Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2446/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 537 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
засудженого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі судове провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 01 червня 2020 року про відмову у задоволенні заяви засудженого про зміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення від відбування покарання за вироком суду.

в с т а н о в и л а:
Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 01 червня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про зміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення від відбування покарання за вироком Житомирського апеляційного суду від 10.09.2001 року за ст. 140 ч.3, 142 ч.3, 93 п. «а, і», 17 ч.2, 140 ч.3, 17 ч.2 140 ч.3, 208, 42 КК України у зв`язку з відсутністю підстав.

Рішення суду обґрунтовано тим, що смертна кара була винятковою мірою покарання відповідно до ст. 24 КК (в редакції 1960 р.), 22.02.2000 року було внесено зміни в ст. 93 КК України відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудових кодексів України» в частині зміни виду покарання «смертної кари» на «довічне позбавлення волі», а до вказаної дати іншими нормами права не було скасовано виняткову міру покарання, вона була зупинена, була визнана такою, що не відповідає Конституції України, та в рішенні Конституційного Суду України не було зазначено про її скасування. А тому, при постановленні вироку 10.09.2001 року щодо ОСОБА_7 було застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі, вид покарання обирався судом з урахуванням усіх обставин вчинення злочину, особи яка вчинила злочин. ОСОБА_7 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини, щодо нього і було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірний, не є шкідливим для особи, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари (яка діяла на момент вчинення злочинів) була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_7 на життя не було порушено, а тому підстав у суду для його звільнення від відбування покарання за вироком немає.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду, замінити засудженому ОСОБА_7 покарання з довічного позбавлення волі на покарання позбавлення волі 15 років, звільнити в залі суду від подальшого відбування покарання так як він його відбув. Посилається на те, що при постановленні ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 01.06.2020 року неправильно застосовано рішення Європейського суду з прав людини Пєтухов проти України, ст. 28 Конституції України, ст.3 Європейської конвенції з прав людини. По даній справі необхідно було не тільки розглянути щодо ОСОБА_7 питання визначити чітку дату, коли може бути переглянутий строк його довічного покарання і на підставі яких критеріїв. Існуюча у ч. 2 ст. 87 КК України норма про можливість застосування до ОСОБА_7 помилування після відбуття 20 років покарання не задовольняє вимоги статті 3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить вказану вище ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від подальшого відбування покарання, застосування якого заборонено Конституцією України та Європейською конвенцією з прав людини. Стверджує, що суд першої інстанції фактично не розглянув, наведені у його (засудженого) заяві доводи на користь можливості звільнення на підставі наведених норм права та практики Європейського суду, пославшись на передбачене законом право на помилування Президентом України. Рішенням Європейського суду з прав людини за заявою довічно засудженого українця ОСОБА_9 у справі № 41216/13 «ІІетухов проти України (№2)» від 12 березня 2019 року, остаточне - 09.09.2019 року довічне позбавлення волі без перспективи звільнення за українським законодавством визнане таким, що порушує статтю 3 Європейської конвенції з прав людини, яка гарантує кожному право не бути підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Європейський суд з прав людини визнав це порушення системним. З набуттям цим рішенням статусу остаточного воно стало джерелом міжнародного права, яке вказує, що застосовуючи нескорочуване довічне позбавлення волі, Україна порушує свої міжнародні зобов`язання за Європейською конвенцією, а також статтю 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», яка є імперативною нормою і яка зобов`язує суди застосовувати при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського Суду як джерело права. Оскільки довічне позбавлення волі в Україні по суті є покаранням, яке не забезпечує дотримання ст.28 Конституції України та ст.3 Європейської конвенції з прав людини, в цих умовах суди можуть, не порушуючи, а виконуючи закони, які відповідають Конституції України та забезпечують верховенства права, застосувати найближче по тяжкості строкове покарання.

В судовому засіданні захисник та засуджений доводи та вимоги апеляційних скарг підтримали, просили їх задовольнити, надали пояснення відповідні доводам апеляційних скарг.

