Справа № 454/1098/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/829/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та в її інтересах захисника ОСОБА_7 на вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 24 червня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.191, ч.1 ст.366 КК України та призначено покарання: - за ч.2 ст.191 КК України у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік з позбавленням права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком у 2 (два) роки; - за ч.1 ст.366 КК України у виді штрафу у розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2550 гривень з позбавленням права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком 1 (один) рік.
На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком 1 (один) рік з позбавленням права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком у 2 (два) роки.
Покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно згідно з ч.3 ст.72 КК України.
У задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах Мурованської сільської ради Сокальського району Львівської області до ОСОБА_6 відмовлено.
Стягнуто зі ОСОБА_6 на користь держави 23452 грн. витрат на залучення експертів.
Вирішено питання про речові докази.
Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2020 року внесено виправлення у резолютивну частину вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 24 червня 2020 року, а саме: - у четвертому абзаці резолютивної частини вироку замінено слова «поглинення менш суворого покарання більш суворим» на слова «часткового складання призначених покарань»; - п`ятий абзац резолютивної частини вироку доповнено другим реченням такого змісту: «Початок строку відбування ОСОБА_6 покарань у виді штрафу та позбавлення права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій рахувати після набрання вироком законної сили, а у виді позбавлення волі, крім того, з дня її фактичного затримання».
Згідно вказаного вироку суду, ОСОБА_6 , працюючи директором Приватного підприємства «БК-2» та виконуючи організаційно-розпорядчі і адміністративно-господарські функції, - тобто будучи службовою особою, умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння Приватним підприємством «БК-2» чужим майном, шляхом зловживання своїм службовим становищем внесла до офіційних документів завідомо неправдиві відомості: 07.12.2017 року до акта № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2016 року форми КБ-2в: заземлювач по опорах у кількості 52 штуки замість фактичної кількості 4 штуки, провідник заземлюючий довжиною 22,5 м замість фактичної довжини 8 м; 21.12.2016 року до акта № 2 приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2016 року форми КБ-2в: установлення вимикачів автоматичних до 25А у кількості 7 штук замість фактичної кількості 3 штуки, автомат-вимикач у кількості 7 штук замість фактичної кількості 3 штуки з виконання робіт по будівництву мережі вуличного освітлення в с. Мурованому Сокальського району Львівської області; 23.11.2016 року до акта № 1 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2016 року форми КБ-2в: установлення вимикачів автоматичних до 25А у кількості 13 штук замість фактичної кількості 6 штук, автомат-вимикач у кількості 13 штук замість фактичної кількості 6 штук з виконання робіт по будівництву мережі вуличного освітлення в с. Себечеві Сокальського району Львівської області; 07.11.2016 року до акта № 1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2016 року форми КБ-2в: установлення вимикачів автоматичних до 25А у кількості 8 штук замість фактичної кількості 3 штуки, автомат-вимикач у кількості 8 штук замість фактичної кількості 3 штуки, заземлювач по опорах у кількості 30 штук замість фактичної кількості 7 штук; 20.12.2016 року до акта № 2 приймання виконаних будівельних робіт за листопад 2016 року форми КБ-2в: заземлювач по опорах у кількості 11 штук при фактичній відсутності таких, провідник заземлюючий довжиною 50,2 м замість фактичної довжини 14 м з виконання робіт по будівництву мережі вуличного освітлення в с. Вербовому Сокальського району Львівської області, що призвело до заволодіння Приватним підприємством «БК-2» бюджетними коштами у загальній сумі 61371 грн.
Не погоджуючись із вказаним вироком суду та з ухвалою суду про виправлення описки у вироку, обвинувачена ОСОБА_6 та в її інтересах захисник ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить скасувати оскаржуваний вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в її діях складу інкримінованих їй злочинів, або скасувати цей вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з істотними порушеннями вимог КПК України. На підтримку своїх апеляційних вимог ОСОБА_6 покликається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, зокрема щодо обрання покарання більш суворого ніж передбачено нормою закону як просив прокурор. Вирок ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, викладені у ньому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються наявними доказами, які при цьому є суперечливими. Заперечує свою вину у вчиненні інкримінованих їй злочинів та вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли вплинути на його висновки та не дослідив обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.
