ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 625/124/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/3513/20 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст. 286 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілого ОСОБА_9 , без участі представників цивільного позивача та відповідача, належним чином повідомлених про розгляд справи, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові дану справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого та прокурора на вирок Валківського районного суду Харківської області від 14 09 2020 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Коломак, Коломацького району, Харківської області, українця, громадянина України, розлученого, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили стосовно ОСОБА_7 застосовано у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» та затримано останнього в залі суду.
Строк покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з дати затримання 14 вересня 2020 року.
Цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління Коломацької селищної ради задоволено та стягнуто з ОСОБА_7 на користь Фінансового управління Коломацької селищної ради матеріальну шкоду у розмірі 56 421,61 грн.
Прийнято відмову ОСОБА_9 від цивільного позову та закрито провадження за цивільним позовом ОСОБА_9 до Страхової компанії «Юнівес», ОСОБА_7 , КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Коломацького району» про стягнення матеріальної та моральної шкоди та роз`яснено наслідки такого закриття.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрат на проведення експертиз у розмірі 7440 грн., 5952 грн., 2376 грн., 4950 грн., 1144 грн., 5720 грн. та 2860 грн.
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Вищевказаним вироком встановлено, що 08 10 2016 року приблизно о 22 - 30 години ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував транспортним засобом ВАЗ 2107, державний номер НОМЕР_1 , що належить КЗОЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Коломацького району», та рухався з боку села Різуненкове по вул. 18-ї Козацької Сотні в смт. Коломак Харківської області. Під час руху ОСОБА_7 грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме п.п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», змінив напрямок руху, не переконавшись, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам руху, допустив наїзд на велосипедиста ОСОБА_9 , що перебував на лівому узбіччі дороги відносно напрямку руху ОСОБА_7 .
В результаті наїзду автомобіля ВАЗ 2107 під керуванням ОСОБА_7 на велосипедиста ОСОБА_9 , останньому були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: рваних (забійних) ран лівої кисті та обличчя; закритої тупої травми живота, розриву селезінки з внутрішньочеревною кровотечею; закритої травми грудної клітини лівостороннього гемо-пневмотораксу; закритого перелому обох кісток лівого передпліччя, що є тяжкими тілесними ушкодженнями.

Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжке тілесне ушкодження.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок змінити в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від основного покарання у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, з випробуванням та з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Обґрунтовуючи свої апеляційні вимоги, вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим, оскільки останній визнав свою провину у скоєному, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, завжди з`являвся на допити слідчого, в судові засідання та приймав участь у слідчих експериментах.

Крім того, вказує, що з боку потерпілого ОСОБА_9 відсутні будь-які претензії до обвинуваченого, а від цивільного позову потерпілий взагалі відмовився та просив суворо не карати обвинуваченого.

До апеляційної скарги було додано клопотання про врахування під час перегляду рішення нових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, а саме довідку про стан здоров`я матері обвинуваченого, відповідно до якої остання потребує стороннього догляду, клопотання трудового колективу про звільнення особи від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, що характеризує особистість обвинуваченого та лист Департаменту патрульної поліції управління патрульної поліції в Харківській області, що підтверджує відсутність адміністративних правопорушень відносно ОСОБА_7 .

Крім того, апелянт, вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не надано належної оцінки таки доказам, як свідоцтва про народження доньки ОСОБА_7 ОСОБА_10 2007 року народження та сина ОСОБА_11 2019 року народження, висновок досудової доповіді, складеної фахівцем Валківської районної філії ДУ «Центр пробації» в Харківській області, згідно якого ризик повторного скоєння ОСОБА_7 кримінального правопорушення є середнім, а тому його виправлення можливе без позбавлення волі, у зв`язку з чим просить про їх додаткове дослідження.

На вищевказаний вирок була також подана апеляційна скарга прокурора, від якої останній в подальшому відмовився, надавши до апеляційного суду відповідну заяву.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Прокурор не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_9 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції зазначив, що пробачив обвинуваченого, і хоча обвинуваченим не було компенсовано матеріальні збитки, претензії до останнього відсутні.

