Дата документу 07.10.2020 Справа № 334/1632/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1666/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/1632/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з Державною установою «Запорізький слідчий ізолятор» матеріали провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Марганця, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , наразі утримується в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 08 листопада 2020 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити йому запобіжний захід, посилаючись на те, що він не вчиняв інкримінованих йому злочинів, тримається під вартою з 21 лютого 2020 року, але до цього часу не було проведено жодного судового засідання по суті обвинувачення, а під час підготовчого судового засідання не було надано можливості здійснити примирення сторін.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на норми КПК України та практику Європейського суду з прав людини, просить ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2020 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою постійного місця проживання обвинуваченого.

Апелянт вважає, що суд при прийнятті рішення не дотримався вимог ч. 1 ст. 194 КПК України, оскільки не взяв до уваги, що заявлені прокурором ризики можливості переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших учасників кримінального провадження, як і неможливість застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, чим тримання під вартою, є необґрунтованими, виходячи з того, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, а потерпілі надали суду заяви, що не мають до ОСОБА_7 жодних претензій, внаслідок чого невмотивовано та безпідставно продовжив щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями проти доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступних висновків.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів.
Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні корисливих злочинів, у тому числі і тяжкого злочину, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме можливості переховування від суду, а також вчинення інших злочинів, на даній стадії процесу, тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Так, відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Враховуючи, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні низки корисливих злочинів, у тому числі і тяжкого злочину, а також приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, зокрема того, що обвинувачений може переховуватися від суду, а також вчинити інші злочини, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилаються в апеляційних скаргах захисник та обвинувачений, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просять апелянти, колегія суддів не встановила.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи сторони захисту про недоречність тримання ОСОБА_7 під вартою, з огляду на те, що встановлені судом ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, не підтверджені жодними доказами, оскільки у ОСОБА_7 має постійне місце проживання, а потерпілі надали суду заяви, що не мають до ОСОБА_7 жодних претензій, є необґрунтованими, оскільки:

по-перше, суд першої інстанції встановив, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, дане кримінальне правопорушення, в якому він обвинувачується було вчинено ним під час розгляду кримінального провадження за ч. 2 ст. 289 КК України в іншому суді;
по-друге, суд першої інстанції в даному випадку прийняв рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість обрання виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому врахував не лише тяжкість злочину, характер пред`явленого обвинувачення та покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у його вчиненні, але й дані про особу обвинуваченого, щодо якого відсутні дані щодо неможливості тримання під вартою, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення. Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази та обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, а також вчиняти інші злочини, тобто, в цій частині заявлені у клопотанні прокурора та встановлені судом ризики є реальними, у зв`язку з цим суд дійшов обґрунтованого висновку, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти зазначеним ризикам.
Враховуючи вказане вище, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про відсутність ризику незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших учасників кримінального провадження, оскільки слідчий суддя наявність цього ризику не встановив.

Не заслуговують на увагу й доводи обвинуваченого про те, що він не вчиняв інкримінованих йому злочинів, оскільки питання про допустимість, належність та достатність доказів сторони обвинувачення мають вирішуватися судом першої інстанції тільки в нарадчій кімнаті при ухваленні вироку.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає також безпідставними доводи обвинуваченого про те, що він тримається під вартою з 21 лютого 2020 року, але до цього часу не було проведено жодного судового засідання по суті обвинувачення, а під час підготовчого судового засідання не було надано можливості здійснити примирення сторін, оскільки характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, в сукупності з конкретними обставинами кримінального провадження, переконливо доводять, що суспільний інтерес, незважаючи на існування презумпції невинуватості, як переважував, так і досі переважує вимоги забезпечення поваги до особистої свободи обвинуваченого.
Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.
За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду щодо ОСОБА_7 , є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційні скарги сторони захисту задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2020 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою до 08 листопада 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: