Справа № 305/2570/14-к
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.02.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю секретарки ОСОБА_4 , прокурори ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження № 11-кп/4806/27/20, за апеляційними скаргами прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_9 та зміненої апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 09. 06. 2017.
Цим вироком :

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Лазещина, мешканка АДРЕСА_1 , українка, громадянка України, з вищою освітою, вчитель математики Ясінянської ЗОШ І-ІІІ ступенів, одружена, на утриманні якої 3 неповнолітніх дітей, не судима, визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України ( в редакції від 05. 04. 2001) та на підставі ст. ст. 49, 74, 106 КК України звільнена від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 18. 08. 2010, перебуваючи в місті Рахів, Закарпатської області, діючи умисно, з метою, незаконної приватизації квартири, яка належала територіальній громаді Ясінянської селищної ради та перебувала на балансі Ясінянського виробничого житлово-комунального підприємства, надала службовим особам відділу комунального майна та з питань захисту прав споживачів Рахівської районної ради завідомо підроблені документи заяву про оформлення передачі квартири в приватну власність, яку займає разом з членами сім`ї на умовах найму та довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані ним приміщення, які містили завідомо неправдиві дані про те, що вона мешкає і має право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у квартирі АДРЕСА_2 , а також про те, що вона є наймачем даної квартири, які повністю не відповідають дійсності, оскільки фактично вона наймачем вказаної квартири не була та за вказаною адресою ніколи не проживала.
На підставі вказаних завідомо підроблених документів, у подальшому, ОСОБА_6 видано технічний паспорт та свідоцтво на право власності № НОМЕР_1 від 07. 10. 2010 на вищевказану квартиру загальною вартістю 64 820 (шістдесят чотири тисячі вісімсот двадцять) грн., яку остання у такий спосіб безоплатно отримала у власність.

-2-

В апеляційній скарзі прокурор Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 просить вирок суду від 09. 06. 2017 щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05. 04. 2001) та призначити їй покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімум доходів громадян, що складає 850 грн.. На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання у зв`язку із закінченням строків давності. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, оскільки визнавши ОСОБА_6 винною у вчиненні інкримінованого злочину, суд в порушення ст. 65 КК України не призначив ОСОБА_6 покарання. Також прокурор, не оспорюючи застосування судом першої інстанції вимог ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК України, вказує на те, що при звільненні ОСОБА_6 від покарання суд помилково застосував вимоги ст. 106 КК України, оскільки ОСОБА_6 на час вчинення інкриміновано їй злочину була повнолітньою. На його думку, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у застосуванні закону, який не підлягає застосуванню та непризначенні конкретного виду та розміру покарання, від якого було звільнено засуджену особу.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник адвокат ОСОБА_9 просять вирок суду від 09. 06. 2017 скасувати та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України, оскільки не встановлені достатні докази для доведення винуватості ОСОБА_6 в суді і вичерпані можливості їх отримати. В обгрунтування апеляційних вимог вказують на незаконність та необґрунтованість вироку, допущені судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що потягло за собою незаконне визнання ОСОБА_6 винною та звільнення її від відповідальності з нереабілітуючих підстав. Вважають, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання допитаних в суді свідків, які підтвердили факт того, що ОСОБА_6 фактично не проживала у квартирі АДРЕСА_2 , чого не заперечувала і визнала в суді під час допиту і обвинувачена ОСОБА_6 .. Звертають увагу на те, що у даному кримінальному провадженні не може мати преюдиційного значення і факт наявності кримінального провадження щодо колишнього селищного голови ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 364 та ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки останній вину не визнавав, а ОСОБА_6 підроблення документів чи вчинення такого за попередньою змовою групо осіб не інкриміновано. Також вказують про помилковість висновків суду щодо усвідомлення обвинуваченою того, що інформація зазначена у поданих нею документах не відповідає дійсності, позаяк графу «місця проживання» у заяві ОСОБА_6 власноручно не заповняла, а це зроблено ОСОБА_11 , що ним визнано та підтверджено експертним дослідженням. Крім того стверджують, що довідку про склад сім`ї ОСОБА_6 не оглядала та не читала, оскільки на її здивування у такій безпідставно не зазначено про чоловіка та малолітню дитину, що і стало для неї підставою та обґрунтування при звернення із заявою про отримання житла. Стверджують, що ОСОБА_6 у селищній раді отримала підготовлений пакет документів, поставила свій підпис у стандартному друкованому бланку і подала цю заяву та інші отримані документи до відділу комунального майна, при цьому підписувала і бланк договору найму житла і чому такий відсутній серед інших документів, пояснити не може, оскільки здала всі документи до фонду комунального майна. Також звертають увагу на те, що в ході судового розгляду не встановлено та не досліджено доказів факту перечитування ОСОБА_6 друкованого змісту підписаної нею заяви, а також її обізнаності зі

-3-

змістом доданої до заяви довідки про склад сім`ї. Не заперечуючи факт підписання ОСОБА_6 стандартного бланку друкованої заяви адресованої фонду комунального майна, вважають такі дії не підлягають кваліфікації за ст. 358 КК України, оскільки така заява не є документом який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином-підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його як підроблювачем, так і іншою особою. За наведених підстав, апелянти вважають, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину не відповідають положенням ст. 62 Конституції України, вимогам ст. ст. 17, 92 КПК України, що у відповідності до ст. 412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У поданій обвинуваченою ОСОБА_6 апеляційній скарзі в новій редакції ставиться питання про скасування вироку суду від 09. 06. 2017 та закриття кримінального провадження відносно неї на підставі п. 2 ч.1 ст. 284, ст. 417 КПК Українии у зв`язку з відсутністю в її діянні складу кримінального правопорушення. В обґрунтування апеляційних вимог ОСОБА_6 зазначає про незаконність та необґрунтованість вироку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального правопорушення. ОСОБА_6 вказує на помилковість висновку суду про те, що відомості у поданих нею документах не відповідають дійсності, оскільки вона мала право на отримання квартири, фактично була її наймачем і правомірно отримала її у власність. Звертає увагу на те, що для встановлення факту законності чи незаконності приватизації квартири, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» юридичне значення мають: факт наявності права користування заявником квартирою; факт постійного проживання заявника на момент подання заяви та на період прийняття рішення про приватизацію і видачі свідоцтва про право власності ; факт неналежності квартири до переліку об`єктів, як не підлягають приватизації. Вказані умови Закону нею були дотримані, а квартира надана у користування отримана у законний спосіб, оскільки з 2002 року працювала вчителем Ясінської ЗОШ №1 і відповідно до ст. 45 ЖК України та ст. 55 Закону України «Про освіту» (в редакції на момент отримання квартири) мала право на зебезпечення житлом у першочерговому порядку. За наслідками розгляду її заяви, рішенням сесії Ясінської селищної ради було прийнято рішення надати житло колишній опорний пункт міліції. 17. 08. 2010 за адресою АДРЕСА_2 було зареєстровано її місце проживання, зроблено відповідну відмітку у паспорті і вона стала наймачем квартири, відтак реалізувала своє право на забезпечення житлом у встановленому законом порядку. Вважає помилковим і таким, що не відповідає положенням ст. 62 Конституції України висновок суду про те, що вона не проживала у спірному приміщенні та не була його користувачем, оскільки спростовуючи її пояснення, суд послався на те, що нею не пред`явлено Договору найму житлового приміщення, проте судом не враховано, що строк зберігання такого договору складає 3 роки після закінчення строку його дії, відтак вона зобов`язана була зберігати договір, що не може свідчити про відсутність факту його існування та наявності у неї статусу найма квартири. Також звертає увагу на те, що до моменту приватизації квартири, за змістом ст. ст. 9, 48, 71, 72 ЖК України, ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не втратила право користування нею, оскільки квартира потребувала ремонту, на час проведення якого вона могла тимчасово проживати у родичів. Стверджує, що правомірно набула право власності на квартиру та не вчиняла при цьому жодних неправомірних дій, при заповненні бланку заяви встановленого взірця, вносила лише достовірні відомості.

