Справа № 461/500/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/821/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_6 визнано винною у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України.
Призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст.296 КК України у виді трьох років позбавлення волі
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від призначеного покарання у виді трьох років позбавлення волі, якщо вона протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.2 ст. 76 КК України, а саме:
- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації;
Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 ухвалено не обирати.
Вирішено питання з речовими доказами.
За вироком суду, ОСОБА_6 , визнана винною у тому, що вона, 01.12.2019 приблизно о 00 год. 26 хв. ОСОБА_6 , перебуваючи у громадському місці поблизу магазину «Клямра», що по вул. Лесі Українки, 16 у м.Львові, діючи з хуліганських мотивів, нехтуючи елементарними правилами моральності та добропристойності, грубо порушуючи громадський порядок, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, чіпляючись до перехожих, висловлювалась до них нецензурною лійкою та намагалась нанести їм удари ножем, який заздалегідь заготувала та носила при собі. У відповідь на зауваження ОСОБА_9 про припинення вказаних протиправних дій, діючи з особливою зухвалістю, нанесла потерпілому два удари ножем, чим заподіяла йому різані рани 2-3 пальців лівої кисті та колоту-різану рану лівого надпліччя, що відноситься до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
Не погоджуючись з даним вироком захисник обвинуваченої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2020 року скасувати та кримінальне провадження закрити та дослідити в ході розгляду апеляційної скарги докази.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржуваний вирок є незаконним і необґрунтованим, та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
На переконання захисника, дослідженими у судовому засіданні доказами беззаперечно доводиться невинуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, однак внаслідок необ`єктивності та упередженості суду ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Зазначає, що суд проігнорував докази невинуватості ОСОБА_6 , а саме: відеозаписи з камер спостереження; фотокопії кадрів відеозапису із камери відеоспостереження, що встановлена на АДРЕСА_1 ; покази свідка ОСОБА_10 ; покази обвинуваченої ОСОБА_6 .
Вказує, що відеозаписами з камер відеоспостереження, зафіксовано, що ОСОБА_6 , перебуваючи 01.12.2019 на вул. Л.Українки у м. Львові предмету схожого на ніж в руках не тримала та наносити удари ножем будь-кому не намагалася, натомість ОСОБА_9 свідомо провокував конфлікт з ОСОБА_6 , до якої він наблизився та в напрямку якої він спочатку кинув недопалок сигарети та після зазначених дій ОСОБА_6 та ОСОБА_9 сперечалися, при цьому обвинувачена не намагалася вчинити та не вчиняла жодних насильницьких дій та залишила місце де відбувалась розмова та направилась в сторону від ОСОБА_9 . Тим не менше, ОСОБА_9 почав наздоганяти ОСОБА_6 , яка жодних протиправних дій не вчиняла та загрози для нього не являла. Остання під його натиском вимушена була відступити спиною назад до будинку, після чого ОСОБА_9 наніс їй численні удари руками в різні частини тіла.
Зазначає, що 14.05.2020 року сторона захисту під час судового засідання зверталась до суду про перегляд зазначених фрагментів відео, які фактично завершували відеозаписи, проте суд цього не зробив, що доводить, на думку захисника, те, що дослідження вказаних доказів відеозаписів здійснено із грубим порушенням, так як здійснено неповно та вибірково, а тому пілягають повторному дослідженню.
Наголошує, що показами свідка ОСОБА_10 засвідчено факт конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 , що спростовує хуліганський мотив її дій, та підтверджує вчинення агресивних дій саме ОСОБА_9 .
На переконання сторони захисту, суд не критично оцінив показання потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 щодо намагань ОСОБА_6 нанести перехожим удари ножем, адже правдивість цих показів викликає обґрунтований сумнів з огляду на те, що ці особи фактично були задіяні в конфлікті з ОСОБА_6 , оскільки обвинувачена пред`являла претензії до них всіх як до осіб, які в нічний час вчиняли на вулиці галас та на зауваження не реагували. Таким чином, зазначена обставина засвідчує факт виникнення між ОСОБА_6 та цими особами неприязних відносин через суперечку з приводу вчинення шуму на вулиці в нічну пору доби.
Крім цього, показання свідка ОСОБА_11 про наявність в обвинуваченої ножа, який вона тримала у правій руці викликають обґрунтований сумнів у сторонни захисту, оскільки згідно показань того ж свідка ОСОБА_6 вдарила правою рукою іншу особу в обличчя, проте поранення цієї особи ножем не відбулося.
Вказує, що суд при ухваленні оскаржуваного вироку не вправі був посилатися як на доказ на висновок експерта №1290, так як він отриманий з порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, а тому підлягав визнанню як недопустимий доказ.
Окрім цього, зазначає, що два протоколи огляду місця події від 01.12.2019 р. та два протоколи огляду речей від 01.12.20129 підлягали визнанню судом як неналежні докази, та одночасно правових підстав для визнання зазначеного ножа та інших предметів речовими доказами, що вказані в постановах слідчого від 01.12.2019 не було. Зазначені у висновку експерта відомості про розмір ножа, який був досліджений не співпадають із відомостями про ніж, оглянутий слідчим в ході огляду місця події. Крім того, під час досудового розслідування слідчим не призначались відповідні криміналістичні експертизи. На думку апелянта, враховуючи похідний характер висновку експерта №5/470 від 12.12.2019 (дослідження ножа) від протоколу огляду місця подія від 01.12.2019 даний висновок не підлягав визнанню судом як належний та допустимий доказ.
Захисник, зазначає, що суд першої інстанції невірно оцінив характер вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, оскільки в її діях відсутній прямий умисел на вчинення хуліганських дій, а мотив міг полягати саме в «неприязних стосунках» з ОСОБА_9 .
Перед початком розгляду справи від потерпілого ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання, в якому просить здійснити розгляд без його участі та відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.
У судове засідання апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_6 , будучи повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила і клопотань про відкладення розгляду справи від неї не надходило. Крім цього, захисник ОСОБА_7 повідомив, що обвинуваченій відомо про дату, час і місце судового розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч.4 ст. 405 КПК України неприбуття учасників провадження в судове засідання не перешкоджає проведенню розгляду. Крім цього, в апеляційних вимогах захисника ставиться питання лише про пом`якшення процесуального становища обвинуваченої ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив апеляційну скаргу та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 404 КПК України судове рішення суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави в цілому від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_6 були дотримані.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, за яке її засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом і викладених у вироку, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана об`єктивна оцінка.
Зокрема, незважаючи на те, що ОСОБА_6 своєї вини у вчиненому не визнала, її винуватість у вчиненні даного кримінального правопорушення доведена зібраними органом досудового розслідування матеріалами кримінального провадження, а також доказами, здобутими під час розгляду даного кримінального провадження в суді, а саме: показаннями допитаного в суді першої інстанції потерпілого ОСОБА_9 , який надав покази про те, що в ніч з 31.11.2019 року на 01.12.2019 року перебував на вулиці Лесі Українки. Побачив обвинувачену ОСОБА_6 в збудженому, агресивному стані, яка всім навколо казала, що їх заріже і погрожувала ножем. Її висловлювання зводились до того, що їй всі заважають і тому вона буде всіх різати. Потерпілий попросив її заспокоїтись, взявши її за куртку, але не хотів завдати їй тілесних ушкоджень. Після чого обвинувачена ОСОБА_6 намагалась вдарити потерпілого, чим саме останній не розумів, та відбігши трошки вбік, потерпілий знову почув від обвинуваченої ОСОБА_6 погрози. Потерпілий попросив обвинувачену залишити ніж, проте остання нанесла йому удар ножем в область лівої ключиці, а також удар, який потрапив у пальці лівої руки. В подальшому підбігли люди та почали обвинувачену ОСОБА_6 затримувати ти викликати поліцію. Після чого потерпілого в лікарню забрала швидка медична допомога. Медичні документи від травматолога останній приніс експерту, який подивися дані документи та оглянув його; показаннями допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 , яка суду пояснила, що 01.12.2019 року з своїм хлопцем гуляла по вул. Лесі Українки у м.Львові. До них підійшла ОСОБА_6 та почала конфліктувати з її хлопцем, казати: «Чому кричите? Дитина спить». ОСОБА_6 вдарила ОСОБА_12 , який був з ними. ОСОБА_10 викрикнув ОСОБА_13 , щоб той не підходив до обвинуваченої ОСОБА_6 , оскільки в останньої ніж. Після чого ОСОБА_6 напала з ножем на ОСОБА_10 та ОСОБА_13 . Вигляд ОСОБА_6 був неадекватний. Після чого потерпілий ОСОБА_9 намагався допомогти, проте ОСОБА_6 кинулась на нього з ножем. Останній ухилявся від неї, проте останній раз ОСОБА_9 не ухилився і ОСОБА_6 його порізала; показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який суду пояснив, що 01.12.2019 року гуляв у м.Львові на вул. Лесі Українки. До них підійшла обвинувачена ОСОБА_6 , яка поводилась неадекватно, агресивно і не реагувала на зауваження людей. Потерпілий ОСОБА_9 просив обвинувачену ОСОБА_6 залишити ніж. Проте остання накинулась на потерпілого ОСОБА_9 з ножем і нанесла останньому удар в плече.
Крім цього, вина ОСОБА_6 у інкримінованому злочині підтверджується рядом письмових доказів, а саме: даними протоколу огляду місця події від 01.12.2019 року; даними схеми до протоколу огляду місця події від 01.12.2019 року; вилученими змивами РБК по факту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ; фототаблицею до протоколу огляду місця події від 01.12.2019 року по факту тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за адресою АДРЕСА_2 ; даними постанов про визнання предметів речовими доказами від 01.12.2019; даними протоколу огляду місця події від 01.12.20019 року; даними схеми до протоколу огляду місця події від 01.12.2019 року; даними постанови про визнання предметів речовими доказами та долучення їх до матеріалів кримінального провадження від 01.12.2019; даними консультативного висновку спеціаліста №16677 від 01.12.2019; даними протоколу огляду предмету від 01.12.2019; фототаблицею до протоколу огляду речових доказів від 01.12.2019; даними постанови про визнання предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 01.12.2019; даними заяви потерпілого ОСОБА_9 від 01.12.2019; даними протоколу огляду предметів від 01.12.2019; фототаблицею до протоколу огляду речових доказів від 01.12.2019; даними постанови про визнання предметів речовими доказами та визначення місця їх зберігання від 01.12.2019; даними протоколу огляду предмета від 02.12.2019; даними відеозапису, що здійснювались камерами відеоспостереження закладу «Бідон» , що по вул. Лесі Українки, 23 у м.Львові за 01.12.2019; висновком експерта №1290 від 17.12.2019; висновком експерта №5/470 від 12.12.2019; даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 05.12.2019.
Показання потерпілого ОСОБА_9 та зазначених вище свідків послідовні, логічно пов`язані між собою, об`єктивно узгоджуються з висновками вищеперерахованих експертиз та іншими доказами, які були досліджені під час судового розгляду кримінального провадження, а відтак, на думку колегії суддів, правильно покладені місцевим судом в основу обвинувального вироку.
Будь-яких підстав не довіряти зазначеним вище і наведеним у вироку доказам, колегія суддів не вбачає, оскільки вони не викликають сумнівів у їх достовірності та допустимості і такі відповідають фактичним обставинам.
Доводи захисника адвоката ОСОБА_7 про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи та відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України є безпідставними, оскільки вони спростовуються вищезазначеними доказами, які визнані судом достовірними і належними, з чим погоджується і колегія суддів.