Прокурор заперечила проти апеляційних скарг захисника та засудженого, як безпідставних, а ухвалу суду першої інстанції просила залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи та пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника та засудженого не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.3-4 ст.370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог Закону суд першої інстанції дотримався та прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_7 про звільнення останнього від відбування покарання, з яким погоджується і колегія суддів.

Згідно ч.2 ст.22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст.403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_7 .. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджений вироком Житомирського обласного суду від 10.09.2001 року був визнаний винним по ст. 93 КК України п. « а» «е» «і» ч.1 ст.140 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 13.12.2001 року вирок Житомирського обласного суду від 10.09.2001 року залишено без змін.

Зазначені рішення суду набрали законної сили і з огляду на наведені вище положення Закону підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційного суду відсутні підстави вважати, що вказані судові рішення щодо засудженого ОСОБА_7 переглядались за нововиявленими обставинами чи в порядку виключного провадження.

Пункт 14 ч.1 ст. 537 КПК України передбачає вирішення судом питань про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають саме при виконанні вироку. Тобто, в зазначеному порядку не може бути розглянуто питання, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі, суперечить ст.3 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод і ст.28 Конституції України та розцінюється як неправильне застосування до нього кримінального закону. Тому, усі наведені як в заяві засудженого, так і в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для зміни ОСОБА_7 покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення від відбування покарання, визначеного вироком суду, який набрав законної сили.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ч.6, ст. 9, ст.ст.7, 12 КПК України, як і положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили.

Колегія суддів звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_7 був засуджений за умисне вбивство людини та до нього було застосовано покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у вигляді смертної кари, що діяла на момент вчинення ОСОБА_7 злочинів, була замінена на більш м`який вид покарання, і стверджувати що засуджений був підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст.3 Європейської конвенції з прав людини, підстав не вбачається.

Крім того щодо доводів та посилань сторони захисту на необхідність заміни ОСОБА_7 ждовічного позбавлення волі на строкове, а саме на 15 років п позбавлення волі, та звільнення його з під варти у зв`язку з відбуттям даного строку на момент звернення з такою заявою до суду, з огляду на рішення ЄСПЛ «Петухов проти України № 2», то слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду 8 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за заявою ОСОБА_10 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.
Встановлені порушення Конвенції щодо ОСОБА_10 полягають у тому, що в Україні немає будь-яких законодавчих норм щодо забезпечення паліативного лікування засуджених в установах виконання покарань, а також законодавчих підстав пенологічного характеру, які забезпечують особам, засудженим до довічного позбавлення волі, перспективу реального звільнення або перегляду призначеного покарання.
Велика Палата, враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.
Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Ураховуючи викладене, у справі «Петухов проти України № 2» ЄСПЛ установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що обраний стороною захисту шлях поновлення прав засудженого, яким фактично вимагається від суду в позапроцесуальному та законодавчо не встановленому порядку змінити вирок суду щодо ОСОБА_7 , який набрав законної сили та виконується, замінити призначене вироком суду покарання у виді довічного позбавлення волі покаранням на відповідний строк, звільнивши його з під варти у зв`язку з відбуттям такого строку, не можна вважати законним та таким, що може бути застосований судом в порядку ст. 537 КПК України, та в порядку застосування положень Конвенції з прав людини та основоположних свобод, Конституції України та практики ЄСПЛ без наявного законодавчо визначеного порядку.

Враховуючи вищенаведені обставини, підстави до задоволення апеляційних скарг засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 та скасування оскаржуваної ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 01 червня 2020 року відносно засудженого ОСОБА_7 відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

постановила:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду Житомирської області від 01 червня 2020 року про відмову у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 про зміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та звільнення від відбування покарання за вироком Житомирського апеляційного суду від 10.09.2001 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно, оскарженню не підлягає.

Судді: