Номер провадження: 11-сс/813/1363/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.08.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
представника власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 р., якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000214 від 15.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом першої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання ст. слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, із забороною розпорядження та користування, вилучене 22.07.2020р. в ході обшуку автомобіля «Volkswagen Touran», д/н НОМЕР_1 , який знаходився біля будинку №77 по вул. Єкатерининській в м. Одесі, а саме: 4 пластикові картки оператора «Київстар»; картку «Ощадбанку» НОМЕР_2 ; карту «Приватбанка» НОМЕР_3 ; карту «monobank» НОМЕР_4 ; зошит з написом «Formula 1»; 3 купюри номіналом по 200 гривен; 100 гривень; 2 купюри номіналом по 50 гривень; 20 гривень; 2 купюри номіналом по 10 гривень; 7 купюр номіналом по 5; телефон «Ксіомі» з номером НОМЕР_5 ; телефон «Самсунг» з номером НОМЕР_6 ; автомобіль «VOLKSWAGEN TOURAN», д/н НОМЕР_1 , та ключі від даного автомобіля, в рамках кримінального провадження №0000214 від 15.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303КК України.

Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя встановив, що вилучене майно відповідає критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки вилучені мобільні телефони, зошит, можуть містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, автомобіль «VOLKSWAGEN TOURAN», д/з НОМЕР_1 , може бути знаряддям вчинення кримінального правопорушення, оскільки на вказаному транспортному засобі могли доставлятися повії на замовлення клієнтів для надання сексуальних послуг. Крім того, вилучені грошові кошти, а також грошові кошти, які містяться на банківських картках, можуть бути набуті кримінально протиправним шляхом, зокрема, отримані в якості грошової винагороди за доставлення на автомобілі повій.
Слідчий суддя прийшов до переконання про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, оскільки існує необхідність в забезпечені збереження речових доказів, а також необхідність проведення експертних досліджень та необхідних слідчий дій з вказаним майном. Крім того, не накладення арешту на вилучене майно може призвести до його зміни або знищення, що в свою чергу призведе до втрати доказів в рамках кримінального провадження.
А також, слідчий суддя, врахувавши те, що існує ризик зміни або приховування майна, на яке сторона обвинувачення просить накласти арешт, вважав за необхідне накласти заборону розпорядження та користування зазначеним майном, з метою запобігання вищевказаному ризику.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 зазначив, що оскаржувана ухвала є незаконною, винесена без урахування фактичних обставин справи з наступних підстав:

- в порушення вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_9 не отримували клопотання про накладення арешту, не були повідомленні про дату і час розгляду клопотання у зв`язку з чим не змогли скористатись правом на захист свого майна, оскільки не були присутніми в судовому засіданні при розгляді зазначеного клопотання;

- клопотання про накладення арешту жодним чином не аргументовано, а слідчим суддею допущенні факти, які не відповідають дійсності, а саме: вручення клопотання про накладення арешту, повідомлення про дату і час розгляду справи.

Посилаючись на викладені обставини, адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та зобов`язати орган досудового слідства повернути майно на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою.

Одночасно з апеляційною скаргою адвокат ОСОБА_7 подав клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, мотивуючи його тим, що ОСОБА_6 та його дружина ОСОБА_9 не були повідомленні про дату і час розгляду клопотання, не були присутніми в судовому засіданні при розгляді зазначеного клопотання, копію оскаржуваної ухвали не отримували.

Приймаючи до уваги те, що особи, щодо майна яких вирішується питання про арешт майна ОСОБА_6 не був присутнім під час постановлення оскаржуваного рішення та в матеріалах провадження відсутні дані, які б свідчили про отримання ними копії такого рішення, то строк на його апеляційне оскарження не пропущено і не підлягає поновленню.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Натомість від прокурора ОСОБА_10 20.08.2020 року надійшла заява №ЕП-11906/20, в якій він просив розглянути апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 р. за його відсутністю, за результатом розгляду апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, представника ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема, шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як зазначено у ч. 4, 5, 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

У випадку, передбаченому ч. 3 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно ч. 4 цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При цьому згідно п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

В клопотанні про арешт майна зазначено, що ОСОБА_11 з метою безпечної доставки повій на адресу клієнтів, втягнув у злочинну діяльність ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно розробленого плану та відведеної ролі повинен був підвозити повій до клієнтів. ОСОБА_6 на автомобілі «VOLKSWAGEN TOURAN» д/з НОМЕР_1 з травня 2020 року, згідно розробленого плану та відведеної ролі, доставляв повій на замовлення клієнтів для надання сексуальних послуг за грошову винагороду, за що отримував грошову винагороду.

Згідно протоколу обшуку від 22.07.2020 року, 22.07.2020 року проведено обшук автомобіля «VOLKSWAGEN TOURAN» д/н НОМЕР_1 , який знаходився біля будинку №77 по вул. Єкатерининській в м. Одеса, у ході якого вилучено речі та документи, перелік яких міститься в клопотанні.

Дослідивши клопотання про арешт майна від 23.07.2020 року та матеріали, додані до нього, апеляційний суд дійшов висновку, що воно не відповідає вимогам законодавства.

Зокрема, у клопотанні слідчого не зазначено, кому саме належить вилучене майно, до клопотання не додано постанову слідчого про визнання вилучених речей та документів, перелік яких міститься в клопотанні, речовим доказом. Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 не є підозрюваним або обвинуваченим по цьому кримінальному провадженню.

Таким чином, клопотання слідчого не мотивовано, оскільки в ньому зазначені загальні підстави накладення арешту, та не наведено конкретних відомостей про те, яке доказове значення має зазначене майно для цілей даного кримінального провадження, тому було допущено безпідставне обмеження права власності ОСОБА_6 на належне йому майно.

У зв`язку з викладеним, вимоги клопотання про накладення арешту на перелічене в апеляційній скарзі майно є безпідставним та необґрунтованим, суперечать завданням застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна.

Задовольняючи апеляційну скаргу захисника частково, колегія суддів виходить з того, що, відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 р., якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000214 від 15.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання ст. слідчого ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про арешт майна, яке повинно бути повернуто його володільцю.

Керуючись статтями 24, 170-173, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 р., якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000214 від 15.01.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 303 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання від 23.07.2020 року ст. слідчого ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000214 від 15.01.2020 року.

Зобов`язати ст. слідчого ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 повернути вилучене майно, зазначене в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду ОСОБА_6 .
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4