Представники цивільного позивача та відповідача про дату та час розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, проте у судове засідання не з`явилися. Будь-яких клопотань або заяв, які б перешкоджали розгляду справи, до апеляційного суду не надавали.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 , думки прокурора, потерпілого ОСОБА_9 , перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та фактичні обставини його вчинення в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Що стосується апеляційних вимог захисника ОСОБА_7 щодо зміни вироку та пом`якшення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України, то, відповідно до вимог ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку, призначаючи обвинуваченому покарання суд врахував ступінь тяжкості та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, тяжкі наслідки, які настали у результаті його вчинення, особу винного, який раніше не судимий, офіційно не працює, розлучений, має двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставину, що пом`якшує покарання відсутність претензій у потерпілого.

При цьому, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого судом визнано вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Навівши зазначені обставини суд визначив реальний строк покарання в межах санкції статті.

Саме таке покарання, на думку колегії суддів є необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, слід звернути увагу на те, що призначене обвинуваченому покарання не є найтяжчим, що передбачене санкцією інкримінованої йому статті.

Тому, підстав вважати призначене покарання вочевидь несправедливим, як про це наголошується в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Наявність у обвинуваченого позитивної характеристики від ФОП « ОСОБА_12 », відсутність фактів притягнення до адміністративної відповідальності та факт потреби його матері у постійній сторонній допомозі, на думку колегії суддів не є обов`язковими та безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченому покарання.

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку і призначення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить не застосовувати щодо ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, посилаючись на те, що єдиними джерелом доходу для нього є професія водія, проте колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і в цій частині, з огляду на наступне.

Як вбачається з оскаржуваного рішення при вирішенні питання про призначення ОСОБА_7 додаткового покарання, висновки суду першої інстанції цілком узгоджуються з завданням Кримінального кодексу України, яке полягає в тому числі і у забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань, а також запобігання злочинам. При цьому суспільні інтереси щодо забезпеченні громадського порядку та громадської безпеки від злочинних посягань у транспортній сфері повинні домінувати над особистими інтересами обвинувачених, якими апелянт обґрунтовує свою незгоду призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Тобто, факт перебування ОСОБА_7 на посаді водія не може бути вирішальною підставою, що звільняє обвинуваченого від призначення додаткового покарання.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», у пункті першому зазначено, що особі, що вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів.
Отже, дотримуючись вимог, передбачених ч. 2 ст. 65 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що без призначення додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк, виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів - є неможливим, а не призначення цього додаткового покарання не слугуватиме загальним принципам особистої та загальної превенції.

Аналізуючи посилання захисника, як на підставу для зімни вироку та пом`якшення покарання ОСОБА_7 , на визнання ним своєї вини та його щире каяття у скоєному, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 09 10 2018 року у справі №756/4830/17-к та з якого слідує, що щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчинення інших дій, спрямованих на розкриття злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_7 винуватим себе у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, зазначивши при цьому, що причиною зіткнення з велосипедистом ОСОБА_9 є те, що останній, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, похитнувся та фактично впав на його автомобіль.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду потерпілий ОСОБА_9 зазначив, що з боку обвинуваченого відсутні будь-які намагання відшкодувати матеріальні збитки, завдані останнім.

Не надано таких даних і апелянтом у додатках до апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає що як у суду першої інстанції так і у суду апеляційної інстанції відсутні законні підстави для визнання такої пом`якшуючої покарання обставин, як визнання вини у повному обсязі та щиросерде каяття, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не усвідомив своєї протиправної поведінки та суспільної небезпечності вчиненого ним діяння. Твердження обвинуваченого про те, що причиною зіткнення стали дії ОСОБА_9 , свідчить про відсутність критичної оцінки ОСОБА_7 своєї протиправної поведінки.

Усі інші доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані судом першої інстанції, на підставі чого зроблено обґрунтований висновок про те, що інші альтернативні види покарань, окрім позбавлення волі, у даному випадку не будуть дієвими для досягнення такої мети як виправлення обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З урахуванням викладеного, підстав для зміни вироку з наведених апелянтом мотивів, колегія суддів не вбачає.

Аналізуючи клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів виходить з положень п. е) ст. 9 цього Закону відповідно до якого амністія не застосовується до осіб, засуджених за злочин, передбачений статтею 286 КК України, вчинений ними у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи те, що як встановлено судом першої інстанції та не заперечується самим обвинуваченим, ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення перебував у стані алкогольного сп`яніння, клопотання останнього задоволенню не підлягає, оскільки ОСОБА_7 є особою, стосовно якої існує пряма законодавча заборона на застосування амністії.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Валківського районного суду Харківської області від 14 09 2020 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.2 ст. 286 КК України, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Клопотання обвинуваченого про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді

___________ ____________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4