Щодо незаконного засудження за ч. 2 ст. 191 КК України, ОСОБА_6 зазначає, що у даному випадку вона не могла вчинити заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, що становить об`єктивну сторону даного злочину, оскільки, як директор ПП «БК-2», вона не мала службових повноважень щодо впливу на осіб сільської ради, які ці кошти перерахували підприємству, також не мала із ним будь якого зговору на вчинення такого діяння. Вказує, що саме на замовника був покладений обов`язок належно прийняти за якістю та об`ємом виконані роботи, а вже потім вирішувати питання щодо проведення оплати. Покликається на відсутність у неї умислу на незаконне заволодіння вказаними коштами як в своїх інтересах, так і в інтересах інших осіб, і докази цього в матеріалах кримінального провадження відсутні. Зазначає, що показання ОСОБА_10 , яким обґрунтовано оскаржуваний вирок, не відповідають дійсності та не можуть бути доказом скоєння нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України. Апелянт вважає неправдивими свідчення ОСОБА_10 , оскільки такі надані з метою зменшення ступеню його вини у вказаних подіях, та допомогти уникнути відповідальності за неналежне виконання своїх обов`язків по прийняттю вказаних робіт і перерахунку коштів сільським головою. За таких обставин просить провести одночасний її допит із ОСОБА_10 , в проведенні якого суд першої інстанції безпідставно відмовив. Крім цього, покликається на те, що не може бути доказом протокол про результати проведення оперативно-розшукових заходів від 03.12.2018р. з аудіо записом до нього, на яких нібито зафіксовано телефонні розмови між нею та ОСОБА_10 та третьою особою, зміст яких нібито свідчить про усвідомлення допущених нею недоліків при виконанні підрядних робіт, викриття цих недоліків, і через це побоювання переслідування та рекомендації щодо усунення недоліків, оскільки таких даних цей протокол не містить. Крім цього, даний протокол не може бути належним та допустимим доказом у цьому кримінальному провадженні, оскільки дані оперативно-розшукові заходи здійснювались відносно ОСОБА_10 в іншому кримінальному провадженні, до якого вона не має відношення, і така інформація могла бути використана лише на підставі ухвали слідчого судді.
Незаконне засудження за ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_6 обґрунтовує відсутністю у її діях вказаного злочину, оскільки вона не підробляла жодного офіційного документа та на мала на це умислу. Зазначає, що підписання нею зазначених актів і навіть засвідчення їх печаткою не свідчить про внесення нею завідомо неправдивих відомостей в офіційний документ, оскільки такі акти набувають статус цього документа лише після підписання їх представником замовника.
Також в апеляційній скарзі ОСОБА_6 покликається, що під час судового провадження було порушено її право на захист. В судове засідання не було викликано свідка ОСОБА_11 та не проведено одночасного допиту її з ОСОБА_10 та з ОСОБА_12 . Крім цього, суд першої інстанції не прийняв рішення про заміну захисника, а просто допустив ще одного захисника. Тобто, у справі бере участь два захисника, проте справу було розглянуто за участі лише одного захисник - адвоката ОСОБА_7 . Хоча її інтереси ще з досудового розслідування і по сьогодні захищає адвокат ОСОБА_9 , адвокатська діяльність якого була незаконно зупинена рішенням КДКА Львівської області. За таких обставин вважає, що у справі повинні були приймати участь два її захисника.
Крім цього, ОСОБА_6 в апеляційній скарзі вказує на необхідність скасування ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 26.06.2020р. про виправлення описки в оскаржуваному вироку, оскільки дана ухвала постановлена з порушенням кримінального процесуального закону. Зазначає, що згаданою ухвалою не було виправлено описку в розумінні ст. 379 КПК України, а зміно проголошений вирок щодо призначеного покарання за сукупною злочинів та доповнено вирок початком строку відбування призначених покарань.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить скасувати оскаржуваний вирок суду та закрити кримінальне провадження у зв`язку із відсутністю в діях ОСОБА_6 складу інкримінованих їй злочинів. Свої апеляційні вимоги захисник мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, зокрема щодо обрання покарання більш суворого ніж просив прокурор. Вирок ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, викладені у ньому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджуються наявними доказами, які при цьому є суперечливими. Вказує, що ОСОБА_6 не вчиняла злочинів, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та не мала умислу на їх вчинення. Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли вплинути на його висновки та не дослідив обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. В апеляційній скарзі зазначає, що підтримує мотиви обґрунтування апеляційних вимог як щодо вироку, так і щодо ухвали суду, які наведені в апеляційній скарзі обвинуваченої ОСОБА_6 .
У доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_7 вказує, що суд першої інстанції як на доказ покликався на протокол про результати проведення оперативно-розшукових заходів від 03.12.2018р., однак даний протоко не містить наведеної інформації. Крім цього, згаданий протокол не може бути належним та допустимим доказом у цьому кримінальному провадженні, з огляду на те, що вказані оперативно розшукові заходи проводились у іншому кримінальному провадженні відносно ОСОБА_10 . Отже, відомості цього протоколу могли бути використані у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 тільки на підставі ухвали слідчого судді за клопотанням прокурора, чого у даному випадку не було. Вказує, що звукозаписи, про які йдеться у вказаному протоколі, а також складання самого протоколу відбувалось у процесі досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 . Захисник покликається, що відповідно до ухвали апеляційного суду від 26.09.2018р. про надання дозволу на проведення оперативно-розшукових заходів, у тому числі на зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж мобільного зв`язку, такі заході проводились не відносно ОСОБА_6 у межах кримінального провадження, а відносно ОСОБА_13 відповідно до ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» для пошуку та фіксації фактичних даних про протиправні діяння ОСОБА_10 , які могли бути лише приводами і підставами для початку відносно нього досудового розслідування. Крім цього, покликається, що додані до згаданого протоколу електронні носії є копіями, ухвала апеляційного суду не є ухвалою слідчого судді по оперативно-розшуковій справі, яка також не була відкрита ОСОБА_6 до скерування обвинувального акта до суду, не додано інших документів, на підставі яких винесено вказану ухвалу апеляційного суду. Також, захисник звертає увагу на оскаржувану ухвалу суду про виправлення описки, якою фактично внесено зміни в текст вироку після його проголошення.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції захисники та обвинувачена підтримали подані апеляційні скарги з наведених у них мотивів та просили такі задоволити.

