Ухвала
Іменем України
24 листопада 2020 року

м. Київ
справа № 640/5101/18-к

провадження № 51-2420 км 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року, якою скасовано вирок Київського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року щодо ОСОБА_5 ,

кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі КК) закрито та звільнено останнього

від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК .
Вироком Київського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше

не судимого в силу ст. 89 КК,
засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік

6 місяців.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання

з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.
В термін відбуття покарання ОСОБА_5 за цим вироком зараховано термін покарання, яке вже відбуте за даний злочин за вироком Київського районного суду

м. Харкова від 09 вересня 2017 року у вигляді 1 року обмеження волі

із застосуванням ст. 75 КК з іспитовим строком 1 рік.
Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він 30 січня 2016 року близько 17 год. 30 хв., керуючи трамвайним вагоном КП «Салтівське трамвайне депо» маршруту № 5 РК «Південний вокзал» - РК «вул. Одеська», зупинив вагон

на зупинці громадського транспорту «провулок Короленко» розташованої навпроти нежитлової будівлі № 7 по проспекту Московському в м. Харкові, звідки

з трамвайного вагону через передні автоматичні двері вийшов пасажир ОСОБА_6 , який при виході з вагону, на ґрунті виниклих неприязних стосунків із ОСОБА_5 через несвоєчасну оплату проїзду, плюнув у його бік та штовхнув долонею по голові, після чого почав переходити проїзну частину - проспект Московський до будівлі № 7. ОСОБА_5 , образившись на такі дії раніше йому не знайомого ОСОБА_6 , бажаючи помститися, вийшов з кабіни водія, взявши з собою металеву фомку,

яку використовував для переводу стрілок та побіг за потерпілим. Наздогнавши останнього, використовуючи металеву фомку, умисно наніс удар в область голови, удар в область лівої руки в момент коли потерпілий прикривався, та удар в область шиї, спричинивши ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді забитої рани на голові,

які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №622-ая/16, відносяться

до легких тілесних ушкоджень, що причинили за собою короткочасний розлад здоров`я та тілесні ушкодження у вигляді саден на лівій верхній кінцівці,

які, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №622-ая/16, відносяться

до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року вирок Київського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2018 року щодо ОСОБА_5 скасовано,

кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК закрито та звільнено останнього від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності .
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду

та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело

до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.
Вважає, що судом першої інстанції було не правильно перекваліфіковано

дії обвинуваченого ОСОБА_5 з ч. 4 ст. 296 КК на ч. 2 ст. 125 КК, оскільки обвинувачений вчинив свої злочині дії шляхом порушення громадського порядку

з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предмета заздалегідь заготовленого

для нанесення тілесних ушкоджень.
Вказує, що судом першої інстанції в мотивувальній частині вироку не викладено обвинувачення ні згідно обвинувального акта, ні згідно з тими обставинами, які були встановлені під час судового розгляду, оскільки із встановлених судом фактичних обставин не вбачається, з якою метою діяв обвинувачений, вийшовши з трамваю, наносячи тілесні ушкодження потерпілому, перебуваючи при цьому у громадському місці, на зупинці громадського транспорту, де знаходилась велика кількість людей,

та який був мотив вчинення злочину.
Також зазначає, що судом апеляційної інстанції належним чином не надано оцінку усім доводам, викладеним в апеляційній скарзі прокурора, а тому ухвала

не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження

за касаційною скаргою прокурора та обговоривши її доводи, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу

про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини,

що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Як убачається із доданих до касаційної скарги копій судових рішень, до Київського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого за ч. 4 ст. 296 КК.
Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження в судовому засіданні допитав обвинуваченого ОСОБА_5 , який частково визнав свою вину

та не заперечував факт заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому; допитав потерпілого ОСОБА_6 ; свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ; дослідив письмові докази: копію наказу № 165-ВК від 15 серпня 2011 року; протокол огляду місця події від 06 лютого 2016 року; відеозаписи з камер зовнішнього спостереження, розташованих на фасаді будівлі

АДРЕСА_2 ; протокол пред`явлення особи для впізнання від 09 лютого 2016 року; протокол пред`явлення речей для впізнання від 17 лютого 2011 року; протокол проведення слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року; протокол огляду місця події від 06 лютого 2016 року; висновок судово-медичної експертизи № 622-ая/16

від 17 лютого 2016 року; висновок судово-медичної експертизи № 1104-ая/16

від 19 лютого 2016 року та зробив висновок, що винність ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, в об`ємі обвинувачення, визнаного судом встановленими, доведена у повному обсязі, та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 125 КК, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Разом з цим, доводи прокурора про те, що в мотивувальній частині вироку

не викладено обвинувачення ні згідно обвинувального акта, ні згідно з тими обставинами, які були встановлені під час судового розгляду, є безпідставними.

Як убачається з копії вироку суду, доданої до касаційної скарги, її зміст відповідає вимогам ст. 374 КПК, оскільки він містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, де зазначено, що ОСОБА_5 діяв на ґрунті особистих неприязних стосунків, виниклих до раніше йому не знайомого ОСОБА_6 , з помсти за образу, умисно, з метою заподіяння тілесних ушкоджень.
Зміна кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 судом першої інстанції з ч. 4 ст. 296 КК на ч. 2 ст. 125 КК була обумовлена тим, що кваліфікуючі ознаки грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства,

що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень (хуліганство),

не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.
Тому суд дійшов висновку, що дії обвинуваченого необхідно перекваліфікувати

на ч. 2 ст. 125 КК за кваліфікуючими ознаками нанесення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачений в судовому засіданні категорично заперечував встановлені органом досудового розслідування мотиви скоєння ним кримінального правопорушення, повідомивши, що тілесні ушкодження він наніс потерпілому через виниклі між ними особисті неприязні стосунки, що не заперечував сам потерпілий ОСОБА_6 та підтверджувалося показаннями свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про те, що протиправні

дії ОСОБА_5 почалися з моменту, коли потерпілий ОСОБА_6 , виходячи з трамваю, плюнув на обвинуваченого, а до цього між обвинуваченим та потерпілим відбулася сварка щодо оплати за проїзд.
У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» № 10 від 22 грудня 2006 року необхідно встановлювати всі фактичні обставини справи, в тому числі направленість умислу, мотиви, мету, характер дій кожного із учасників хуліганства, виясняти чи порушив обвинувачений своїми діями громадський порядок, чи були вони скоєні по мотивам явної неповаги до суспільства, чи супроводжувались вони особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Дії, що супроводжувались погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками , неправильними діями потерпілих, тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства

та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Отже, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші суспільні відносини, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає інтереси багатьох осіб, коли відновлення порідку вимагає значних, тривалих зусиль.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю прямого умислу, а також обов`язкової ознаки хуліганства мотиву явної неповаги до суспільства, тобто очевидна, демонстративна зневага винного до встановлених у суспільстві правил поведінки. Неповага до суспільства це прагнення показати свою зневагу

до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для свідків його дій.
В даному випадку судом першої інстанції безспірно встановлено, що між обвинуваченим ОСОБА_5 та потерпілим ОСОБА_6 виникли неприязні стосунки, пов`язані з питанням оплати за проїзд в трамваї, зазначеними в установчій частині вироку, а також через дії потерпілого під час виходу з трамваю, який плюнув

на обвинуваченого та штовхнув його, що обурило ОСОБА_5 та спровокувало

його дії, спрямовані на помсту образнику, а не на порушення громадського порядку.
Отже, за таких обставин твердження сторони обвинувачення про вчинення

ОСОБА_5 злочинних дій, потерпілим від яких визнаний ОСОБА_6 , саме

з хуліганських мотивів, тобто умисного грубого порушення ним громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю,

є необґрунтованим.
Крім того, прокурор у касаційній скарзі не наводить доводів того, у чому саме виражалася очевидна, демонстративна неповага ОСОБА_5 до суспільства

чи до встановлених у суспільстві правил поведінки.
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 20 серпня 2020 року, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягало

у неправильній кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК, дав на них мотивовану відповідь, повною мірою врахувавши всі обставини, визнавши доводи апеляційної скарги прокурора безпідставними.
З урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин справи,

а також перевірених апеляційним судом, дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК кваліфіковані правильно, з чим погоджується і колегія суддів.
Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК, відповідає вимогам статей 50, 65 КК. Його не можна вважати явно несправедливим через м`якість.
Разом із цим, суд апеляційної інстанції розглянув заяву обвинуваченого ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, та задовольнив її.
З огляду на норми, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 49 КК, особа звільняється від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, якщо

з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки.

Відповідно до положень ст. 12 КК кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2

ст. 125 КК, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_5 , відноситься до категорії кримінальних проступків.

Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Касаційна скарга прокурора не містить доводів про істотне порушення судом

апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення

або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Оскільки з наведених у касаційній скарзі прокурора мотивів убачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора.
Беручи до уваги наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3