Номер провадження 1-кп/641/481/2020 Справа № 641/1859/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020 року м. Харків

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0000063 від 20.01.2020 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кулиничі Харківського району Харківської області, громадянина України, з вищою освітою, працевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 19.01.2020 року приблизно о 11:30, керуючи технічно справним автомобілем «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по вул. Плеханівській у м. Харкові зі сторони вул. Державинської у напрямку вул. Молочної зі швидкістю приблизно 50 км/год.

Під час руху по вул. Плеханівській у м. Харкові, в районі буд 66, ОСОБА_3 , діючи необережно, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким у сусідній смузі зупинився інший транспортний засіб, не зменшив швидкість та не зупинився, не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, продовжив рух, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_5 , чим порушив вимоги п.п. 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, згідно з якими водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (п. 18.1), якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний водії інших транспортних засобів,що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека ( п. 18.4), та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , який перетинав проїзну частину по пішохідному переходу справа наліво відносно руху автомобіля.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_5 згідно з висновком судово-медичної експертизи № 12-14/96-А/20 від 20.02.2020 отримав тяжкі тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової і лицьової травми з наявністю синців, саден, забитих ран на обличчі, перелому лобової кістки з переходом на підставу черепа, перелому кісток носа, перелому верхньої щелепи по типу Ле Фор 2-3, крововиливів під оболонки головного мозку, контузій лобових часток, забою головного мозку.

Порушення ОСОБА_3 п.п. 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху України згідно з висновком судової автотехнічної експертизи № 7/253/254СЕ-20 від 25.02.2020 знаходяться в причинному зв`язку з подією та наслідками.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав у повному обсязі, в скоєному щиро розкаявся. В наданих суду показаннях зазначив, що дійсно 19.01.2020 року близько 11-30 він керував автомобілем Mercedes-Benz, державний номер НОМЕР_2 , по вул. Плеханівській у м. Харкові та проїжджав зі швидкістю приблизно 40-50 км/год біля стадіону "Металіст". Він побачив, що на пішохідному переході стоїть чоловік, думав його об`їхати, однак чоловік прискорився, обвинувачений прийняв заходи до гальмування, однак не зміг уникнути наїзду на пішохода. Одразу після наїзду він викликав поліцію і швидку допомогу. Під час перебування потерпілого у лікарні відшкодував завдані збитки, і на теперішній час оплачує реабілітаційні заходи лікування потерпілого.
Показання ОСОБА_3 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.
Потерпілий ОСОБА_5 та його представник адвокат ОСОБА_6 у судове засідання не з`явились. Від представника надійшла заява про проведення судових засідань за відсутності потерпілого та його представника. Крім того, у заяві зазначено, що претензій до обвинуваченого ОСОБА_3 у потерпілого немає.
Враховуючи, що обвинувачений не оспорює фактичні обставини справи та судом встановлено, що він вірно розуміє ці обставини, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, вислухавши думку учасників судового процесу та роз`яснивши їм правові наслідки застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого.
Окрім цього, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 р., зазначено, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі держави.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 286КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_5 тяжке тілесне ушкодження, вина ОСОБА_3 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд відповідно до ст. 66 КК України визнає його щире каяття та часткове добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Дослідженням матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працевлаштований, за місцем проживання скарг до органів поліції на обвинуваченого не надходило, має неповнолітню доньку та непрацездатних батьків, має зареєстроване місце проживання.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд керується ст. 65 КК України та практикою Європейського суду з прав людини, яка застосовується як джерело права.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, негативне ставлення ОСОБА_3 до вчиненого, а також вимоги ст. 50 КК України, згідно з якою метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, думку прокурора, який вважав за доцільне призначення покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки з застосуванням ст. 75 КПК України та визначенням іспитового строку 2 роки, суд призначає покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Враховуючи ступінь і характер суспільно-небезпечного діяння, тяжкість злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують його покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливо без ізоляції від суспільства, а тому наявність підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_3 від відбування основного покарання з іспитовим строком. На період іспитового строку суд покладає на ОСОБА_3 обов`язки, передбачені ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Згідно з пунктами 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. Додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України як факультативне, підлягає застосуванню у випадках, коли вчинення злочину було пов`язано з грубим або систематичним порушенням порядку користування цим правом.

Відповідно до ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, Верховний Суд у своїй постанові від 01 лютого 2018 року (справа №634/609/15-к, провадження №51-658 км17) зазначив, що підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66,67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Враховуючи, що ОСОБА_3 під час вчинення ДТП не знаходився у стані алкогольного сп`яніння, частково відшкодовував завдану шкоду потерпілому, а також ненадання стороною обвинувачення доказів грубого або систематичного порушення порядку користування цим правом, суд вважає не доцільним застосувати до винного додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2020 року накладено арешт на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ», р.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_3 , та знаходився у користуванні ОСОБА_3 , шляхом заборони його відчуження, розпорядження та користування, - до скасування арешту у встановленому нормами КПК України порядку. Місцем зберігання транспортного засобу «MERCEDES-BENZ», р.н. НОМЕР_2 , згідно п. 20 постанови Кабінету Міністрів України № 1104 від 19.11.2012, визначено майданчик тимчасового утримання у Слобідському ВП ГУ НП в Харківській області, розташований за адресою: м. Харків, Балашівський провулок, 12.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.05.2020 року в порядку розгляду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна скасовано арешт, накладений на підставі ухвали Київського районного суду м. Харкова від 21.01.2020 року, на транспортний засіб «MERCEDES-BENZ», р.н. НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , зареєстрованій за адресою: АДРЕСА_3 , та знаходився у користуванні ОСОБА_3 .

Запобіжний захід під час досудового слідства обвинуваченому не обирався. З урахуванням вимог ст.ст. 176, 177, 377 КПК України у суду відсутні підстави для обрання запобіжного заходу відносно обвинуваченого.
Цивільний позов потерпілим не заявлявся.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України суд стягує з ОСОБА_3 в дохід держави судові витрати по кримінальному провадженню, а саме: 2512 грн. 16 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/180СЕ-20 від 18.02.2020 року, 1884 грн. 12 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/253/254СЕ-20 від 25.02.2020 року, 1884 грн. 12 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/321/322СЕ-20 від 26.02.2020 року, що разом складає 6280грн. 40коп.

Доля речових доказів вирішується у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368, 370, 373, 374, 394, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 п.п. 1, 2, ч. 3 п. 2 ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого. Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави 2512 грн. 16 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/180СЕ-20 від 18.02.2020 року, 1884 грн. 12 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/253/254СЕ-20 від 25.02.2020 року, 1884 грн. 12 коп. витрат на проведення судової автотехнічної експертизи № 7/321/322СЕ-20 від 26.02.2020 року, що разом складає 6280 (шість тисяч двісті вісімдесят) грн. 40коп.

Транспортний засіб «MERCEDES-BENZ», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після набранням вироком законної сили, вважати повернутим ОСОБА_3 .

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 349 КПК України, до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 30 діб з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1