КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

02 вересня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0002018 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Йосипівка, Вільшанського району, Кіровоградської області, раніше не одноразово судимого, останній раз: 20.01.2016 року Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 125 КК України, із застосуванням ст. 71 цього Кодексу, до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та засуджено до покарання у виді 4 років позбавлення волі.
Заставу в розмірі 38 420 гривень, внесену на підставі квитанції № 0.0..1 від 29.03.2019 року, звернено в дохід держави.

Цим же вироком по справі вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Як встановлено вироком суду, 18 березня 2019 року, приблизно о 15 год. 00 хв., ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Привокзальна, 3, визначивши вчинення злочину проти власності, як джерело для здобуття коштів та матеріальних благ, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, повторно, відкрито заволодів майном, яке належить ОСОБА_8 за наступних обставин.

Так, ОСОБА_5 18 березня 2019 року, приблизно о 15 год. 00 хв., перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Привокзальна, 3, побачив ОСОБА_8 , який знаходився за вищевказаною адресою, який утримував при собі власний мобільний телефон. В цей момент, у ОСОБА_5 раптово виник злочинний умисел, направлений на відкрите заволодіння чужим майном. реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, впевнившись, що за його діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає підійшов до ОСОБА_8 , та поваливши останнього на землю, вихопив з внутрішньої лівої кишені куртки мобільний телефон: «Doogee x9 pro (Black)», imei № 1: НОМЕР_1 ; imei № 2: НОМЕР_2 , вартість якого становить 912 гривень 33 копійки, чим відкрито заволодів майном потерпілого.

Після чого, ОСОБА_5 з місця вчинення злочину зник, отримавши реальну можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 , матеріальну шкоду на загальну суму 912 гривень 33 копійки.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, обвинувачений ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25.10.2019 та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Заставу повернути заставодавцю.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає про те, що вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25.10.2019 є не обґрунтованим та не вмотивованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

На думку апелянта, суд першої інстанції послався у вироку на обставини, які не є дійсними та, які не мають жодного доказу того, що він нібито не одноразово не з`являвся без поважних причин на судовий розгляд та не став на шлях виправлення, і не зробив для себе належних висновків.

Як вказує апелянт, в дійсності, він жодного разу не отримував судову повістку щодо судового розгляду, крім того, в матеріалах кримінального провадження міститься його номер мобільного телефону та номер його цивільної дружини, на які також ніхто не телефонував з приводу судових розглядів.

Просить апелянт звернути увагу суду апеляційної інстанції на те, що він проживає не далеко від суду першої інстанції і сам ходив до суду щоб дізнатись на коли призначено розгляд справи, а судові розгляди, які неодноразово відкладались, не з причин його не явки, а з причин не явки його захисника та потерпілого.

Крім того, просить апелянт взяти до уваги те, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, брав активну участь у розкритті злочину та добровільно відшкодував моральну шкоду завдану потерпілому, і примирився з ним, у зв`язку з чим, як вважає апелянт, відповідно до чинного законодавства України, йому можливо призначити більш м`яке покарання, ніж позбавлення волі та надати можливість виправитись в період іспитового строку.

Заслухавши доповідь судді доповідача; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у повторному відкритому викрадені чужого майна (грабежі), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які, в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не досліджувались, оскільки ці обставини ніким, у тому числі обвинуваченим, не оспорювалися.

Порушень при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, колегія суддів не вбачає, а тому ці обставини, як і правова кваліфікація дій ОСОБА_5 , не є предметом апеляційного розгляду, у зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду лише в межах поданої апеляційної скарги, а саме в межах призначеного обвинуваченому покарання.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 виду та міри покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину проти власності; особу обвинуваченого, який будучи раніше неодноразово судимим належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, та, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку, судимість вчинив новий умисний корисливий злочин; свою вину у вчиненні злочину, який йому інкриміновано визнав у повному обсязі та щиро розкаявся, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, посередньо характеризується за місцем проживання, відшкодував потерпілому завдану моральну та матеріальну шкоду.
Обставинами, що, згідно ст. 66 КК України, помякшують покарання обвинуваченого, суд першої інстанції визнав його щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.
Обставин, що, згідно ст. 67 КК У країни, обтяжує покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_5 слід призначити покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки, на думку суду, саме таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та для запобігання вчиненню ним нових злочинів у майбутньому.

