Справа №463/4539/20
Провадження №1-кс/463/2673/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року Личаківський районний суд м. Львова

Cлідчий суддя ОСОБА_1 , з участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження, -

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова зі скаргою на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові (далі - ДБР), ОСОБА_4 від 03.04.2020 про закриття кримінального провадження №0000074 від 05.04.2019.

Скаргу мотивує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, оскільки слідчий ДБР лише формально з`ясував природу правовідносин, про які ОСОБА_3 зазначив у заяві про скоєння кримінального правопорушення, не виконав до кінця вимоги ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 03.01.2020 щодо визнання ОСОБА_3 потерпілим, незважаючи на те, що з матеріалів кримінального провадження вбачалось, що є всі достатні підстави для пред`явлення підозри суддям апеляційного суду Тернопільської області в скоєнні кримінального правопорушення та направлення справи до суду, закрив кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в їхніх діях складу кримінального правопорушення.

В судовому засіданні ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав з підстав, викладених у ній, просив постанову слідчого ДБР про закриття кримінального провадження скасувати. Додатково зазначив, що ухвалу колегії суддів апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що свідчить про наявність у їх діях складу кримінального правопорушення. В ході досудового розслідування слідчий ДБР допустив грубі порушення вимог КПК України, не провів його допиту в якості потерпілого, незважаючи на неодноразові скасування постанов слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим.

Слідчий ДБР ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив. Зазначив, що в ході проведення досудового слідства було проведено всі необхідні слідчі дії, зокрема допитано суддів апеляційного суду Тернопільської області, витребувано рішення судів, вжито заходів для допиту ОСОБА_3 , що підтверджується матеріалами кримінального провадження №0000074 від 05.04.2019 та встановлено, що ОСОБА_3 фактично не погоджується з прийнятим суддями рішенням. Оскільки під час досудового слідства не було встановлено обставин, які свідчили б про постановлення суддями завідомо неправосудного рішення, слідчий вважає, що постанова є обґрунтованою та законною. Крім цього на даний час ст.375 КК України є неконституційною згідно з рішенням Конституційного Суду України від 11.06.2020. З урахуванням наведеного просив в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення особи, яка подала скаргу, слідчого, дослідивши матеріали скарги, а також матеріали кримінального провадження №0000074 від 05.04.2019, слідчий суддя встановив наступне.

Постановою слідчого ДБР від 03.04.2020 закрито кримінальне провадження №0000074 від 05.04.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях суддів апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення.

Не погоджуючись із вказаною постановою, ОСОБА_3 посилається на те, що слідчий ДБР не провів його допиту в якості потерпілого, незважаючи на неодноразові скасування постанов слідчого про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим, не врахував, що ухвалу колегії суддів апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що свідчить про наявність достатніх підстав для пред`явлення підозри суддям в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, та направлення справи до суду.

Разом з тим, такі доводи не дають підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки відповідно до ч.5 ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, тобто слідчий самостійно визначає, які слідчі дії необхідно та достатньо провести для встановлення обставин, які мають значення для кримінального провадження, зокрема і для вирішення питання про його закриття.

Крім цього, такі доводи ОСОБА_3 спростовуються дослідженими під час розгляду скарги матеріалами кримінального провадження №0000074 від 05.04.2019.

Так, в ході досудового розслідування проведено допит суддів апеляційного суду Тернопільської області, отримано копії рішень судів у справі №607/934/13-к, зі змісту яких вбачається, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.03.2014 касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Тернопільського міськрайонного суду від 18.01.2013 та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23.05.2013 скасовано, а матеріали справи направлено на новий судовий розгляд.

Наведене стало підставною для звернення ОСОБА_3 із заявою про вчинення суддями апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.375 КК України.

Статтею 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 року, та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи, та у визначених законом випадках, на касаційне оскарження судового рішення є одним з основних засад судочинства, встановлених статтею 129 Конституції України.

Згідно з правовими висновками, викладеним у Рекомендації CM/REC (2010) 12 Комітету Ради Європи від 17 листопада 2010 року, судді не зобов`язані роз`яснювати, якими переконаннями вони керувалися при прийнятті судових рішень (п. 15).

Ініціювання кримінального переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд, суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання у діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і має наслідком відповідальність, установлену законом.

Таким чином, як обґрунтовано встановлено слідчим під час здійснення досудового розслідування ОСОБА_3 фактично не погоджується з процесуальним рішенням суддів апеляційного суду Тернопільської області, що жодним чином не підтверджує вчинення ними кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України та за своїм змістом є одним із протиправних намагань втручання у здійснення правосуддя й посягання на процесуальну незалежність суддів.

Не спростовують вказаних висновків та не свідчать про неповноту досудового слідства і посилання ОСОБА_3 на те, що слідчий не провів його допиту в якості потерпілого та не виконав до кінця вимоги ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м.Львова від 03.01.2020 щодо визнання ОСОБА_3 потерпілим, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_3 не мав такого статусу, у заяві останнього про скоєння кримінального правопорушення не зазначено про завдання йому шкоди, а дати будь-які показання, зокрема щодо обставин завдання йому шкоди, ОСОБА_3 відмовився.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що постанова слідчого від 03.04.2020 про закриття кримінального провадження №0000074 від 05.04.2019 є обґрунтованою, відповідає вимогам КПК України, а тому підстав для її скасування та задоволення скарги ОСОБА_3 немає.

Керуючись вимогами статей 303, 306, 307, 372 КПК України, -

постановив:

в задоволені скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 03.04.2020 про закриття кримінального провадження №0000074 від 05.04.2019 відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1