Прокурор заперечили апеляційні скарги сторони захисту, зазначивши про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку суду.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх сторін кримінального провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 26.06.2020р. про виправлення описки апелянтами пропущено з поважних причин, а тому такий строк слід поновити.

Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Як передбачено ч.1 ст. 379 КПК України суд має право за власною ініціативою або за заявою учасника кримінального провадження чи іншої заінтересованої особи виправити допущені в судовому рішенні цього суду описки, очевидні арифметичні помилки незалежно від того, набрало судове рішення законної сили чи ні.
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішенні питань, пов`язаних з виконанням вироків» від 21 грудня 1990 року № 11 із наступними змінами, роз`яснено, що суд вправі вирішувати питання щодо усунення описок та арифметичних помилок, коли вони очевидні і виправлення їх не стосується суті вироку і не тягне погіршення становища засудженого.
Аналогічна позиція передбачена в ухвалі ВССУ від 13 серпня 2015 року, справа № 5-1787км15 - виходячи з положень ст. 379 КПК України суд має право виправити в судовому рішення лише допущені описки та очевидні арифметичні помилки. Питання щодо неправильно застосування норм кримінального закону та призначення покарання допущеного судом апеляційної інстанції віднесено до компетенції суду касаційної інстанції і не є опискою, яка може бути виправлена судом самостійно.
Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Колегією суддів встановлено, що ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2020 року змінено резолютивну частину вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 24.06.2020р. у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 , а саме: у четвертому абзаці резолютивної частини вказаного вироку замінено слова «поглинення менш суворого покарання більш суворим» на слова «часткового складання призначених покарань»; абзац п`ятий резолютивної частини вироку доповнено другим реченням такого змісту: «Початок строку відбування ОСОБА_6 покарань у виді штрафу та позбавлення права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій рахувати після набрання вироком законної сили, а у виді позбавлення волі, крім того, з дня її фактичного затримання».
З наведеного вбачається, що в порушення вимог ст. 379 КПК України, ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2020 року не виправлено описку та очевидну арифметичну помилку у вироку, а фактично змінено принцип призначення обвинуваченій покарання за сукупністю злочинів, а також доповнено резолютивну частину вироку визначенням про початок строку відбування призначеного ОСОБА_6 покарання.
При цьому, при ухваленні даної ухвали, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що призначене ОСОБА_6 остаточне додаткове покарання у виді 2 років позбавлення права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, є однаковим за розміром додаткового покарання, яке суд першої інстанції призначив обвинуваченій за ч. 2 ст. 191 КК України, що є неможливим при застосуванні принципу часткового складання призначених покарань.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2020 року про внесення змін у резолютивну частину вироку Червоноградського міського суду Львівської області від 24 червня 2020р. відносно ОСОБА_6 постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що згідно вимог п. 3 ч.1 ст.409 КПК України є підставою для скасування судового рішення.
Крім цього, колегією суддів встановлено, що оскаржуваний вирок суду відносно ОСОБА_6 не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Згідно ч.1 ст.70 КК України при сукупності кримінальних правопорушень суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожне кримінальне правопорушення окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003р. «Про практику призначення судоми кримінального покарання» встановлений ст. 70 КК України порядок, згідно з яким суд зобов`язаний призначити покарання окремо за кожний злочин, а потім остаточно визначити покарання за сукупністю злочинів, стосується як основних, так і додаткових покарань.

Нормами ст. 72 КК України встановлено правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення. Зокрема ч. 3 даної норми Закону визначено, що основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Колегією суддів встановлено, що вирок суд відносно ОСОБА_6 у частині призначення останній покарання містить істотні суперечності.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, та призначив їй покарання: - за ч. 2 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі строком 1 рік з позбавленням права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком у 2 роки; - за ч. 1 ст. 366 КК України у виді штрафу у розмірі 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 2550 гривень з позбавленням права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком 1 рік.
Тобто, за кожен злочин, ОСОБА_6 було призначено як основне так і додаткове покарання.
У мотивувальній частині вироку суд першої інстанції, покликався на положення ст.72 КК України, обравши фактично принцип складання покарань при призначенні обвинуваченій ОСОБА_6 остаточного покарання.

Разом з тим, в резолютивній частині вироку суд першої інстанції, застосовуючи положення ч. 1 ст.70 КК України, покликався на застосування принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Згідно оскаржуваного вироку, остаточне покарання обвинуваченій ОСОБА_6 призначено у виді позбавлення волі строком 1 рік з позбавленням права обіймати в юридичних особах приватного права посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком у 2 роки, а покарання у виді штрафу ухвалено виконувати самостійно згідно з ч. 3 ст. 72 КК України.
З наведеного вбачається, що суд першої інстанції фактично визначив ОСОБА_6 остаточне основне покарання шляхом складання призначених покарань, а остаточне додаткове покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Тобто, з вищенаведеного не зрозуміло у якій спосіб обвинуваченій ОСОБА_6 було призначено остаточне покарання як основне, так і додаткове.

Мотиви призначення остаточного додаткового покарання в оскаржуваному вироку окремо не наведено.

Згідно п.6 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому.

За таких обставин, колегіє суддів вважає, що оскаржуваним вироком обвинуваченій ОСОБА_6 не призначено покарання у визначений законом спосіб, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як передбачено п.п.2, 3 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Згідно ч.2 даної норми закону вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

Частиною 1 ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону визначено такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно п.6 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що висновки суду першої інстанції щодо обрання покарання містять істотні суперечності, які вплинули на визначення міри покарання, суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, що не може бути усунено при апеляційному розгляді. Тому вирок суду першої інстанції слід скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції із стадії судового розгляду.
При цьому, відповідно до ч.2 ст.415 КПК України, суд апеляційної інстанції, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, а тому під час нового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, з використанням наданих процесуальних можливостей дослідити доводи, наведені в апеляційних скаргах, які не були предметом дослідження при апеляційному розгляді даної справи, та в залежності від установленого прийняте законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.
Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та в її інтересах захисника ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 24 червня 2020 року та ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 26 червня 2020 року відносно ОСОБА_6 скасувати та призначити у даному кримінальному провадженню новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді :