УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0010689, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 листопада 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України,
в с т а н о в и в:
12 грудня 2019 року прокурор Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_3 звернуся до суду з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0010689, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 листопада 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, а саме: нежилі приміщення АДРЕСА_1 , загальною площею 151,8 кв.м., які перебувають у спільній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із забороною розпоряджатись чи використовувати будь-яким чином його, у тому числі реєструвати право власності, відчужувати та користуватися ї, проводити будівельні, ремонтні чи інші роботи.

Своє клопотання прокурор обґрунтовує тим, що СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0010689, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 листопада 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України.

На даний час в органу досудового розслідування виникла необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт нежилих приміщень №1 по АДРЕСА_2 , загальною площею 151,8 кв.м., оскільки вони відповідають критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, зокрема збереження речових доказів.

Прокурор в судовому засіданні підтримав клопотання з підстав наведених у ньому.

Враховуючи те, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт, не було тимчасово вилучено, а розгляд справи без повідомлення власників є необхідним з метою забезпечення арешту майна, слідчий суддя приходить до висновку про доцільність здійснення розгляду вищевказаного клопотання прокурора без повідомлення власників майна про час та місце судового засідання.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, згідно зі статтями 131 та 132 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положенням ч. 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Положенням ч. 2 ст. 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Разом із цим, на переконання слідчого судді, у клопотанні належним чином не доведено той факт, що майно, на яке слідчим планується накласти арешт, відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, зокрема є об`єктом вчинення кримінального правопорушення, та має значення речових доказів для кримінального провадження № 0010689 від 07 листопада 2019 року, у зв`язку з чим клопотання про застосування такого обмежувального заходу як арешт нежилих приміщень №1 по АДРЕСА_2 , загальною площею 151,8 кв.м., не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 98, 131-132, 170-173, 309-310, 392-393, 395, 532 КПК України, слідчий суддя
п о с т а н о в и в:
У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №10 ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0010689, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 листопада 2019 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, - відмовити.

На ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1