ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/45/20 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 644/5063/16-к
Категорія: ч.3 ст. 368 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 23 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року про застосування до ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році», -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 23 січня 2019 року, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, військовозобов`язаного, з вищою освітою, одруженого, офіційно не працевлаштованого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 190 КК України, та призначено за вчинений злочин покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року клопотання ОСОБА_7 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» - задоволено. Застосувано до обвинуваченого ОСОБА_7 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнено його від відбування покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року.

Вказаним вироком встановлено, що Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції України в Харківській області № 27ос від 07.11.2015 року ОСОБА_7 займав посаду старшого слідчого Індустріального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області (м. Харків).
У відповідності до Доручення начальника СВ Індустріального (раніше Орджонікідзевського) відділу поліції ГУ НП в Харківській області (м. Харків) від 21 січня 2016 року ОСОБА_7 прийняв у своє провадження кримінальне провадженні № 0000220 від 21.01.2016, розпочате за фактом вилучення у ОСОБА_9 наркотичного засобу, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, і в подальшому здійснював його досудове розслідування.
Під час проведення досудового розслідування слідчим ОСОБА_7 було встановлено, що ОСОБА_9 придбав насіння маку у торгівельному кіоску, розташованому поблизу станції метро «Пролетарська» в м. Харкові, в якому торгівельну діяльність здійснює приватний підприємець ОСОБА_10
21 березня 2016 року, в присутності захисника ОСОБА_11 , ОСОБА_10 був допитаний слідчим ОСОБА_7 в якості свідка.
У кримінальному провадженні була призначена і проведена судово хімічна експертиза № 596 від 15 лютого 2016 року, відповідно до висновку якої вилучена у ОСОБА_9 речовина до наркотичних засобів і психотропних речовин не відноситься.
За наслідками проведених оперативно слідчих дій 02 квітня 2016 року слідчим ОСОБА_7 була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0000220 від 21 січня 2016 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, і в той же день відомості про закриття кримінального провадження були внесені до ЄРДР.
На початку травня 2016 року приватний підприємець ОСОБА_10 з власної ініціативи зателефонував ОСОБА_7 та поцікавився ходом і результатами проведеного досудового розслідування кримінального провадження, в якому він був допитаний в якості свідка.
Під час телефонної розмови з ОСОБА_10 у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом обману, і з метою його реалізації ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_10 неправдиві відомості про те, що кримінальне провадження не закрито, та домовився про зустріч з ним на посту ДПС, розташованому на виїзді з міста Харкова в напрямку м. Чугуїв, де він чергував через день.
11 травня 2016 року близько 13 години, перебуваючи поблизу поста № 3 РДПС ГУНП в Харківській області, розташованого на 516 км. автодороги «Київ - Харків -Довжанський» за адресою: місто Харків, проспект Московський, 320, ОСОБА_7 зустрівся з ОСОБА_10 і запропонував йому передати йому грошові кошти у сумі 400 доларів США за не притягнення до кримінальної відповідальності за незаконний збут ОСОБА_9 наркотичного засобу та закриття кримінального провадження № 0000220 від 21 січня 2016 року, усвідомлюючи неможливість здійснення цього у зв`язку зі закриттям кримінального провадження 02 квітня 2016 року.
Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне заволодіння грошовими коштами ОСОБА_10 шляхом обману, діючи з корисного мотиву, 13 травня 2016 приблизно об 11 годині 50 хвилин, перебуваючи на чергуванні у складі слідчо - оперативної групи Індустріального ВП ГУНП в Харківській області на посту № 3 РДПС ГУНП в Харківській області, розташованому на 516 км. автодороги «Київ - Харків - Довжанський» за адресою: місто Харків, проспект Московський, 320, ОСОБА_7 незаконно отримав від ОСОБА_10 грошові кошти в сумі 400 доларів США, що за курсом НБУ станом на 13.05.2016 року дорівнювало 10125 гривням, за закриття кримінального провадження № 0000220 від 21 січня 2016 року, яке вже на той час ним було закрито ще 02 квітня 2016 року.
Безпосередньо після одержання від ОСОБА_10 грошових коштів, побачивши і зрозумівши, що до нього підходять співробітники правоохоронних органів, усвідомивши неможливість розпорядження отриманими грошовими коштами, ОСОБА_7 кинув їх на землю і не довів злочин до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки на місці вчинення злочину був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 подали на нього апеляційні скарги.

Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 просить вирок районного суду стосовно ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження; істотного порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого.
Призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.
Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, прокурор зазначає про те, що висновки суду, викладенні в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження; суд безпідставно критично віднісся до відомостей, які містяться в протоколі огляду місця події - службового кабінету № 43 Індустріального ВП ГУ НП в Харківській області від 13 травня 2016 року; не надав належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_11 ; в оскаржуваному вироку, з огляду до вимог ст. ст. 84 - 89 КПК України, судом не надано жодної оцінки копії постанови про закриття кримінального провадження № 0000220, наданої стороною захисту під час судового розгляду, а також постанові про закриття кримінального провадження, яка міститься в матеріалах кримінального провадження № 0000220, та яка була безпосередньо оглянута в судовому засіданні.
Крім того, апелянт вказує на те, що в судовому засіданні обвинувачений зазначив, що надана стороною захисту копія постанови - це те рішення, яке ним прийнято за результатами досудового розслідування кримінального провадження № 0000220, яку він знайшов вже в липні 2016 року на робочому столі, де оригінал, йому не відомо. При цьому рішення, яке міститься в матеріалах кримінального провадження № 0000220 складено не ним, підпис в матеріалах провадження стоїть не його. Таким показанням обвинуваченого та різним за змістом постановам про закриття кримінального провадження, суд жодної оцінки у вироку не надав.
Апелянт також в своїй апеляційній скарзі посилається на те, що КПК України чітко визначено, що при закритті кримінального провадження має бути винесена письмова постанова про закриття кримінального провадження, а не внесені відомості до ЄРДР про закриття кримінального провадження.
Щодо призначеного покарання, прокурор зазначає, що обвинувачений свою вину не визнав, до теперішнього часу вважає свої дії правильним, у зв`язку з чим, з урахуванням фактичних обставин справи, покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Окрім цього, прокурор також просить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнено його від відбування покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року.
В обґрунтування своєї вимоги апелянт вказує, що вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року не набрав законної сили, оскаржений в апеляційному порядку, в тому числі з підстав неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України; судом прийнято до уваги довідку Управління служби у справах дітей Харківської міської ради № 3235/0/202-17 від 08 грудня 2017 року та не перевірено чи не позбавлений обвинувачений ОСОБА_7 батьківських прав станом на 12 лютого 2019 року.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить його виправдати у зв`язку з відсутністю в матеріалах кримінального провадження доказів на підтвердження його вини.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить скасувати вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 23 січня 2019 року та закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 в своїх апеляційних скаргах, апеляційні доводи яких є фактично тотожними, зазначають, що інкримінований ОСОБА_7 злочин він не вчиняв; висновки суду, викладенні в оскаржуваному судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження; матеріали справи сфальсифіковані; в оскаржуваному вироку невірно зазначені первинні показання ОСОБА_7 ; суд безпідставно визнав допустимим доказами ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Харківської області від 12 травня 2016 року та результати проведення негласної слідчої (розшукової) дії: аудіо -, відео- контролю особи; з боку підприємця ОСОБА_10 , слідчого прокуратури ОСОБА_13 , прокурора ОСОБА_14 , працівників СБУ була провокація на вчинення ОСОБА_7 злочину, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону; під час судового розгляду не були допитані особи, які були присутніми під час інкримінованих подій на посту № 3 РДПС ГУНП в Харківській області.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свої апеляційні скарги на вирок та ухвалу суду першої інстанції, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 23 січня 2019 року і ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року підлягають задоволенню, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 належить задовольнити частково, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим.
Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.
Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок та змінювати правову кваліфікацію дій обвинувачених, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав - визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.
Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України в кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, «подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення)» (п. 1) та «обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження» (п. 4).
Наведені правові норми у їх системному зв`язку указують на те, що «межі висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта» (ч. 1 ст. 337 КПК України) визначаються не тільки «формулюванням обвинувачення», але й викладеним у обвинувальному акті змістом фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та визначеною в обвинувальному акті правовою кваліфікацією кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність (п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України), оскільки «формулювання обвинувачення» є підсумком кримінально-правової оцінки фактичних обставин, а тому безпосередньо та нерозривно з ними пов`язане.
Цей висновок підтверджується й положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України, згідно з якою з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Положення ч. 1 ст. 337 КПК України мають на меті забезпечити особі можливість знати точний обсяг висунутого обвинувачення, від якого він повинен захищатися (включаючи як фактичні обставини, які прокурор вважає встановленими та які будуть предметом доказування в суді, так і відповідну правову кваліфікацію).
Як зауважив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v Russia, заява № 36673/04, рішення від 30 травня 2013 року, § 112) вимоги пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є спеціальними аспектами права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. Відповідно до підпункту «a» пункту 3 статті 6 Конвенції кожен обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Підпункт «b» пункту 3 статті 6 Конвенції гарантує обвинуваченому «достатній час і можливості для підготовки свого захисту» і, отже, передбачає, що суть діяльності щодо захисту його інтересів може включати все «необхідне» для підготовки до основного судового розгляду. Обвинувачений повинен мати можливість організувати свій захист відповідним чином і без обмеження можливості висувати всі доречні доводи захисту в суді першої інстанції і, таким чином, впливати на результат розгляду.
Зокрема, в вищезазначеній справі ЄСПЛ дійшов висновку (окрім іншого), що заявниці не була надана адекватна можливість для підготовки свого захисту у зв`язку з невизначеністю щодо точних фактичних обставин її дій або бездіяльності, які ставилися їй у провину в протоколі про адміністративне правопорушення та які згодом були уточнені в судовому рішенні, а отже заявниця не була належно повідомлена «про характер і причини висунутого їй звинувачення» і не мала «достатнього часу і можливостей» для підготовки свого захисту.
Хоча обставини справи «Малофєєва проти Росії» істотно відрізняються від обставин даного кримінального провадження, наведена позиція ЄСПЛ, так чи інакше, указує, що важливим аспектом права обвинуваченого «бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього» та «мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту» є те, що обвинувачений повинен бути поінформований не тільки про правову кваліфікацію його дій, але й про фактичні обставини діяння, яке ставиться йому у вину.
Завданням суду першої інстанції є, з одного боку, лише оцінка доказів, зібраних слідчим і викладених слідчим чи прокурором в обвинувальному акті, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (п.п. 1-3 ч.1 ст. 368 КПК України). З іншого боку, відповідно до ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються: 1) у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення.
Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює обвинувачення не з позиції правильності застосування закону про кримінальну відповідальність слідчим чи прокурором, а з позиції підтвердження чи непідтвердження пред`явленого особі обвинувачення доказами, зібраними слідчим і зазначеними в обвинувальному акті.
При цьому, суд першої інстанції все ж може змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченої особи, проте при цьому мають бути дотримані загальні засади кримінального провадження, передбачені ст. 7 КПК України, та права сторін кримінального провадження.
Обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, в результаті дослідження доказів під час судового розгляду може змінитися, але суд за власною ініціативою не може змінити обвинувачення і постановити по зміненому обвинуваченню вирок, якщо зміна обвинувачення в суді погіршує становище обвинуваченого, а також порушує його право на захист.
Суд не може доповнити обвинувачення новими епізодами або визнати встановленими кримінальні правопорушення, про які не вказано в обвинувальному акті, і які обтяжують покарання обвинуваченого.
