Справа № 297/699/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

14.05.2020 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі секретарки судового ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11кп/4806/218/20 за апеляційною скаргою прокурора відділу прокуратури Закарпатської області ОСОБА_7 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.11.2018.
Цим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Берегово Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , одружений, з середньою спеціальною освітою, працюючий слюсарем в СП «Керамнадра», не судимий, засуджений за ч.2 ст. 286 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки, за ч.1 ст. 135 КК України на 1 (один) рік 6 (шість) місяців позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно до відбуття ОСОБА_5 суд визначив 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.
На підставі ст. 75 КК України суд звільнив ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом 2 (двох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації за місцем проживання та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Ухвалено: заставу в розмірі 52 860 грн. повернути заставодавцю ОСОБА_9 ; арешт, накладений на автомобіль марки «ВАЗ» 2103 НОМЕР_1 скасувати, повернути цей транспортний засіб власнику - ОСОБА_5 , велосипед повернути ОСОБА_10 , а решту речових доказів чоловічу шапку, чохол з керма, біологічні сліди - знищити.

ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 09.03.2018 приблизно о 20:40 у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «ВАЗ» 2103 НОМЕР_1 , під час руху по вул. Ф. Ракоці у с. Мужієво Берегівського району в напрямку м. Берегова, навпроти будинку № 67 порушив вимоги пунктів 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 2.3 (б), 2.9 (а), 2.10, 12.2, 12.3 та 19.3 Правил дорожнього руху, допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_10 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження.
Це діяння ОСОБА_5 суд кваліфікував за ч.2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони заподіяли тяжке тілесне ушкодження.
Суд визнав ОСОБА_5 винним і у тому, що він, поставивши потерпілого в такий спосіб у небезпечний для життя стан, будучи зобов`язаним піклуватись про нього і маючи змогу надати йому допомогу, після вчинення наїзду, з метою уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, залишив місце події, не викликав на місце дорожньо-транспортної пригоди швидку допомогу та працівників поліції, сховав автомобіль та переховувався від працівників поліції до 21:45 09.03.2018.
Таке діяння ОСОБА_5 суд кваліфікував за ч.1 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, коли він сам поставив потерпілого у небезпечний для життя стан.
Прокурор в апеляційній скарзі вказує, що призначене ОСОБА_5 покарання є зам`яким. Зауважує, що ОСОБА_5 грубо порушив Правила дорожнього руху, вчинив злочин у стані тяжкого ступеня алкогольного сп`яніння, після наїзду не надав допомоги потерпілому, залишив місце події, переховувався, а суд належної оцінки цим обставинам не дав і звільнив його від відбування основного покарання з випробуванням. Вважає застосування ст. 75 КК України необґрунтованим і порушує питання про скасування вироку та ухвалення нового, з призначенням: за ч.1 ст. 135 КК України одного року шести місяців позбавлення волі, за ч.2 ст. 286 КК України п`яти років позбавлення волі з позбавленням на три роки права керувати транспортними засобами, а на підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.
Прокурор і потерпілий були завчасно, установленим порядком повідомлені про час і місце апеляційного розгляду кримінального провадження, в судове засідання не прибули, про причини неприбуття суд не повідомили, клопотань про перенесення апеляційного розгляду кримінального провадження не подали.
Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційній скарзі, пояснення обвинуваченого і захисника, які заперечили проти апеляційних вимог, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченого і приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задовільненню з таких підстав.
Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні покладається на слідчого, прокурора. Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, а не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч.4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п.13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення під час судового розгляду кримінального провадження.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції дотримані не в повній мірі.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_5 не відповідає: виклад фактичних обставин обох кримінальних правопорушень ідентичний, текстуально співпадає з формулюванням обвинувачень, що дає підстави вважати, що слідчий і прокурор не виклали або не встановили всіх фактичних обставин кожного кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, у такий спосіб істотно обмежили процесуальні права учасників судового розгляду, унеможливили правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

Суд першої інстанції на стадії підготовчого провадження таким порушенням вимог кримінального процесуального закону значення не надав, не маючи повного, такого, щоб відповідав вимогам ст. 91, п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, викладу фактичних обставин кримінальних правопорушень, був позбавлений можливості визначити межі судового розгляду таким чином, щоб мати можливість дати оцінку всім обставинам, які мають значення для кримінального провадження і виконати всі його завдання, зазначені у ст. 2 цього Кодексу.

Частина 2 статті 286 КК України, визначає, як протиправні порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Орган досудового розслідування в обвинувальному акті, як і суд у вироку, вказали десять пунктів Правил дорожнього руху, які нібито порушив ОСОБА_5 : 1.3, 1.4, 1.5, 1.10, 2.3 (б), 2.9 (а), 2.10, 12.2, 12.3 та 19.3, однак доказів, які доводили б порушення кожного з них, прокурор суду не надав, а суд, відповідно, не дослідив, хоча ОСОБА_5 винним у їх порушенні визнав.
Так, п.1.4 цих Правил встановлює, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Слідчий і прокурор визнали встановленим, а суд доведеним, що потерпілий в момент наїзду на нього обвинуваченим, рухався на велосипеді в попутному напрямку.
Розділ 6 Правил дорожнього руху містить низку вимог до велосипедистів: вони, окрім іншого, вправі перевозити лише такі вантажі, які не заважають керувати велосипедом і не створюють перешкод іншим учасникам дорожнього руху (п.6.4); повинні виконувати вимоги цих Правил, що стосуються водіїв або пішоходів і не суперечать вимогам цього розділу (п.6.7); їм забороняється рухатися по дорозі для автомобілів, а також по проїзній частині, коли поряд облаштовано велосипедну доріжку (п.6.6 а,б); велосипед має бути обладнаний світлоповертачами, в темну пору доби увімкненим ліхтарем (п.6.2). Отже, згідно з п.1.4 Правил дорожнього руху обвинувачений був вправі розраховувати на те, що потерпілий виконує ці правила.
Між тим, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, в обвинувальному акті обставин, які вказували б на дотримання потерпілим цих вимог, не містить і судом вони не досліджувались.
І в обвинувальному акті і у вироку наведений, як порушений обвинуваченим, п.1.10 Правил дорожнього руху, який містить значення термінів, що наведені в цих Правилах. У який спосіб обвинувачений «порушив» терміни Правил дорожнього руху, ні в обвинувальному акті, ні у вироку не вказано.
Як випливає зі змісту ст. 91 КПК України, висуваючи ОСОБА_5 таке обвинувачення, слідчий був зобов`язаний з`ясувати і викласти в обвинувальному акті: чи не була на місці події облаштована поряд з проїзною частиною велосипедна доріжка, чи не перевозив потерпілий будь-який вантаж і якщо так, то який саме і чи не заважав він керувати велосипедом і чи не створював перешкод іншим учасникам дорожнього руху, як рухалися обвинувачений і потерпілий на місці події, в якому стані, в якому напрямку, чи була пора доби темною, чи був велосипед обладнаний світлоповертачами, увімкненим ліхтарем, визначитись у питанні про те, чи відповідають дійсності показання ОСОБА_5 , в якій мірі, прийняти їх або спростувати іншими доказами і відкинути, а встановлений результат у вигляді обставин, які мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України) викласти в обвинувальному акті разом з іншими фактичними обставинами кримінального правопорушення або в постанові про закриття справи.

У цьому кримінальному провадженні для встановлення події кожного кримінального правопорушення, ступеня їх суспільної небезпечності істотне значення мають відомості про обставини, які безпосередньо передували і супроводжували подію, в тому числі ті, які давали підстави кваліфікувати дії обвинуваченого за ч.2 ст. 286 та ч.1 ст. 135 КК України, які обтяжують та пом`якшують покарання.

З відображених у вироку показань про обставини події обвинуваченого вбачається тільки те, що він вжив «трохи алкогольних напоїв», поїхав на чергування, дорогою «помітив, що на щось наїхав», перелякався, не зупинився і поїхав на роботу, а з показань потерпілого що він ввечері їхав на велосипеді та відчув удар ззаду.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого викладу всіх фактичних обставин кримінальних правопорушень, які мають значення для кримінального провадження, як їх вважають установленими слідчий і прокурор, позбавила суд та інших учасників кримінального провадження можливості правильно зрозуміти ці обставини, зіставити їх з формулюванням обвинувачення, з`ясувати для себе чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді забезпечення доведеності вини.

Ці порушення кримінального процесуального закону обмежили передбачене ст. 42 КПК України право ОСОБА_5 знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують, а тому унеможливлювали подальший розгляд кримінального провадження задля ухвалення законного і обґрунтованого вироку. Відповідно до ст.ст. 409 і 412 КПК України при розгляді справи в апеляційній інстанції такі порушення вимог кримінального процесуального закону утворюють підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційній скарзі у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Санкція частини другої статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, санкція ч.1 ст. 135 цього Кодексу покарання у виді обмеження волі на строк до двох років або позбавлення волі на той самий строк.
Відповідно до засад, визначених у ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільненні від відбування покарання з випробуванням.
Якщо після з`ясування всіх фактичних обставин кримінального провадження, в тому числі перевірки доводів апеляційної скарги щодо міри покарання, судом буде встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження виключно з вини ОСОБА_5 , який порушив вимоги Правил дорожнього руху під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, і завідомо залишив потерпілого, позбавленого можливості вжити заходів до самозбереження, в небезпечному для життя стані, міру покарання, призначену за цим вироком, навіть з урахуванням вказаних у ньому обставин, які пом`якшують покарання, слід вважати такою, що не відповідає тяжкості таких злочинів внаслідок надмірної м`якості.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.
Вирок Берегівського районного суду від 06.11.2018 щодо ОСОБА_5 скасувати.
Призначити новий розгляд кримінального провадженні в Берегівському районному суді зі стадії підготовчого провадження.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню касаційним порядком не підлягає.

Судді: