційного перегляду не позбавляє обвинуваченого та його захисника права звернутися із апеляційною скаргою на вищевказану ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 до 08 11 2020 року.
Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 07 2020 року про задоволення клопотання прокурора та про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13 вересня 2020 року, включно, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ ________________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4