Суд не вправі змінити формулювання обвинувачення за його фактичними обставинами, якщо це вносить істотні зміни в обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, а також змінити юридичну кваліфікацію пред`явленого обвинувачення, якщо це обтяжує покарання обвинуваченого.
Лише в ситуації, коли нове формулювання обвинувачення пом`якшує покарання обвинуваченого в частині наслідків вчиненого діяння і за своїм змістом суттєво не відрізняється від викладеного у обвинувальному акті, то суд вправі визначити іншу кваліфікацію інкримінованого злочину при ухваленні вироку.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, змінив правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 з ч.3 ст.368 КК України, об`єктом якого є авторитет органів державної влади й їх посадових осіб, на ч.1 ст. 190 КК України, об`єктом якого є охоронювані законом відносини власності.
Зазначені склади злочину суттєво відрізняються за об`єктом, об`єктивною та суб`єктивною стороною.
Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним (арк.64-95 т.2), значно відрізняється від обвинувачення, що пред`явлено ОСОБА_7 органом досудового розслідування за ч.3 ст.368 КК України (арк.5-8 т.1), а саме судом першої інстанції фактично суттєво змінено суть пред`явленого обвинувачення, спосіб та фактичні обставини вчиненого злочину, надана інша юридична оцінка дій обвинуваченого, що позбавило сторону захисту мати час і можливості, необхідні для підготовки свого захисту щодо правової кваліфікації дій та фактичних обставин діяння, яке ставиться у вину ОСОБА_7 .
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що прокурором під час судового розгляду в суді першої інстанції не змінювалося обвинувачення стосовно ОСОБА_7 в порядку ч.2 ст.337 КПК України.
Таким чином, суд першої інстанції істотно змінив формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 , чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Фактично, за таких обставин, сторона захисту, була позбавлена можливості захищатись від нового обвинувачення, при цьому права сторони обвинувачення також були порушені судом, оскільки обвинувачення зазнало істотних змін, що не було підтримано прокурором під час судового розгляду в суді першої інстанції, оскільки суд прийняв таке рішення після виходу з нарадчої кімнати, оголосивши повний текст вироку.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що судовий розгляд відбувся з істотним порушенням кримінального процесуального закону, а тому вирок суду першої інстанції не можна визнати обґрунтованим і вмотивованим.
Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність декількох істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає вимогам норм, передбачених ч. 1 ст. 412; п. 6 ч. 1 ст. 407; п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 409; п.2 ч.1 ст. 410; п.4 ч.1 ст. 411 КПК України, як підстав для скасування судового рішення.
Встановлення при апеляційному розгляді низки істотних процесуальних порушень свідчить про неналежне дотримання судом загальних засад кримінального провадження, що передбачені п.п. 2,15,16, ч.1 ст.7 КПК України - законність, безпосередність дослідження доказів, а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне призначити новий розгляд кримінального провадження у відношенні ОСОБА_7 в суді першої інстанції.
Решту апеляційних доводів сторони обвинувачення та захисту, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання. Оскільки захисник та обвинувачений в своїх апеляційних скаргах ставлять питання про скасування вироку з ухваленням судом апеляційної інстанції рішення про закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 та ухвалення виправдувального вироку відповідно, подані апеляційні скарги сторони захисту задовольняються частково, в частині скасування оскаржуваного судового рішення з наведених вище підстав.
При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить дотримуватися вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України, а також ретельно перевірити решту апеляційних доводів прокурора та обвинуваченого, що викладені в їх апеляційних скаргах.

Окрім цього, внаслідок скасування оскаржуваного судового рішення та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, також належить скасувати ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року про звільнення ОСОБА_7 на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від відбування покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 23 січня 2019 року стосовно останнього.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 23 січня 2019 року задовольнити.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 23 січня 2019 року стосовно ОСОБА_7 скасувати а призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року про застосування до ОСОБА_7 . Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.
Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харковавід 12 лютого 2019 року про застосування до ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році» скасувати.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -