Номер провадження: 11-кп/813/1129/20
Номер справи місцевого суду: 501/224/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
представника потерпілого ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 на ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 03 лютого 2020 року, якою було застосовано до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000886 від 04 листопада 2019 року за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.146; ч.2 ст.189 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03 лютого 2020 року, на стадії судового розгляду, було часткова задоволено клопотання прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області та до ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.146; ч.2 ст.189 КК України, застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 01.04.2020 року, без визначення застави.

Крім цього, зазначеною ухвалою суду першої інстанції було відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_11 про зміну обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною залишати місце свого мешкання з 20 години 00 хвилин до 06 години 00 хвилин, без використання електронних засобів контролю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що:

-ризики, передбачені ст.177 КПК України, про існування яких суд першої інстанції зазначив в оскаржуваній ухвалі є не обґрунтованими;

-судом не враховано часткове визнання вини ОСОБА_8 , що свідчить про відсутність у нього наміру переховуватися від суду;

-ризик того, що обвинувачений може знищити чи сховати речові докази, стороною обвинувачення жодними доказами не підтверджений;

-потерпілий, свідки та експерт під час досудового розслідування допитані, у зв`язку з чим відсутній ризик впливу на них обвинуваченим;

-під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою було порушено принцип змагальності.

Крім цього, захисник звертає увагу на міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 , який одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше не судимий, має постійне місце проживання, займається трудовою діяльністю, від якої отримує доходи на утримання усієї родини.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_9 та його представника ОСОБА_10 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Частиною першою ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» гарантується право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

13.06.2019 року рішенням Конституційного суду України №4-р/2019 року було вирішено питання про можливість оскарження стороною захисту ухвал суду першої інстанції щодо застування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або у продовженні його строку під час судового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що Іллічівським міським судом Одеської області проводиться судовий розгляд кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000886 від 04 листопада 2019 року за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.146; ч.2 ст.189 КК України, а тому на даному етапі кримінального провадження питання щодо обґрунтованості обвинувачення, оцінки доказів та встановлення вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Оскаржуваною ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 03 лютого 2020 року до обвинуваченого ОСОБА_8 був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які на думку суду свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, вказане кримінальне провадження знаходиться на стадії підготовчого судового засідання, тому потерпілий та свідкина теперішній часне допитані, що дає підстави та розумні підозри вважати про можливість впливу на них ОСОБА_8 , у разі незастосування до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою змінити їх первинні показання, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості та тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк до семи років. Таким чином, враховуючи тяжкість покарання, у разі доведеності його вини, існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

Крім цього, апеляційним судом встановлено, що на цей час в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області триває розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст. 343 КК України, у зв`язку з чим є ризики того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування, суду та вчинити інший злочин.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції вірно враховані обставини, що відповідно до положень ст.178 КПК України слід враховувати при обранні запобіжного заходу, а саме наявність у ОСОБА_8 родини та те, що він раніше не судимий.

Однак, на думку апеляційного суду, зазначені обставини не спростовують викладені в ухвалі висновки суду та не дають достатніх підстав вважати, що зазначені соціальні фактори можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Твердження обвинуваченого про те, що він офіційно працевлаштований водієм та має постійне місце мешкання на території м.Одеси є необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами.

При цьому, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності на утриманні ОСОБА_8 неповнолітньої дитини, з огляду на те, що ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, не мав законних джерел доходу, тому відсутні підстави вважати, що дитина перебуває на його утриманні. Крім того, під час апеляційного розгляду стороною захисту не було надано доказів про те, що ОСОБА_8 до його затримання проживав разом зі своєю родиною.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження з урахуванням даних, що характеризують особу обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового провадження лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_8 та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які прокурор посилається у своєму клопотанні.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника про те, що судом першої інстанції під час продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 був порушений принцип змагальності, оскільки прокурор у своєму клопотанні просив продовжити такий строк, проте судом першої інстанції був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 23 січня 2020 року № 505/2898/19 зробила висновок про те, що, виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про відсутність підстав для застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необґрунтованими, а суд першої інстанції дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та не виявив перешкод для застосування такого запобіжного заходу, передбачених ч.2 ст.183 КПК України.

При цьому, враховуючи те, що злочин було вчинено із застосуванням насильства, суд першої інстанції, керуючись положеннями п.1) ч.4 ст.183 КПК України, обґрунтовано не визначив розмір застави у якості альтернативного запобіжного заходу.

Частиною 1 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 532 КПК України,
УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Ухвалу Іллічівського міського суду Одеської області від 03 лютого 2020 року, якою було застосовано до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000886 від 04 листопада 2019 року, за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.189 КК України залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3