Провадження №1-кп/523/215/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 р. Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченої ОСОБА_5 ,

в ході підготовчого судового засідання з розгляду обвинувального акту з доданими до нього матеріалами за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Суворовського районного суду м.Одеси з апеляційного суду Одеської області надійшов обвинувальний акт з доданими до нього матеріалами за обвинуваченням ОСОБА_5 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України.

В судовому засіданні, прокурор ОСОБА_3 висловив свою думку щодо можливості призначення вищевказаного обвинувального акту і доданих до нього документів до судового розгляду.

В попередньому судовому засіданні захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 заперечував проти призначення обвинувального акту до судового розгляду та просив задовольнити подане ним письмове клопотання про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків, оскільки останній не відповідає вимогам чинного законодавства, обвинувачена ОСОБА_6 підтримала позицію захисника.
Суд, з`ясувавши думку прокурора, захисника та обвинуваченої, дослідивши складений та затверджений прокурором обвинувальний акт, дійшов наступних висновків.

Згідно із п.3 ч.3 ст.314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має повернути прокурору обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно зі ст.7 вказаного Кодексу, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, безпосередність дослідження показань, речей і документів, диспозитивність судового провадження, а згідно зі ст.2 цього ж Кодексу, завданнями кримінального провадження, наряду із захистом особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, є охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, застосування до них лише належної правової процедури.

Частини 1,2 ст.9 наведеного Кодексу зобов`язують суд, слідчий суддю, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, іншу службову особу органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, а прокурору, керівнику органу досудового розслідування, слідчому належить всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Положення ст.291 вказаного Кодексу встановлюють, що обвинувальний акт складається слідчим, після чого, затверджується прокурором, у випадку погодження з ним останнього, а у самому обвинувальному акті, наряду з іншим, повинні бути викладені: фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, а за ч.4 цієї ж норми закону, надання до суду інших документів до початку судового розгляду забороняється.
В силу положень ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт є узагальнюючим процесуальним документом досудового розслідування, що має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення та має містити анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я та по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).

За змістом вимог ст.ст.91,92 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, наряду з іншим, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчинення кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат та обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, обов`язок доведення яких покладається на слідчого та прокурора.

Як слідує зі ст.ст.110, 283 зазначеного Кодексу, будь-які рішення органів досудового розслідування, прокурора є процесуальними рішеннями, які оформлюються постановами та обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відомості про що вносяться прокурором до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Згідно із положеннями ч.1 ст.337 вказаного Кодексу, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а за змістом п.13 ч.1 ст.3 цього Кодексу, обвинуваченням є твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом.

Крім того, суд відмічає, що зі змісту угоди про визнання винуватості від 11.11.2016р., обвинувачена ОСОБА_5 скоїла злочин у співучасті з лікарями акушером-гінекологом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при цьому останні не є підозрюваними чи обвинуваченими у даному кримінальному провадженні, обвинувачення їм не висунуте.

До того ж, в порушення вимог ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0002544 від 11.11.2016р. за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України, містить посилання на докази, якими слідчий обґрунтовує виклад фактичних обставин обвинувачення, зокрема, посилання на висновок судово-почеркознавчої експертизи №209-П від 17.06.2016р., висновок судово-почеркознавчої експертизи №380-П від 29.09.2016р., висновок судової технічної експертизи документа №352-П від 08.09.2016р., показання осіб, допитаних в якості свідків та інші докази, перелік та зміст яких не є викладеним та вичерпним. Означене ще до початку судового розгляду кримінального провадження по суті фактично розкриває зміст і сутність означеного доказу обвинувачення, що суперечить положенням ч.ч.2,4 ст.291 КПК України та свідчить про порушення принципів неупередженості суду і безпосередності дослідження ним доказів, що за переконанням суду є неприпустимим.

Сукупність означеного беззаперечно порушує право обвинуваченої на захист та доводить суперечність наведеного у розглядуваному обвинувальному акті формулювання обвинувачення визначеній органом досудового розслідування правовій кваліфікації, унеможливлює роз`яснення їй суті обвинувачення судом та взагалі у випадку відання обвинуваченої до суду, ставить під сумнів справедливість судового розгляду, тощо.

Колегія суддів зауважує на тому, що у кореспондуючому взаємозв`язку ст.ст.9,91,92,291 КПК України, формулювання обвинувачення має містити відомості щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, в тому числі кваліфікуючих ознак.

До того ж, посилання на докази обвинувачення в обвинувальному акті є порушенням вимог ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, права на справедливий розгляд справи судом, оскільки викладаючи докази обвинувачення в обвинувальному акті сторона обвинувачення викладає формулювання обвинувачення ОСОБА_5 як про таке кримінальне правопорушення, вчинення якого саме ОСОБА_5 вже беззаперечно доведено і не викликає сумнів.

Викладені вище обставини у своїй сукупності суперечать завданням кримінального провадження та принципам верховенства права і законності, неупередженості суду та безпосередності дослідження ним доказів, закріплених в ст.ст.2,7-9,22,23 КПК України, а також не відповідають практиці Апеляційного суду Одеської області, наведеної в ухвалах від 26.04.2017р. та 03.08.2017р. у провадженнях №№11-кп/785/332/17, 11-кп/785/467/17, відповідно.

Крім того, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008р. зазначив, що у пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989р. у справі «Камасінскі проти Австрії» №9783/82, п.79). Крім того, суд зазначає, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий розгляд, гарантоване п.1 цієї статі. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії» №23969/94, п.58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії» №42780/98, п.34).

Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.З ст.6 Конвенції (див. зазначене рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП) №25444/94, п.54, а також «Даллос проти Угорщини», п.47).

Опріч наведене, за правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові №5-328кс16 від 24.11.2016р. та яка за ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов`язковою для застосування усіма суб`єктами владних повноважень і судами, практика Європейського суду з прав людини орієнтує, що обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті статті 6 Конвенції Європейський суд покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи (рішення у справі «Девеер проти Бельгії» від 27 лютого 1980 року).

Конкретності саме змісту обвинувачення стосується й рішення Європейського суду у справі «Матточіа проти Італії» від 25 липня 2000 року, що відображає послідовну рекомендацію цієї міжнародної установи про пріоритетність неформального розуміння поняття «обвинувачення» національними судами.

Разом із тим, Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у своїй прецедентній практиці, зокрема у справі «Салов проти України» від 06.09.2005 року, в якій були встановлені порушення п.3 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово зазначив, що принцип рівності сторін у процесі є однією зі складових більш широкого поняття справедливого суду, яке також включає основоположний принцип змагальності процесу. Крім того, принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону в суттєво більш невигідне становище порівняно з іншою стороною.

Отже, оскільки викладене у означеному обвинувальному акті формулювання обвинувачення, з огляду на його невідповідність вимогам ст.ст.3,291 КПК України, неможливо визнати таким, що має бути висунуте в порядку, встановленим цим Кодексом, то слід визнати неможливість призначення такого обвинувального акту в цьому кримінальному провадженні до судового розгляду.

Аналогічну позицію визначив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист в кримінальному судочинстві» від 24.10.2003 року №8, за якою суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб пред`явлене особі обвинувачення було конкретним за змістом.

Наведені вище обставини невідповідності обвинувального акту від 21.12.2016р. за обвинуваченням ОСОБА_5 вимогам ч.ч.2,4 ст.291 КПК України, у контексті приписів ст.ст.2-3, 7-9, 22-23, п.6 ч.2 ст.412 цього ж Кодексу, визнаються судом істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які фактично нівелюють принципи верховенства права і законності, безсторонності й неупередженості суду, безпосередності дослідження ним під час розгляду кримінального провадження по суті доказів сторін, принципів рівноправності та змагальності сторін, що унеможливлюють призначення до судового розгляду зазначеного обвинувального акту у цьому кримінальному провадженні, а відтак єдиним можливим й законним судовим рішенням є повернення зазначеного акту прокурору для усунення виявлених недоліків та вирішення питання щодо повторного направлення обвинувального акту до належного суду.

Керуючись ст.ст.2-3, 7-9, 22-23, 31-32, 291,314, 369-372, ч.2 ст.376 КПК України,-

ПОСТАНОВИЛА:

Обвинувальний акт з доданими до нього документами за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.358 КК України - повернути прокурору Одеської місцевої прокуратури №2 (прокуратури Малиновського району м. Одеси) для усунення недоліків протягом розумного строку.

Ухвала суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Суворовський районний суд м. Одеси протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1