-4-

До оформленої заяви додала довідку про склад сім`ї, яку отримала у директора Ясінського виробничого житлово-комунального підприємства, що в судовому засіданні підтвердили допитані свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .. Вважає, що не зобов`язана була перевіряти зміст довідки, оскільки не являється юристом за фахом, при цьому повністю покладалась на легітимність дій органу, уповноваженого на видачу такої довідки. Про правомірне набуття права власності на квартиру, на її думку, свідчить і те, що така власність набута з волі та відома Ясінської селищної ради, а тому вважає себе добросовісним набувачем цієї квартири, що безпідставно не взяв до уваги та не врахував суд першої інстанції. Висновки суду про її винуватість грунтуються на неналежних та недопустимих доказах, позаяк суд встановив її місце проживання на підставі показів свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , натомість такий факт повинен встановлюватись на підставі облікових документів, зокрема даних паспорта та реєстрації місця проживання, в тому числі з урахування положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Також вважає помилковим і таким, що не відповідає вимогам ст. ст. 1, 6, 9, 61, 64 ЖК України, ст. 9 ЦК України та правовій позиції ВСУ, викладеній в постанові від 30. 01. 2013 у справі №6-125цс12, висновок суду про те, що її постійне місце проживання знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , з цих підстав судом залишено без належної оцінки невідповідність складеного щодо неї обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, у зв`язку з невірним зазначенням її місця проживання. Стверджує, що не являється ні власником, ні користувачем будинку за адресою АДРЕСА_1 , з власником вказаного майна ОСОБА_15 спільного господарства не вела, та членом її сім`ї не являлась, за такою адресою не зареєстрована. Вважає, що невірне встановлення судом місця її проживання на початку розгляду обвинувачення по суті свідчить про наперед сформовану позицію суду про відсутність у неї права на квартиру АДРЕСА_2 . Також вважає неприпустимим встановлення факту аварійності будинку та його непридатності для проживання показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , позаяк такий факт повинен встановлюватися виключно на підставі рішення виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Судом невірно викладено її показання, оскільки всупереч наведеним у вироку даним, вона не повідомляла про аварійним стан та непридатність квартири до проживання, а лише зазначила, що така потребує ремонту. Крім того, вказує, що заява громадянина не може бути предметом злочину, передбаченого ст. 358 КК України, оскільки не є офіційним документом в розумінні ст. 358 КК України та не може вважатися підробленою, оскільки містить правдиві дані, у зв`язку з чим судом першої інстанції не враховано висновки ВСУ, викладені у постанові від 01. 03. 2018 у справі №461/7315/15-к щодо визначення поняття офіційного документу згідно примітки до ст. 358 КК України. У зв`язку з чим вважає, що заява про передачу квартири в приватну власність не є документом складеним відповідною особою в межа її компетенції , а також не має юридично значущого характеру і слугує виключно для реалізації права громадянина на звернення до уповноваженого органу, до того ж викладені в ній відомості є достовірними та підтверджуються належними доказами. Окрім того, стверджує і про достовірність довідки про склад сім`ї, оскільки викладені у ній дані підтверджуються даними її паспорту, а відомості про інших членів сім`ї (чоловік та дитина) не були внесені, оскільки на той час такі не були зареєстровані за даною адресою. При цьому просить врахувати, що вказана довідка видана уповноваженою на її видачу особою, у зв`язку з чим висновок суду про те, що вона надала завідомо підроблені документи, які містили неправдиві дані є безпідставним та необґрунтованим. В суді першої інстанції частково досліджувалися матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_11 , що в даному кримінальному провадженні не може мати преюдиційного

-5-

значення, факт наявності кримінального провадження щодо колишнього селищного голови ОСОБА_11 за ч. 1 ст. 364 та ч.1 ст. 366 КК України, оскільки останній вину не визнавав, а підроблення документів чи вчинення такого за попередньою змовою групо осіб їй не інкриміновано. Також вказує про недотримання в ході досудового розслідування її прав, передбачених ч. 8 ст. 42 КПК України, у зв`язку з неврученням їй пам`ятки про процесуальні права під час вручення повідомлення про підозру. За наведених підстав, зазначає про наявність підстав для закриття кримінального провадження, на підставі п. 2 ч.1 т ст. 284, ст. 417 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, промову прокурора, яка частково підтримала подану апеляційну скаргу прокурора, просила вирок скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції, заперечення щодо апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 , заперечивши щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що апеляційні скарги апрокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

-6-

Цих вимог судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження у підготовчому та судовому засіданні кримінального провадження щодо ОСОБА_6 не дотримано.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч. 2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті - процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчинення кримінального правопорушення, і ґрунтуватися на обставинах, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив, мету його вчинення, факти, які впливають на ступінь його тяжкості, тощо.

Апеляційний суд звертає увагу, що правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.

Згідно ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим. А таке дослідження суд, відповідно до ст. 337 КПК України, здійснює в межах, установлених на стадії досудового розслідування і викладених слідчим в обвинувальному акті.

-7-

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт, серед інших відомостей, має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що всупереч зазначеним вимогам процесуального закону, складений слідчим СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_17 . 12. 12. 2014 та цього ж дня затверджений прокурором прокуратури Рахівського району ОСОБА_18 , обвинувальний акт щодо ОСОБА_19 вказаним вимогам не відповідав, оскільки не містив належним чином сформульованого обвинувачення, натомість в ньому в порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України викладено зміст підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05. 04. 2001), що не підтверджує доведеність винуватості ОСОБА_6 у цьому злочині на стадії досудового розслідування.
На переконання колегії суддів, наведені вище обставини свідчать про те, що обвинувачення за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05. 04. 2001) ОСОБА_6 не пред`являлося.
Не зважаючи на це, суд у підготовчому судовому засіданні не перевірив відповідність обвинувального акту вимогам п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України, як це передбачено ст. 314 КПК України, не вирішив питання про усунення наведених недоліків, та ухвалив обвинувальний вирок, чим також порушив вимоги положень ст. ст. 42, 370 КПК України

Відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Верховною Радою України 17. 07. 1997, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має що найменше право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього.

Окрім того, згідно із чинним кримінальним процесуальним законом обвинувачений має право знати, у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт має бути конкретним за своїм змістом, позаяк неконкретність такого обвинувачення порушує право обвинуваченого на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що залишилося поза увагою суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п.3 ст.6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див. рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» №25444/94, п.52; рішення від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п.58; рішення від 20.04. 2006 у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п.34).

-8-

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03. 2001 у справі «Даллос проти Угорщини» № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_6 була позбавлена можливості здійснювати ефективний захист від обвинувачення, що призвело до порушення її права на захист.

Частинами 1, 2 статті 338 КПК України передбачено, що з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. Дійшовши до переконання, що обвинувачення потрібно змінити, прокурор після виконання вимог статті 341 цього Кодексу складає обвинувальний акт, в якому формулює змінене обвинувачення та викладає обґрунтування прийнятого рішення. Копії обвинувального акта надаються обвинуваченому, його захиснику, потерпілому, його представнику та законним представникам, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Обвинувальний акт долучається до матеріалів кримінального провадження.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, у ході його судового розгляду, який тривав понад два роки, перед завершенням судового слідства, прокурор, посилаючись на необхідність уточнення фактичних обставин кримінального правопорушення у вчинення якого обвинувачується ОСОБА_6 , склав та подав суду змінений обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , в якому вперше виклав сформульоване ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05. 04. 2001). При цьому, всупереч наведеному прокурором обґрунтуванню прийнятого рішення про зміну обвинувачення, у новому обвинувальному акті, складеному в порядку ст. 338 КПК України, жодних уточнених фактичних обставин кримінального правопорушення у вчинення якого обвинувачується ОСОБА_6 , прокурором наведено не було..

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що з урахуванням того, що стороною обвинувачення не було пред`явлено ОСОБА_6 сформульованого обвинувачення у вчиненні інкримінованого їй злочину, і фактично весь судовий розгляд проведений на підставі обвинувального акту, в якому відсутнє формулювання обвинувачення, подання прокурором зміненого обвинувачення відповідно до ст. 338 КПК України, не усунуло наведених вище порушень Конвенції та кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим постановлений судом першої інстанції щодо ОСОБА_6 вирок не може вважатися законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню, при цьому суд апеляційної інстанції також позбавлений можливості постановити у справі законне та обґрунтоване рішення.

При цьому колегія суддів враховує і те, що після зміни прокурором обвинувачення, суд першої інстанції, в порушення вимог ч. 4 ст. 349 КПК України, не допитав обвинувачену ОСОБА_6 за новим обвинуваченням, а тим більш з огляду на її позицію на початку та в процесі судового розгляду, чим знову порушив вимоги кримінального процесуального закону та процесуальні права обвинуваченої.

Відповідно до ч. 4 ст. 349 КПК України допит обвинуваченого здійснюється обов`язково, крім випадку, якщо він відмовився від давання показань, та випадків, передбачених частиною третьою статті 323 та статтею 381 цього Кодексу.

-9-

Всупереч вказаним вимогам закону, суд першої інстанції, після зміни обвинувачення, не допитав обвинувачену ОСОБА_6 , а обмежився лише вказівкою про невизнання нею вини та зіслався на показання дані нею за раніше висунутим обвинуваченням, яке вважав зміненим, хоча у вироку зазначив про проведений допит обвинуваченої, що процесуально не відповідає дійсності.

Наведене в сукупності дає підстави стверджувати те, що як прокурором у ході зміни обвинувачення, так і судом першої інстанції у ході судового розгляду були допущені порушення вимог п. 13 ч.1 ст. 3, ст. ст. 7, 9, 20, 22, 91, ч.ч.1, 3 ст. 337, ч.ч.1, 3 ст. 338, ст. 370, ч. ч. 2, 3 ст. 374 КПК України. Колегія суддів вважає, що зазначені вище порушення положень КПК України перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, тому ці порушення визнаються колегією суддів істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону.
До того ж, в порушення вимог ч. 1 ст. 94 КПК України, суд першої інстанції належним чином не мотивував, чому саме взяв до уваги та надав перевагу доказам сторони обвинувачення та не взяв до уваги доводи сторони захисту, що свідчить про однобічність судового розгляду.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_6 заперечувала свою причетність до вчинення злочину, який їй інкримінується.
Визнаючи наявність в діях ОСОБА_6 складу вищевказаного злочину, суд першої інстанції виходив з того, що всі показання свідків у провадженні є послідовними та повністю узгоджуються з письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні.
Разом з тим, суд фактично не проаналізував ці докази і не оцінив сукупність доказів з точки зору їх достатності для визнання ОСОБА_6 винною у вчиненні інкримінованого їй злочині. Із вирокку суду вбачається, що доводи, заявлені ОСОБА_6 на свій захист, суд у вироку належним чином не спростував. Разом з тим, на переконання колегії суддів, докази, на які суд послався, безсумнівно винуватість ОСОБА_6 не підтверджують.
Зі змісту вироку та матеріалів кримінального провадження вбачається, що судом не дотримано вимог кримінального процесуального закону щодо аналізу та оцінки доказів у кримінальному провадженні.
Отже, з висновком суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 погодитись не можна, оскільки такий зроблений без належної перевірки всіх обставин кримінального провадження і оцінки всієї сукупності доказів, отриманих під час досудового розслідування та судового розгляду, які вказують на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та вплинули на вирішення питання про винуватість чи невинуватість обвинуваченої, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що правильно зазначено в апеляційних скаргах обвинуваченої та прокурора.
Крім того, суд першої інстанції не сформулював обвинувачення, яке встановлено та визнано судом доведеним, виклав лише те обвинувачення, яке було висунуто ОСОБА_6 органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 358 КК України у зміненому обвинувальному акті, чим допустив порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України.

За вимогами ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

-10-

За таких обставин, вирок суду за змістом та формою не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України та загальним засадам кримінального провадження, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, які колегія суддів не може виправити, використовуючи свої повноваження, відповідно до ст. ст. 412, 415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.
При новому розгляді необхідно усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, з дотриманням встановленого законом порядку повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, ретельно перевірити докази у провадженні з точки зору їх належності, допустимості та достатності, перевірити доводи сторін кримінального провадження, зокрема доводи обвинуваченого на свій захист, та ухвалити законне, обґрунтоване судове рішення.

З огляду на те, що вирок суду підлягає скасуванню через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неповноту судового розгляду і в силу положень ч. 2 ст. 415 КПК України суд апеляційної інстанції не може наперед висловлювати думку щодо доведеності обвинувачення, правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, які підлягають ретельній перевірці під час нового розгляду справи в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду суду першої інстанції необхідно усунути вказані недоліки, повно і всебічно розглянути матеріали кримінального провадження та прийняти рішення з дотриманням усіх вимог як кримінального, так і кримінального процесуального закону.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 , а також змінена апеляційна скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

апеляційні скарги прокурора Рахівського відділу Тячівської місцевої прокуратури ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 , а також змінену апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 09. 06. 2017 у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 , обвинуваченої за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції від 05.04.2001) скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: