Номер провадження: 11-кп/813/1983/20
Номер справи місцевого суду: 522/8270/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.09.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в залі суду апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,-

установив

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року було продовжено строк тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , на 60 діб, тобто до 07 вересня 2020 року.
Суд першої інстанції мотивав своє рішення тим, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину проти власності, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від семи до десяти років а також існування ризиків, що обвинувачені можуть переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків, які ще не допитані чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погоджуючись з ухвалою районного суду, захисник обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу та вважає її такою, що підлягає скасуванню, з огляду на те, що:

-відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

-у вказаному кримінальному провадженні відсутні безпосередні свідки подій, тому обвинувачені не можуть впливати на них та перешкоджати судовому розгляду.

-обвинувачений ОСОБА_8 в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації в Одеській області, а до взяття під варту ОСОБА_8 проживав з ОСОБА_11 однією сім`ю, без державної реєстрації шлюбних відносин, яка народила від нього семеро дітей, які перебувають на його утриманні.

-під час досудового слідства відносно ОСОБА_8 , працівники поліції застосували фізичну силу та погрози з метою визнання ним вини без участі захисника, що свідчить про недопустимість всіх доказів за його участю.

-обвинувачений ОСОБА_9 в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації.

На підставі цього, захисник обвинувачених просить ухвалу місевого суду відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 скасувати та постановити нову, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.
Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги захисника, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.
Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
З огляду на те, що Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 року положення ч.2 ст.392 КПК України щодо неможливості окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, вищезазначена ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0002762, внесеному до ЄРДР 29.09.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Посилаючись на вказані обставини, судом першої інстанції було поставлено питання щодо продовження запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ..
Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 року (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч.2 ст.392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року, на виконання Рішення будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.
Окрім того, відповідно до ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Виходячи з положень п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.
Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому(-им) запобіжного заходу.
Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.
Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що досліджуються судом під час розгляду обвинувального акту та на підставі яких ухвалюється судове рішення по суті.
Проте, зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 злочину, його характеру та тяжкості, а саме вчинення тяжкого злочину, відношення обвинувачених до скоєного, а також можливої міри покарання, яке може бути їм призначене у разі визнання винними (позбавлення волі на строк до 10 років із конфіскацією майна), усвідомлюючи тяжкість покарання, можуть переховуватись від суду, тому запобігти ризикам, шляхом обрання більш м`якого запобіжного заходу, неможливо, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду.
Водночас, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 не прийнято, існує ризик того, що останні можуть незаконно впливати на свідків та потерпілого у вказаному кримінальному провадженні, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.
Судом першої інстанції в повній мірі проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення.
Апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, а саме в тому, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти і до теперішнього часу наявним ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.
Апеляційний суд вважає такими, що не узгоджуються із нормами закону доводи захисника обвинувачених про недоведеність пред`явленого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення, відсутності безпосередніх свідків подій та застосування фізичної сили та погроз працівниками поліції з метою визнання ОСОБА_8 вини, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції», є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження захисника обвинуваченого про безпідставність пред`явленого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні інкримінованого їм злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває, досліджуються докази та остаточне рішення по справі не прийнято.

Доводи апелянта про міцність соціальних зв`язків обвинувачених, апеляційний суд приймає до уваги, однак зазначає, що ці факти не спростовують викладених в ухвалі висновків, а наявність ризиків не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію. Покарання, яке загрожує обвинуваченим в разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованого їм кримінальному правопорушенні, свідчить про високий ступінь ризику переховування від суду.

Крім того, стороною захисту не спростовано висновки суду про відсутність або зменшення будь-якого ризику, зазначеного в оскаржуваній ухвалі та неможливості утримання обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в умовах слідчого ізолятору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.

Отже, доводи захисника обвинуваченого про наявність підстав для застосування відносно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 291, 376, 403, 419, 424, 532 КПК України, Одеський апеляційний суд, -
постановив

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09.07.2020 року про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , за ч.2 ст.187 КК України у кримінальному провадженні №0002762, внесеному до ЄРДР 29.09.2018 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4