Номер провадження: 11-кп/813/902/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Татарбунари, Одеської області, не одруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2ст.186, ч.4 ст.187 КК України у кримінальному провадженні №0004465 від 21.08.2019 року,

установив
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , строком до 14.02.2021 року.
З представлених апеляційному суду матеріалів вбачається, що в Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_7 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.186, ч.4 ст.187 КК України.
Мотивуючи прийняте рішення про продовження строку тримання під вартою, районний суд врахувавши дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні двох злочинів, у тому числі особливо тяжкого злочину та ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були враховані при обранні запобіжного заходу не перестали існувати, а саме переховування від суду, незаконний вплив на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадження та прийшов до висновку про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної поведінки.
Не погоджуючись з рішенням суду захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в який просить скасувати ухвалу районного суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, а саме домашній арешт. Захисник посилається на безпідставність продовження строку тримання під вартою, зазначаючи при цьому на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, стверджує про недотримання судом положень ст.28 КПК України.
Прокурор, будучи належним чином повідомленим про час та дату апеляційного розгляду, в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причин своєї неявки не повідомив, а тому, за згодою учасників провадження, вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги адвоката без участі прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача; та його захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 , який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обговоривши доводи апеляційних скарг та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до 2 абзацу частини 3 статті 407 КПК України, постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу".
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
Судом встановлено, що заявлені ризики, які виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, не зменшились.
Так, не погоджуючись із доводами захисника про те, що прокурором стосовно ОСОБА_7 недоведена наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які стали підставою для продовження застосування обвинуваченому найсуворішого запобіжного заходу, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.
У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.187, ч.4 ст.187 КК України, а тому існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним, може спонукати його до переховування від суду, з метою уникнення та ухилення від кримінальної відповідальності та покарання за кримінальні правопорушення, у скоєнні яких він обвинувачується.
Крім того, колегія суддів не погоджується із доводами захисника обвинуваченого про те, що судом при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, в порушення практики ЄСПЛ враховано лише тяжкість обвинувачення, оскільки суд першої інстанції правильно врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 не одружений, офіційно не працевлаштований, що свідчить про відсутність у обвинуваченого стійких соціальних зв`язків.
Більш того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що доводи захисника про наявність у обвинуваченого співмешканки та дітей, не можуть бути підставою для зміни ОСОБА_7 запобіжного заходу, оскільки ОСОБА_11 , яка проживала разом із ОСОБА_7 , у даному кримінальному провадженні також є обвинуваченою, що вказує на існування ризиків, зазначених судом першої інстанції.
Місцевий суд дійшов до вірного висновку про наявність ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст.177 КПК України, що дає підстави вважати що знаходячись на волі, не виключена можливість впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків з метою надання бажаних показів, оскільки на теперішній час судовий розгляд триває, потерпілі та свідки не допитані.
Апеляційний суд враховує той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою, яка раніше притягувалась до кримінальної відповідальності за скоєння корисливих злочинів, а тому існує ризик того, що перебуваючи на свободі, обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.
Апеляційною скаргою не доведено, що встановлені судом ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, на цей час припинили існування.
Крім того, апеляційний суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
Таким чином, колегія суддів вважає, що ризик переховування обвинуваченого від суду є таким, що продовжує існувати.
Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для продовження строків тримання під вартою обвинуваченому, судом не було встановлено.
Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
За обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів вважає, що районний суд об`єктивно врахував обставини справи, дані про особу обвинувачених та дійшов правильного висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою, тому апеляційна скарга захисника обвинувачених не підлягає задоволенню, а ухвала суду є обґрунтованою та відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства.
Керуючись ст. ст. 331, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.12.2020 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.186, ч.4 ст.187 КК України у кримінальному провадженні №0004465 від 21.08.2019 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4