печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за скаргою адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, щодо неповернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження № 0004932,-

ВСТАНОВИВ:
07.10.2019 до Печерського районного суду м. Києва надійшла скарга адвоката ОСОБА_3 , яка передана слідчому судді 08.10.2019, на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, щодо неповернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження №0004932, в якій адвокат просить суд зобов`язати слідчого або прокурора у кримінальному провадженні повернути грошові кошти, а саме: 11 400 додарів США та 5 830 євро, 6 800 доларів США, 3000 євро та 4 500 грн., які були вилученні під час проведенні обшуку 07.06.2017., який провадився за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування доводів та вимог скарги зазначено, що грошові кошти 11 400 доларів США та 5 830 євро, є частиною суми отриманої ОСОБА_4 від продажу належної йому квартири, що підтверджується копією договру купівлі-продажу від 23.05.2017. Щодо інших коштів 6 800 доларів США, 3000 євро та 4 500 грн., вони були отриманні ОСОБА_4 у зв`язку із здійсненням своєї господарської дяльності повязаної з утриманням будинків, які аналогічним чином зберігалися за місцем вилучення. Окрім цього, адвокат зазначає, що будинок в якому було проведено обшук перебуває у користуванні ОСОБА_4 , що підтверджується договором оренди. З врахуванням зазначених обставин, оскільки ОСОБА_4 немає жодного процесуального статусу, грошові кошти ніяким чином не відносяться до кримінального правопорушення, тому адвокат просить суд повернути зазначені кошти ОСОБА_4 ..

Особа, що подала скаргу в судове засідання не з`явилася, про місце і час розгляду скарги повідомлена належним чином, через канцелярію суду представником було подано заяву про те, що скаргу підтримують та просять розглядати у його відсутність.

Слідчий у судове засідання не з`явився, про розгляд скарги повідомлений належним чином.

Згідно норми ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду скарги слідчим суддею не здійснювалась.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, суд визнав можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутність не з`явившихся осіб, на підставі наданих доказів.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали провадження, заперечення прокурора, приходжу до наступного висновку.

За своїм змістом подана скарга направлена на повернення вилученого майна у ході проведеного обшуку, через призму оскарження бездіяльності прокурора/слідчого.

Судовим розглядом встановлено, що Генеральною прокуратурою України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004932, яке було виділено з матеріалів кримінального провадження №0000784.

Ухвалою слідчого судді від 06.06.2017 №757/31489/17-к клопотання слідчого задоволено .та надано дозвіл на проведення обшуку в будівлях ресторанного комплексу « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (COUNTRY GOURMET CLUB) розташованих на земельній ділянці ОСОБА_5 з кадастровим номером :05:109:0103, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, смт. Козин, провул. Рибальський, з метою відшукання відомостей, які можуть бути доказами під час досудового розслідування, а саме: трьохсторонніх угод ПАТ «Акта банку» за 2014 рік, відомостей (реєстрів) укладених трьохсторонніх угод ПАТ «Акта банку» за 2014 рік, відомостей щодо відчуження майна ПАТ «Акта банку» на аукціонах, відомостей щодо оцінки майна банку, установчих документів, печаток, штампів щодо підконтрольних йому та членам його родини підприємств, відомостей щодо участі таких підприємств у аукціонах, документів щодо взаємовідносин ОСОБА_5 із службовими особами Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, перепусток до приміщення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, документів на відкриття банківських рахунків та банківських карток, документів щодо придбання у власність та передачі права власності на рухоме та нерухоме майно в тому числі банку, матеріальних носіїв, на яких може знаходитися така інформація: комп`ютерна техніка, магнітні та електронні, цифрові носії інформації, засоби мобільного та Інтернет зв`язку, чорнові записи, записні книги в яких можуть міститись відомості про фактичних організаторів та виконавців злочинних дій, нотатків, листів з вільними зразками підпису та почерку, носіїв інформації, що містять відомості про записи з камер спостереження, які будуть доказами під час судового розгляду кримінального правопорушення, а також грошових коштів та цінних паперів з метою забезпечення можливої конфіскації майна передбаченої санкцією статті даного кримінального правопорушення, які неможливо отримати іншим способом та які будуть доказами під час судового розгляду кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Частиною 2 ст. 168 КПК України визначено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Згідно з ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржено неповернення тимчасово вилученого майна, згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, володільцем тимчасово вилученого майна.

Відповідно до ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Статтею 169 КПК України передбачено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; у випадках, передбачених ч. 5 ст. 171, ч. 6 ст. 173 цього Кодексу; у разі скасування арешту.

Згідно із ч. 1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених ст. ст. 160166, 170174 цього Кодексу.

Обов`язковою обставиною, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину. Обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги.

У разі відсутності підстав вважати вилучене майно таким, що містить інформацію про факти підготовки, координування спланованих дій та вчинення кримінальних правопорушень, тобто, що є предметом кваліфікації у кримінальному провадженні вони мають бути повернуті власнику.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Дана стаття Конституції України визначає, що конфіскація майна може бути заснована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Разом з цим, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, слідчий суддя при вирішенні даної скарги, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» () [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).

У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Так, при винесенні даного рішення слідчий суддя приймає до уваги, що обов`язок доведення існування, тієї обставини, яка вказує на відповідність вилученого майна критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, КПК України покладає на слідчого та/або прокурора, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю при розгляді відповідного клопотання чи скарги, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Так, вбачається, що ухвалою суду від 06.06.2017 надавався дозвіл на вилучення грошових коштів, разом з цим він надавався стосовно ОСОБА_5 .

Таким чином, суд прийшов до висновку, що грошові кошти, які були вилучені у ОСОБА_4 не мають відношення до кримінального провадження, що було доведено матеіралами скарги, таким чином вони мають статус тимчасово вилученого майна.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про те, що скарга підлягає частковому задоволенню, в частині речей, дозволу на вилучення яких, а саме в ОСОБА_4 , слідчим суддею не надавалось, а саме: 11 400 додарів США та 5 830 євро, 6 800 доларів США, 3000 євро та 4 500 грн.

В іншій частині відмовити, у зв`язку з тим, визнання бездіяльності протиправною не може бути предметом розгляду в порядку КПК України.

Керуючись ст. ст. 100, 169170, 303, 305, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, щодо неповернення тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження № 0004932 задовольнити частково.

Зобов`язати слідчого/прокурора, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004932, повернути ОСОБА_4 , тимчасово вилучене під час обшуку 07.06.2017 грошові кошти, а саме: 11 400 додарів США та 5 830 євро, 6 800 доларів США, 3000 євро та 4 500 грн.

В інші частині вимог скарги - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1