УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.12.2020 року

Слідчий суддя Київського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника власника майна адвоката ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , розглянувши в судовому засіданні в м.Одесі клопотання представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000489 від 04.05.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.203-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:
В провадження слідчого судді Київського районного суду м.Одеси надійшло клопотання представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в якому заявник, посилаючись на викладені в клопотанні обставини, просить скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 22.12.2020 року, а саме з майна належного ОСОБА_5 , вилученого 15.12.2020 року в ході проведення обшуку приміщення розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи необхідність в скасуванні арешту обставинами, викладеними в письмовому клопотанні про скасування арешту майна.

Адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання з підстав зазначених в клопотанні.

Слідчий в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання в повному обсязі надавши постанову про визнання предметів речовим доказом від 16 грудня 2020 року.

Вивчивши клопотання та надані в його обґрунтування матеріали, вислухавши думку учасників, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Частиною 1 статті 16 КПК України закріплено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з наведеного, дана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, накладеного за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна, із можливістю надання особами, що не були присутніми в судовому засіданні і про права та законні інтереси яких вирішено питання судовим рішенням, доказів та матеріалів, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба, доведеності перед слідчим суддею їх переконливості.

Як встановлено слідчим суддею, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22.12.2020 року було задоволено клопотання сторони обвинувачення та накладено арешт на майно, яке було вилучено за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: мобільний телефон марки «Iphone».

Як вбачається зі змісту ухвали слідчого судді про арешт майна, підставою для застосування в рамках такого кримінального провадження заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна стала необхідність забезпечення збереження речових доказів.

В судовому засіданні заявником жодними належними доказами не доведено, що арешт на мобільний телефон накладено необґрунтовано, та на думку суду у слідчого судді були наявні правові підстави для віднесення вилученого майна до категорії речових доказів та задоволення клопотання про арешт майна.

Так, на думку слідчого судді, оскільки арешт майна було накладено лише 22.12.2020 року, з огляду на обсяг даного кримінального провадження, сторона обвинувачення фізично не мала змоги провести всі необхідні процесуальні дії з арештованим майном, в свою чергу заявником переконливо не було спростовано висновків слідчого судді в частині того, що таке майно не відповідає категорії речових доказів.

За таких обставин, враховуючи, що заявником не було доведено необґрунтованості накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, а також в судовому засіданні не встановлено, що на даний час відпала потреба у дії такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, слідчий суддя приходить до переконання, що в задоволенні клопотання заявника слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 174, 309 КПК України, слідчий суддя
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні клопотання представника власника майна ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 про скасування арешту майна, в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000489 від 04.05.2020 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203-2 КК України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1