Провадження №11-кп/801/197/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу (з доповненнями) адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення та дострокове звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, а також приведення вироку у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку відносно нього,

в с т а н о в и в:
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення та дострокове звільнення його від відбування покарання призначеного вироком Херсонського обласного суду від 26.02.1988 р., зміненого постановою Херсонського обласного суду від 28.08.2000 року, за ч.1 ст.229-6, ст.102, ст.94, п.п. «г, ж» ст.93, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) у виді довічного позбавлення волі, а також приведення вироку у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку.
Приймаючи рішення суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що вимоги засудженого ОСОБА_8 щодо приведення покарання у відповідність до норм закону, який діяв на час постановлення вироку є таким, що не ґрунтується на нормах закону, оскільки, у зв`язку із прийняттям Закону України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін у Кримінальний, Кримінально процесуальний та Виправно трудовий кодекси України», постановою Херсонського обласного суду від 28.08.2000 року вирок відносно ОСОБА_8 було змінено в частині призначення покарання у виді смертної кари та засуджено його за ст.ст. 229-6 ч.1, 102, 94, 93 п. п. «г, ж», 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі.
В апеляційній скарзі (з доповненнями) адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та задовільнити клопотання засудженого з доповненнями захисника ОСОБА_7 та звільнити засудженого від подальшого відбування покарання або привести вирок в частині призначеного покарання у відповідність до норм національного та міжнародного права, згода на виконання якого надана Верховною Радою України, яке неодноразово змінювалось за час відбуття покарання і є більш м`яким ніж те, яке зараз відбуває засуджений, мотивуючи свої вимоги тим, що судом першої інстанції не прийнято до уваги той факт що в законі про кримінальну відповідальність так і в кримінальному процесуальному законі відсутня заборона застосування судом як положень ст.81 так і ст.82 КК України до осіб, засуджених до покарання у виді довічного позбавлення волі як одного із видів позбавлення волі.
Не передбачено законом можливість застосування до засуджених до довічного позбавлення волі помилування, тому існуюча у ч.2 ст.87 КК України норма не відповідає вищезгаданим вимогам ст.3 Конвенції, оскільки помилування являється актом індивідуальної дії.
З огляду на практику ЄСПЛ (зокрема рішення у справах «Скоппола проти Італії», «Класс та інші проти Німеччини»), розглядаючи справу про заміну смертної кари довічним позбавленням волі суд повинен був дійти висновку, що Рішення Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29.12.1999 р.н. в справі про смертну кару реально змінили зміст кримінального закону, а тому до осіб, що вичинили злочини, юридичні склади яких були, передбачені ст.ст.58, 59, 60, 93, 190-1, 232, 234, 236, 241, 242, 243, 245, 249, 251, 254, 254-2, 254-3, 255, 256, 257, 258, 260, 261 КК України (1960 р.) до або після ухвалення цього рішення, але до набрання чинності Законом «Про внесення змін до Кримінального, Кримінального-процесуального та Виправно-трудового кодексів України від 22 лютого 2000 р. №1483-ІІІ, мало бути застосоване лише покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.
Заслухавши засудженого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі (з доповненнями) та просили їх задовольнити, прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги (з доповненнями), перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги (з доповненнями), колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

ОСОБА_8 засуджено вироком Херсонського обласного суду від 26.02.1998 року, зміненого постановою Херсонського обласного суду від 28.08.2000 року за ст.ст. 229-6 ч.1, 102, 94, 93 п. п. «г, ж», 42 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі (а.с. 19-20, 24).
22.02.2000 року Верховною Радою України Законом України № 1483-ІІІ внесено зміни до Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року), Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України і ст.24 КК України, яка передбачала міру покарання «смертна кара» - виключено, а доповнено ст.25-2 КК України, згідно якої найсуворішою мірою покарання є «довічне позбавлення волі».
З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 року N 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом N 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

В приписах ч.4 ст.5 КК України 2001 року йдеться про можливість зміни покарання тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішеннями Конституційного Суду України, який повноважний лише в частині визнання неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується, через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року N 11-рп/99 (справа про смертну кару), яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, в чому намагається переконати суд засуджений ОСОБА_8 .

При цьому, колегія суддів вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в ред.1960 року на час вчинення

ОСОБА_8 ряду епізодів особливо тяжких злочинів, то положення КК України в ред. 1960 року із змінами, внесеними Законом N 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив ряд особливо тяжких злочинів, відповідальність за які передбачена КК України в ред. 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом (а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів на заміні якого наполягає ОСОБА_8 ), не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).

Для застосування положень ст.ст.81, 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.
Відповідно до роз`яснень п.3 та п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш мяким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, які засуджені до довічного позбавлення волі не застосовується.
Відповідно до ч.1 cт.87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч.2 cт.87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, Кримінальним Кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу (з доповненнями) адвоката ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 грудня 2019 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення та дострокове звільнення його від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі, а також приведення вироку у відповідність до норм закону, який діяв під час постановлення вироку відносно нього залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :