Справа №950/2890/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/490/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження за апеляційною потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 на вирок Лебединського районного суду Сумської області від 10 лютого 2020 року, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лебедина Сумської області, громадянина України, українця, неодруженого, освіта вища, студента Сумського національного аграрного університету, зареєстрованого та фактично проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

У поданій апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого, просили скасувати вирок суду відносно ОСОБА_10 в частині призначення покарання та увалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 1 року позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України, з позбавленням права керування транспортним засобом, терміном на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без зміни.

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначено йому покарання по цьому закону у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

Застосовано ст. 75 КК України і звільнено засудженого ОСОБА_10 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, визначивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Застосовано п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України і покладено на засудженого ОСОБА_10 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави кошти на відшкодування витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № 37 від 20.04.2016 в розмірі 1 760 грн 08 коп., судової інженерно-транспортної експертизи № 38 від 20.05.2016 в розмірі 1 760 грн 08 коп., судової транспортно-трасологічної експертизи № 19/119/9-1/228е від 18.07.2019 в розмірі 628 грн 04 коп., судової автотехнічної № 19/119/9-1/464е від 26.11.2019 в розмірі 1 570 грн 10 коп., а всього 5 718 грн 30 коп.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_11 та його представник ОСОБА_8 , посилалися на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначення покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, що призвело до м`якості призначеного обвинуваченому покарання.

Вказують на те, що в наслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий безповоротно втратив своє здоров`я та планів на життя, потребує значного часу та коштів для реабілітації.

Наголошують на безпідставності визнання судом першої інстанції обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття та повне відшкодування завданих збитків, оскільки батьком обвинуваченого була оплачена лише частина коштів, необхідних для його лікування. Обвинувачений під час спілкування відмовився сплачувати за наступні операції, протезування та реабілітацію потерпілого. Сам обвинувачений жодного разу під час перебування в лікарні його не відвідував, особисто матеріально не допомагав, жодного разу навіть не зателефонував та не вибачився перед ним. Обвинуваченим не вчинялися дії по працевлаштуванню з метою відшкодування спричиненої ним шкоди.

Вважають, що лише покарання у виді реального позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, а також із застосуванням додаткового покарання буде сприяти виправленню обвинуваченого, який протягом тривалого часу так і не усвідомив своєї відповідальності за вчинення злочину.

Інші учасники кримінального провадження, апеляційні скарги на судове рішення не подавали.

Від захисника ОСОБА_12 надійшло заперечення на апеляційну скаргу потерпілого та його представника, в якій посилається на законність оскаржуваного вироку. Вказує на те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, активно сприяв встановленню істини по справі, одразу після дорожньо-транспортної пригоди викликав швидку допомогу та поліцію, всі витрати на організацію лікування, обслуговування, харчування потерпілого, взяла на себе родина обвинуваченого. Звертає увагу на те, що між батьками обвинуваченого та батьками потерпілого ОСОБА_7 була домовленість щодо покриття всіх витрат на лікування за умови підтвердження їх понесення та обґрунтування подальших витрат. Просив вирок суду залишити без зміни.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_10 о 21 год. 45 хв. 19 грудня 2015 року керував автомобілем «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 та рухаючись ним по вул. Першогвардійська м. Лебедина Сумської області в напрямку с. Михайлівка Лебединського району Сумської області неподалік зупинки громадського транспорту, що розташована біля Лебединської центральної районної лікарні, виконуючи маневр обгону попутного транспортного засобу, не врахував дорожню обстановку і допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_7 , який рухався в зустрічному напрямку, внаслідок чого останній отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого консолідованого перелому с/з лівого стегна з наявністю МОС. Ендопротез лівого кульшового суглобу. Подовження лівої нижньої кінцівки на 2,0 см. Виражене порушення функції статики та ходи. Група інвалідності друга по ОРП, загальне захворювання, які відповідно до висновку судової медичної експертизи № 208 від 27.12.2016 року кваліфікуються, як тяжкі тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № 19/119/9-1/464е від 26.11.2019 року ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ 21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , повинен був діяти відповідно до вимог пунктів 10.1, 11.3, 14.2 «в» Правил дорожнього руху України (затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, введених в дію з 01.01.2002 року). При цьому, невідповідність вимогам пунктів 10.1, 11.3, 14.2 «в» Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою.

Заслухавши доповідь судді, доводи потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які подану ними апеляційну скаргу підтримали, просили вирок суду в частині призначеного ОСОБА_10 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом, строком на 3 роки, думку прокурора, яка проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила вирок суду залишити без зміни, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника - ОСОБА_9 , які проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Фактичні обставини провадження, кваліфікація дій обвинуваченого та його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення учасниками кримінального провадження не оспорюються, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, у відповідності зі ст. 404 КПК України, рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 286 КК України є правильною.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, ч. 2 ст. 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Засади призначення покарання зазначені у ч. 1 ст. 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Частиною 2 статті 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами покарання» роз`яснено, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Тобто, загальні засади призначення покарання, визначені ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально - вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Згідно з приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

На переконання колегії суддів, призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, вказаних вимог закону суд дотримався.

Зокрема, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_10 покарання враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ч. 4 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу обвинуваченого, якому на час вчинення злочину виповнилось 18 років, він навчався з метою отримання професії і подальшого працевлаштування, не притягувався до кримінальної відповідальності, а після зіткнення з велосипедистом залишився на місці вчинення ДТП і викликав медичну допомогу потерпілому та подальшому приймав міри до відшкодування завданих збитків.

Обставинами, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненні злочину та відшкодування завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом під час розгляду справи встановлено не було.

Також, суд взяв до уваги досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації про обвинуваченого та його позитивну характеристику з місця проживання.

Враховуючи всі зазначені обставини, суд вважав необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, пов`язане з позбавленням волі, але оскільки його можливо виправити і перевиховати без відбування покарання, застосувати ст. 75 КК України і звільнити його від відбування основного покарання з випробовуванням, із застосуванням п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України і покладенням на обвинуваченого обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Крім того, суд вважав необхідним призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

Колегія суддів вважає, що у відповідності вимог ст.ст. 65, 75 КК України, п. 2) ч. 3 ст. 374 КПК України, у вироку суду належним чином мотивовані підстави прийнятого судового рішення, а доводи потерпілого та його представника про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через м`якість, в цій частині є безпідставними.

Зокрема, колегія суддів враховує і те, що раніше ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності ОСОБА_10 не притягувався, є особою молодого віку, позитивно характеризується як за місцем мешкання, так і за місцем проживання, його поведінку після вчинення дорожньо-транспортної пригоди, родиною обвинуваченого було виплачено потерпілому 120 000 грн на відшкодування спричинених збитків. З часу вчення кримінального правопорушення минуло більш ніж чотири роки, за цей час до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, жодної компрометуючої обвинуваченого інформації по справі не зібрано.

Враховуючи обставини вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, а також відомості про його особа, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування призначеного судом покарання.

Колегія судді відхиляє доводи потерпілого та його представника про безпідставне визнання судом першої інстанції обставинами, які пом`якшують вину обвинуваченого ОСОБА_10 , щире каяття та відшкодування шкоди, виходячи з наступного.

У розумінні положень п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно із законом.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що посткримінальна поведінка обвинуваченого свідчить про те, що його розкаяння у вчиненому кримінальному правопорушенні є щирим. Зокрема, ОСОБА_10 вину у пред`явленому обвинуваченні визнав в повному обсязі, надавав правдиві свідчення, від слідства та суду не ухилявся, що вказує на його готовність понести кримінальну відповідальність за скоєне. Крім того, обвинувачений під час розгляду справи в суді просив вибачення у потерпілого.

Потерпілий підтвердив, що родина обвинуваченого відшкодувала йому шкоду в розмірі близько 120 000 грн. Цивільний позов потерпілим не заявлявся, будь-яких доказів на підтвердження понесення ним витрат на лікування та їх розмір, що були не відшкодовані обвинуваченим, потерпілим ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час апеляційного перегляду, надано не було.

Більш того, самою стороною обвинувачення встановлено, що щире каяття та відшкодування шкоди є обставинами, що пом`якшує покарання ОСОБА_10 вказане слідує зі змісту обвинувального акту, та не заперечувалось також і прокурором під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Та обставина, що матеріальну допомогу на лікування надавав не особисто обвинувачений, а його батько, жодним чином не впливає на висновки суду про відшкодування обвинуваченим спричиненої шкоди потерпілому. Зокрема, ОСОБА_10 на час вчинення кримінального правопорушення було лише 18 років, він навчається, самостійного заробітку не має. Обвинувачений під час розгляду справи вказував на те, що після дорожньо-транспортної пригоди він перейшов на заочне навчання, для того щоб допомагати батькові у здійсненні підприємницької діяльності та із зароблених грошей виплачувалися кошти потерпілому.

З приводу ствердження потерпілого про відмову обвинуваченим у сплаті коштів на подальшу його реабілітацію, то вони спростовуються ОСОБА_10 , який зазначив, що з батьками потерпілого була досягнута згода на покриття його батьками всіх понесених потерпілим документально підтверджених витрат на лікування, проте такі відомості їм надані не були. Крім того, потерпілий не позбавлений можливості звернутися з позовом про відшкодування завданої злочином шкоди в порядку цивільного провадження.

Відмовляючи в задоволенні апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги і те, що оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_10 призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі. У той же час, потерпілий та його представник адвокат ОСОБА_8 просять суд призначити ОСОБА_10 , із застосуванням ст. 69 КК України, основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, посилаючись при цьому на м`якість призначеного судом першої інстанції покарання.

Тобто, вимоги потерпілого та його представника фактично зводяться до пом`якшення призначеного судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , шляхом ухвалення в цій частині нового вироку, що не узгоджуються з положенням ст. 420 КК України.

Більш того, потерпілим та його представником в доводах апеляційної скарги взагалі не наведено обставин, які б вказували на помилковість висновків суду про можливість застосування до обвинуваченого положення ст.ст. 75, 76 КК України, в той же час, коли самі просять при призначенні нового покарання застосувати ст.69 КК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що наведені в апеляційній скарзі потерпілого та його представника доводи не ставлять під сумнів законність та обґрунтованість вироку, а тому вона задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Вирок Лебединського районного суду Сумської області від 10 лютого 2020 року відносно ОСОБА_10 , залишити без зміни, а апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4