ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2071/20 Справа № 205/2508/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року у кримінальному провадженні №0000055 за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України,-
ВСТАНОВИЛА:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року ОСОБА_7 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання
-за ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією майна;
-за ч. 3 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на вісім років, з конфіскацією майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на десять років, з конфіскацією всього належного йому майна.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 :
- в рахунок відшкодування майнової шкоди 13 072 гривні 40 копійок;
- в рахунок відшкодування моральної шкоди 250 000 гривень.
Вирішено питання щодо стягнення витрат на проведення експертизи та долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнано винним за те, що він 07 січня 2018 року, близько 22 години 30 хвилин, знаходився біля торгівельно-виставочного комплексу «Слов`янський», який розташований по вул. Курчатова 1, в м.Дніпро, де підійшов до припаркованого автомобіля «Fiat Brava», р/н НОМЕР_1 , під керуванням потерпілого ОСОБА_9 та звернувся до останнього з пропозицією відвезти його за грошову винагороду у сумі 150 грн. до с.Діївка Новокодацького району м.Дніпро, на що потерпілий погодився.
Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 , на автомобілі «Fiat Brava», р/н НОМЕР_1 , під керуванням потерпілого ОСОБА_9 , прибув за адресою: м.Дніпро, вул. Мукачівська 190Д, де, після зупинки автомобіля, у обвинуваченого ОСОБА_7 виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
Реалізуючи свій злочинний умисел, обвинувачений ОСОБА_7 , тримаючи заздалегідь заготовлений ніж у правій руці та застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , наніс множинні удари в область голови, шиї та верхніх кінцівок, якими потерпілий чинив опір. Після цього, у обвинуваченого ОСОБА_7 , який продовжував вчиняти злочин та усвідомлював, що потерпілий ОСОБА_9 знаходиться у свідомості, чинить фізичний опір та в подальшому може завадити довести до кінця злочинний умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, виник умисел на умисне вбивство потерпілого із корисливих міркувань, шляхом застосування фізичної сили, яка явно виходила за межі, необхідно допустимої для досягнення втрати потерпілим свідомості і уникнення можливого опору з боку останнього.
Реалізуючи свій злочинний умисел на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 із корисливих міркувань, з метою заволодіння транспортним засобом, обвинувачений ОСОБА_7 , застосовуючи вказаний вище ніж, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання смерті потерпілого, наніс ОСОБА_9 тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння. Потерпілий ОСОБА_9 , розуміючи, що його життю та здоров`ю загрожує небезпека, відкрив водійські двері автомобіля та втік, в той час як обвинувачений ОСОБА_7 , вважаючи, що ним виконано усі дії, які він вважав необхідними для настання смерті потерпілого ОСОБА_9 , пересів за кермо автомобіля «Fiat Brava», р/н НОМЕР_1 , вартістю 61 169 грн.99 коп. та всупереч волі ОСОБА_9 , став рухатись в напрямку вул. Доблесної, в м. Дніпро.
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 діючи незаконно, із корисливих міркувань, із застосуванням насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , заволодів вказаним вище автомобілем, завдавши йому майнову шкоду на суму 61 169 грн.99 коп., а свій злочинний умисел на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_9 не довів до кінця з причин, які не залежать від його волі, оскільки потерпілому була вчасно надана невідкладна медична допомога.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого, подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року та ухвалити новий вирок, яким кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 289 КК України.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що умисел на позбавлення життя потерпілого не доведений стороною обвинувачення, ОСОБА_7 наносив удари потерпілому для того, щоб змусити вийти з автомобіля, тобто мав умисел тільки на заволодіння автомобілем та не мав умислу на вбивство, оскільки після того, як потерпілий вийшов з машини, ОСОБА_7 пересів на місце водія та поїхав.
Захисник вважає, що умисел і дії ОСОБА_7 повністю охоплюється ч. 2 ст. 289 КК України, а ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України застосована як зайва.
Обвинувачений ОСОБА_7 також подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції.
Апеляційну скаргу обгрунтовує тим, що у нього не було умислу на позбавлення життя потерпілого, він хотів залякати потерпілого за допомогою ножа і в подальшому заволодіти транспортним засобом.
Також апелянт зазначив, що суд першої інстанції не врахував обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття, вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання внаслідок тяжких сімейних обставин, добровільне відшкодування матеріальної шкоди.
Також вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що він ніколи не притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, скоєння злочину в юному віці.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
На підставі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону в повній мірі, зберігаючи об`єктивність та неупередженість.
Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, за обставин, встановлених судом першої інстанції, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що умисел і дії ОСОБА_7 повністю охоплюється ч. 2 ст. 289 КК України, а ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України застосована як зайва, оскільки обов`язковою ознакою складу злочину, передбаченого ст.115 КК України, є наявність вини особи у формі прямого чи непрямого умислу на протиправне позбавлення життя потерпілого.
Тобто особа повинна передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій і бажати їх настання (прямий умисел) або ж хоча і не бажати, але свідомо припускати можливість настання цих наслідків (непрямий умисел). При цьому питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Вироком суду першої інстанції досліджено висновки судово-медичної експертизи та встановлено, що потерпілому ОСОБА_9 спричинено численні тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Тобто ОСОБА_7 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, наніс множинні удари ОСОБА_9 ножем, чим заподіяв тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, тому повинен був передбачати суспільно небезпечні наслідки своїх дій та свідомо припускати можливість настання цих наслідків, а свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, які не залежать від його волі.
Колегія суддів також не приймає доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно його особи, оскільки при вирішенні питання щодо призначення покарання, судом першої інстанції було враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, частково визнав себе винуватим, характеризується позитивно, частково відшкодував завдану шкоду.
Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо наявності обставин, що пом`якшують покарання, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 свою провину визнав лише частково, та не повністю відшкодував шкоду потерпілому, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, дослідженому в суді першої інстанції, в кримінальній ситуації у стані фізіологічного афекту або іншому емоційному стані, що істотно вплинув на свідомість і поведінку не перебував.
Тому обставини, зазначені обвинуваченим в апеляційній скарзі, як пом`якшуючі, колегія суддів не приймає, а також не приймає, таку обставину, як юний вік обвинуваченого, про який він зазначає, оскільки обвинувачений є повнолітньою особою, здатною усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку суду першої інстанції та вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року без змін.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року у кримінальному провадженні №0000055 за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2020 року у кримінальному провадженні №0000055 за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 289 КК України залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4