Ухвала Іменем України
24 лютого 2020 року
м. Київ

справа № 154/276/19
провадження № 51-950ск20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу першого заступника військового прокурора Західного регіону України на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 лютого 2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
За вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області

від 13 лютого 2019 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Чевель Старовижівського району Волинської області, зареєстрованого в

АДРЕСА_1 , який має військове звання солдат, у силу ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК України) не судимого,

засуджено за ч. 4 ст. 407 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі

400 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 6800 грн.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Як установив суд, 29 січня 2017 року між ОСОБА_4 та Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу на строк три роки. Відповідно до наказу командира військової частини ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини та призначено на відповідну посаду. ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, не маючи наміру назавжди ухилитися від проходження військової служби, не отримавши дозволу відповідного командира (начальника), 18 грудня 2017 року в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, не з`явився вчасно на службу без поважних причин до місця постійної дислокації військової частини НОМЕР_2 , розташованої на

АДРЕСА_2 . У період часу з 18 грудня 2017 року до 26 березня 2018 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи, що він є військовослужбовцем Збройних Сил України і не звільнений з військової служби, без поважних причин був відсутній на службі та не виконував службових обов`язків, а службовий час проводив на власний розсуд за місцем свого проживання на той час у м. Любомлі Волинської області. 26 березня 2018 року ОСОБА_4 прибув до розташування військової частини, припинивши вчинення кримінального правопорушення.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вимогу мотивовував невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість. Прокурор не погоджується із застосуванням до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 407 КК України не оспорюються.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ст. 69 КК Україниза наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті за цей злочин.

Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого злочину,який відповідно

до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про його особу: що він не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та посередньо характеризується за місцем проходження служби, в даний час є військовослужбовцем за контрактом, неодноразово брав активну участь у бойових діях під час проведення антитерористичної операції. Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. Крім того,

ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили сплатив майже третину штрафу, продовжує службу за контрактом.

Урахувавши всі ці обставини апеляційний суд умотивовано погодився з рішенням суду першої інстанції про призначення покарання ОСОБА_4 із застосуванням положень ст. 69 КК України.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України). Доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого через м`якість всебічно розглянуті апеляційним судом, який відмовив у їх задоволенні з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення.
Ураховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою першого заступника військового прокурора Західного регіону України на вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13 лютого

2019 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3