Наявність в діях ОСОБА_6 ознак хуліганства, передбаченого ст. 296 КК України підтверджується тим, що обвинувачена, усвідомлюючи, що вона перебуває в громадському місці в центральній частині м.Львова на вул. Лесі Українки, без будь-якої об`єктивної причини почала чіплятися до перехожих, мотивуючи свою поведінку тим, що вони, начебто, шумлять та заважають її дитині спати. При цьому, як встановлено в ході розгляду, зокрема з відеозаписів наданих як стороною обвинувачення так і стороною захисту, жодних порушень громадського порядку на вул. Лесі Українки не було. У той же час, обвинувачена ОСОБА_6 без будь-якого на те приводу, підійшла до групи невідомих їй людей, почала виражатися в їх сторону нецензурною лайкою. Після чого нанесла удар кулаком в обличчя одному з них та погрожувала йому ножем, який витягнула з кишені. Хоча, як вбачається з матеріалів справи, жодних активних дій зі сторони вказаного перехожого до ОСОБА_6 не було. Разом з тим, у відповідь на зауваження потерпілого ОСОБА_9 про неправомірність її дій стосовно осіб, на яких напала ОСОБА_6 і з якими він навіть не був знайомий, обвинувачена почала висловлюватися на його адресу брутальною лайкою та із мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи правила співжиття, взаємоповаги, засади моральності, з особливою зухвалістю переслідувати останнього з ножем у руках, намагаючись завдати йому удару таким. Після чого, коли потерпілий ОСОБА_9 намагався припинити її протиправні дії та відібрати ніж, нанесла йому два удари вказаним ножем, чим спричинила тілесні ушкодження. Наведене, як вірно встановлено місцевим судом, призвело до порушення громадського спокою і порядку, під яким слід розуміти стан суспільних відносин, що виник під впливом дії правових норм, моральних засад, звичаїв, правил та знаходить свій вияв у їх безпечності, охороні здоров`я, честі, гідності людини, її прав та свобод.
Під особливою зухвалістю необхідно розуміти нахабне поводження, буйство, поєднане з насильством, що спричинило тілесне ушкодження чи знущання над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, тощо.
З огляду на те, що дії обвинуваченої супроводжувались насильством із заподіянням тілесних ушкоджень потерпілому, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що стороною обвинувачення доведено як ознаку хуліганства особливу зухвалість.
Крім цього, положеннями ч.4 ст. 296 КК України встановлено, що дії, передбачені частинами першою, другою або третьою ст. 296 КК України, кваліфікуються за даною частиною, якщо вони вчинені із застосуванням вогнепальної або холодної зброї чи іншого предмета, спеціально пристосованого або заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.
Так, однією із обов`язкових умов наявності застосування зброї чи інших предметів, як ознаки цього виду хуліганства є спрямованість їх використання на спричинення шкоди здоров`ю людей.
Згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22 грудня 2006 року, застосування заздалегідь заготовленого предмету може мати місце лише коли ним заподіяні тілесні ушкодження або коли за допомогою такого предмету була створена реальна загроза для життя та здоров`я громадян.
Судом першої інстанції встановлено і з цим погоджується і колегія суддів, що дії ОСОБА_6 були викликані зауваженням ОСОБА_9 , висловленим на її адресу, і аж ніяк не протиправними діями потерпілого, чи особистими неприязними стосунками, що підтверджується відеозаписом, дослідженим під час судового розгляду в суді першої інстанції. Крім того, ОСОБА_6 вчинила напад на потерпілого після того, як він почав з нею спілкуватися, а не за обставин на які вказує сторона захисту, де нібито потерпілий кинув в її сторону недопалок, що не підтверджується жодними доказами.
Відтак, виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зміст і спрямованість протиправного діяння ОСОБА_6 з врахуванням часу, місця, обстановки його вчинення, характеру та динаміки дій обвинуваченої, а також особливостей використаного ним знаряддя посягання, за наявності причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 та їх наслідками, з огляду на положення Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22 грудня 2006 року, беззаперечно утворюють склад злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, а саме хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене з застосуванням предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого до нанесення тілесних ушкоджень, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 296 КК України.
Крім цього, на думку колегії суддів, такі протиправні дії ОСОБА_6 вказують на бажання обвинуваченої протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що показання ОСОБА_6 під час розгляду кримінального провадження місцевим судом, про що зазначено у вироку, та під час розгляду в суді апеляційної інстанції про заперечення вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, слід розцінити, як спосіб уникнення від кримінальної відповідальності за скоєне.
Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що покликання захисника ОСОБА_7 про визнання висновку судово-медичного експерта № 1290 від 17.12.2019 р. недопустимим доказом у зв`язку із тим що експертом при складанні висновку взято до уваги лікарське свідоцтво №16677 від 01.12.2019р., хоча таке слідчим на експертизу не направлялось є необґрунтованим і не підлягає задоволенню.
Так, з показів потерпілого ОСОБА_9 та самого висновку експерта № 1290 вбачається, що лікарське свідоцтво №16677 від 01.12.2019 р. було надане експерту безпосередньо самим потерпілим ОСОБА_9 , як стороною кримінального провадження, якій ст.93 КПК України надано право збирання доказів та експертом жодні матеріали для проведення експертизи з власної ініціатив не збиралися. З системного аналізу положень ст.ст.69, 101 КПК України, ст.13 Закону України «Про судову експертизу» та Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.95 №6, суд першої інстанції прийшов до правильного висновок про відсутність обмежень для сторін кримінального провадження в наданні експерту під час проведення судово-медичної експертизи додаткових матеріалів, необхідних для проведення дослідження та експерту в отриманні таких.
Інші доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не прийняв рішення щодо клопотання захисника ОСОБА_7 щодо визнання неналежними доказами: протоколу огляду місця події від 01.12.2019 року за адресою м.Львів, вул. Лесі Українки, 25, місця події від 01.12.2019 року за адресою м.Львів, вул. Лесі Українки, 23, протоколу огляду предмету від 01.12.2019 кофти чорного кольору, протоколу огляду предмету від 01.12.2019 пальто чорного кольору, протоколу огляду предмета від 02.12.2019 DVD-R диску, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки підстав для визнання їх неналежними та недопустимими судом першої інстанції не знайдено, та апеляційний суд таких не вбачає, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

З приводу оцінки допустимості доказів Верховний Суд України у рішенні №360кс15 від 9 червня 2016 року звертав увагу на висновки Конституційного Суду України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, де зазначалося, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Наголошувалося на тому, що перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», Верховному Суду України давало підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Зазначалося, що кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Верховний Суд України зауважував, що отримання доказів завжди обумовлено вчиненням стороною кримінального провадження цілеспрямованих дій з метою їх збирання.

Аналіз положень частини другої цієї статті в редакції від 13 квітня 2012 року надав підстави Верховному Суду України зробити висновок, що саме вчинення з цією метою стороною обвинувачення діянь, які істотно порушують права і основоположні свободи людини, має наслідком визнання отриманих у такий неправомірний спосіб доказів недопустимими.

Проте, будь-яких порушень під час збирання доказів на підтвердження обвинувачення у вчиненні злочину ОСОБА_6 , які б потягнули за собою визнання їх недопустимими, з огляду на вищевказане, судом апеляційної інстанції не встановлено. Судом першої інстанції були досліджені усі докази на предмет їх допустимості та кожному доказу надано оцінку відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно із ч.1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином досліджені у судовому засіданні вищенаведені докази в їх сукупності, отримані відповідно до вимог КПК України, за своїм змістом та послідовністю, узгоджуються між собою, відповідають дійсним обставинам кримінального провадження, доводять винуватість особи, відповідно до ст.ст. 85, 86 КПК України є належними та допустимими.

Також, не заслуговують на увагу апеляційні твердження захисника ОСОБА_7 про те, що не було правових підстав для визнання речовими доказами ножа та інших предметів, що вказані в постановах слідчого від 01.01.2019, оскільки колегією суддів не встановлено будь-яких процесуальних порушень органу досудового розслідування при отриманні та процесуальному оформленню зазначених речових доказів (слідчий своєю постановою визнав такі речовими доказами).

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що покликаючись на безпосередньо досліджені докази, суд першої інстанції відповідно до ст. 94 КПК України всебічно, повно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, в сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до правильного висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для здійснення сторонами наданих їм прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом, в межах пред`явленого обвинувачення безпосередньо дослідив докази у справі та перевірив усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі захисника доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, яким в оскаржуваному рішенні надано належну оцінку, з якою погоджується й апеляційний суд.

Доводи захисту про повторне дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні згідно з його клопотанням в порядку ст. 404 КПК України є необґрунтованими.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У клопотанні захисника не наведено жодних доказів дослідження судом першої інстанції доказів, що містяться у кримінальному провадженні, не повністю або з порушеннями, а відтак відповідно до положень ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає, що клопотання захисника задоволенню не підлягає.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, призначене судом першої інстанції обвинуваченій ОСОБА_6 покарання за своєю суворістю відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів.
Істотних порушень норм кримінального процесуального законодавства, які є безумовною підставою для скасування або зміни вироку, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено.
Враховуючи вищенаведене, оскаржуваний вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 немає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

вирок Галицького районного суду м. Львова від 19 червня 2020 року щодо ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Головуючий

Судді