Ухвала

іменем України
10 листопада 2020 року

м. Київ
Справа № 129/2415/19
Провадження № 51-5313 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 2 липня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
Вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2020 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Семирічка Гайсинського району Вінницької області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів, накладеного арешту та процесуальних витрат.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 2 липня 2020 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, 4 липня 2019 року, приблизно о 22-00 год., ОСОБА_5 , перебуваючи на подвір`ї розташованого за адресою по АДРЕСА_1 власного домогосподарства, почув з боку берега річки Сіб ревіння дикої косулі, яку вирішив вполювати; з цією метою ОСОБА_5 увійшов у будинок та взяв карабін моделі «RUGERM77 RMARKII» калібру 223 Rem, № НОМЕР_1 , яким він володіє на підставі відповідного дозволу № 621 від 23 травня 2018 року, та пішов до господарської споруди, розташованої в його домоволодінні, біля якої спостерігав за городом, очікуючи на здобич.

З цією метою, маючи намір здійснити постріл із зазначеної зброї, ОСОБА_5 , перебуваючи в населеному пункті, повинен був усвідомлювати, що від вчинюваних дій внаслідок здійснення ним пострілу куля може влучити в іншу особу та спричинити їй тілесні ушкодження або смерть, однак легковажно розраховував на їх відвернення, не вжив будь-яких заходів для забезпечення безпеки інших осіб та не пересвідчився, що на городі та далі на полі нікого немає.

ОСОБА_5 , передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень або смерті іншої особи, помітивши в темряві силует, який рухався, та вважаючи, що це дика косуля, здійснив постріл в її сторону, внаслідок чого влучив у ОСОБА_6 , яка у цей час перебувала у тому місці, куди ОСОБА_5 здійснював постріл.

4 липня 2019 року о 23-46 год. ОСОБА_6 бригадою швидкої медичної допомоги було доставлено до КНП «Гайсинська ЦРЛ Гайсинської районної ради», де ІНФОРМАЦІЯ_2 о 03-35 год. в хірургічному відділені вона померла.
Згідно з висновком експерта № 95 від 27 серпня 2019 року причиною смерті ОСОБА_6 стало вогнепальне сліпе поранення живота та тазу з пошкодженням внутрішніх органів: тонкого кишковика, яке потягнуло часткову резекцію (70 см), прямої кишки, сечового міхура, лівої клубової вени, яке супроводжувалось масивною кровотечею та крововтратою, що привело до гіповолемічного шоку; вказане пошкодження було спричинене експресивною, розривною кулею, яка мала велику швидкість і значну кінетичну енергію та була випущена із мисливської нарізної зброї з неблизької відстані.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить переглянуті судові рішення щодо засудженого ОСОБА_5 у касаційному порядку, застосувати положення норм ст. ст. 75, 76 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Так, захисник вказує, що суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_5 у виді обмеження волі, яке апеляційний суд залишив без змін, всупереч відсутності обставин, що обтяжують покарання, та наявності обставин, що пом`якшують покарання, звернув увагу лише на наслідки, які настали від дій обвинуваченого. Однак, на думку захисника, призначене покарання є занадто суворим, хоча від ненавмисних дій ОСОБА_5 і загинула людина. При цьому суд, врахувавши обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття обвинуваченого, відсутність претензій з боку потерпілого і його прохання не позбавляти волі обвинуваченого, та особу обвинуваченого, який позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є раніше не судимим, висновок досудової доповіді про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження його волі, призначив йому покарання у виді обмеження волі.
Крім того, захисник наголошує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності 1 липня 2020 року, внесено зміни та, зокрема, викладено у новій редакції ст. 12 КК України. Таким чином, з 1 липня 2020 року, тобто станом на 2 липня 2020 року (дата ухвалення рішення апеляційного суду)відбулося поліпшення становища обвинувачення ОСОБА_5 , оскільки відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України злочин, вчинений останнім, є нетяжким злочином. Однак, апеляційний суд не врахував даної обставини, не надав їй відповідної правової оцінки при розгляді апеляційної скарги захисника та не змінив вирок у частині призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України, враховуючи усі обставини, що пом`якшують покарання.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України, та кваліфікація дій засудженого у касаційній скарзі не оспорюються та не заперечуються.

Захисник ОСОБА_4 порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, які стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосуваннясвободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Призначаючи ОСОБА_5 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. ст. 50, 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення за його видом (категорією), яке згідно зі ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який не судимий, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, висновок досудової доповіді про можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі. Крім того суд врахував обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття і правдиві показання, відсутність претензій матеріального та морального характеру з боку потерпілого і його позицію не позбавляти волі обвинуваченого, відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Однак, враховуючи те, що внаслідок дій ОСОБА_5 настала смерть потерпілої, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення обвинуваченого і запобігання скоєнню ним нових злочинів можливо за умови призначення йому покарання у виді обмеження волі та реального його відбування.
На думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції правильно погодився з рішенням місцевого суду насамперед з огляду на ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, виходячи із конкретних обставин його вчинення (у тому числі й непоправних наслідків у виді смерті людини), вказавши на відсутність обставин, які обтяжують покарання, і наявність обставин, що пом`якшують покарання, танадавши оцінку обставинам, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому апеляційний суд наголосив, щодо висновки місцевого суду про призначення покарання ОСОБА_5 є обґрунтованими, оскільки обвинуваченому призначене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 119 КК України.
Судом також взято до уваги, що потерпілий ОСОБА_7 в суді першої інстанції просив у заяві не позбавляти волі обвинуваченого, проте не звертався з апеляційною скаргою з приводу незгоди з призначенням покарання у виді обмеження волі.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду на доводи сторони захисту зауважила, що обвинувачений ОСОБА_5 надав документи, що він є ФОП, проте з них не вбачається, чи отримує доходи від своєї діяльності. Надані ж документи щодо звільнення з роботи дружини обвинуваченого за згодою сторін ще в листопаді 2019 року не перешкоджають їй працевлаштуватися, і вона за законом не перебуває на утриманні обвинуваченого.Щодо необхідності утримувати неповнолітніх дітей, то дана обставина не є перешкодою для призначення покарання у виді обмеження волі, оскільки обвинувачений також буде мати можливість працювати й отримувати кошти.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів касаційного суду не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Стосовно ж доводів касаційної скарги щодо незастосування судом Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII, який набрав чинності 1 липня 2020 року, суд касаційної інстанції вважає їх неспроможними, оскільки й після набрання чинності вказаним законом санкція ч. 1 ст. 119 КК України залишилась незмінною передбачає покарання у виді обмеження волі на строк від трьох до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

А відтак, на переконання колегії суддів касаційного суду,призначене ОСОБА_5 покарання, яке є мінімальним, відповідно до санкції ч. 1 ст. 119 КК України, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, відповідає вимогам ст. 65 КК України і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК України, про що зазначає захисник у касаційній скарзі, не вбачається.

Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 28 квітня 2020 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 2 липня 2020 року щодо засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3