При цьому, враховуючи попередні судимості обвинуваченого, його особу та поведінку під час розгляду кримінального провадження, який своїх процесуальних обовязків належним чином не виконував, за викликами до суду неодноразово не зявлявся без поважних причин, що дозволило зробити висновок про відсутність у ОСОБА_5 бажання критично ставитися до своєї поведінки та робити відповідні висновки, суд першої інстанції не знайшов підстав для застосування до нього ст.ст. 69, 75, 76 КК України.

Крім того, у зв`язку з невиконанням обвинуваченим ОСОБА_5 процесуальних обов`язків обвинуваченого, зокрема з`являтися за першою вимогою до суду, суд визнав, що внесена за нього застава в розмірі 38 420 гривень, на підставі вимог ч. 8 ст. 182 КПК України, підлягає зверненню в дохід держави.

Приймаючи до уваги наведені у вироку мотиви призначеного ОСОБА_5 покарання, колегія суддів знаходить їх обґрунтованими та такими, що дозволяють зробити висновок про те, що призначене обвинуваченомупокарання, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, а тому, незважаючи на доводи апеляційної скарги, це покарання, як за своїм видом, так і розміром, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок суворості.
Посилання в апеляційній скарзі обвинуваченого на те, що вирок суду в частині призначеного покарання є незаконним через те, що висновки суду першої інстанції про те, що він, ОСОБА_5 , нібито неодноразово не зявлявся без поважних причин на судовий розгляд, на шлях виправлення не став та не зробив належних висновків, не відповідають дійсності та не мають жодних доказів, не можуть бути визнані обґрунтованими та свідчити про призначення йому явно несправедливого покарання, оскільки, незважаючи на доводи апеляційної скарги, всі обставини, наведені в оскаржуваному судовому рішенні, в тому числі щодо неявки обвинуваченого в судове засідання без поважних причин, у звязку з чим, відповідно до ухвали суду від 03.10.2019 року, до нього застосовувався примусовий привід, підтверджені наявними в матеріалах кримінального провадження доказами, які не викликають сумнівів у своїй достовірності.
Що ж стосується обставини, які, відповідно до вимог закону, помякшують покарання і, на думку обвинуваченого, дають підстави призначити йому більш мяке покарання та зробити висновок про можливість його виправлення без відбування покарання, то вони не були залишені судом першої інстанції без уваги, оскільки з урахуванням саме цих обставин, а також даних про особу ОСОБА_5 , останньому було призначено мінімальне за розміром покарання у виді позбавлення волі, передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.
У звязку з цим, незважаючи на доводи апеляційної скарги, колегія суддів, так само, як і суд першої інстанції, не вбачає законних підстав для призначення ОСОБА_5 більш мякого покарання, ніж передбачено законом, відповідно до положень ст. 69 КК України, а також для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, відповідно до положень ст. 75 цього Кодексу, через відсутність достатніх та переконливих даних для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з вищенаведеного, а також вимог, передбачених ст.ст. 50, 65 КК України, зокрема про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого, не вбачає законних підстав для зміни вироку та пом`якшення призначеного ОСОБА_5 покарання, як із застосуванням ст. 69, так і ст. 75 КК України.

Це стосується і законності рішення суду щодо звернення застави в дохід держави, оскільки воно ґрунтується на вимогах закону, передбачених ч. 8 ст. 182 КПК України
З огляду на вищенаведене, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає необхідним постановити рішення, яким вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 753/6731/19

Номер провадження : 11-кп/824/287/2020

Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_9

Доповідач - суддя ОСОБА_1