У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд
в складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5

на ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року у відношенні

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Антрацит Луганської області, відбуває покарання у Державній установі «Казанківська виправна колонія (№93)»

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

засуджений ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції з приміщення

Державної установи «Казанківська виправна колонія (№93)»)

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу скасувати, задовольнити клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Апелянт вважає рішення суд першої інстанції про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення незаконним. Зазначає, що він працює, став на шлях виправлення, має неповнолітню дитину. Вказує, що у нього є заохочення, стягнення відсутні. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що прокурор та представник установи відбування покарань в судовому засіданні стверджували, що він став на шлях виправлення та може бути звільнений умовно-достроково.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Мотивуючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_5 , суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_5 за період відбування покарання два рази заохочувався начальником установи, проте шість разів допустив порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності. При цьому, рішенням комісії Державної установи «Казанківська ВК №93» від 27.03.2020 р. засудженому ОСОБА_5 відмовлено в застосуванні до нього пільги, передбаченої ст. 81 КК України, у зв`язку з тим, що він не став на шлях виправлення. Крім того, засуджений ОСОБА_5 у 2016 році, був звільнений умовно-достроково, однак належних висновків для себе не зробив і продовжував вчиняти умисні злочини.

Суд першої інстанції зазначив, що засуджений ОСОБА_5 фактично своєю поведінкою не довів того, що став на шлях виправлення, деякий період часу поводив себе так, щоб на нього була складена позитивна характеристика з метою дострокового звільнення від призначеного покарання, а його позитивна поведінка носить виключно ситуативний характер.

Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час розгляду клопотання, засуджений ОСОБА_5 не готовий до самокерованої правослухняної поведінки і своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, дослідивши матеріали судової справи та особової справи засудженого ОСОБА_5 , обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно п. 2 ч. 3 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Розглядаючи клопотання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому. Приймаючи рішення про задоволення подання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Висновок суду першої інстанції про виправлення засудженого повинен бути заснований на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь період перебування у виправно-трудовій установі, а не за час, який безпосередньо передує розгляду подання.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд першої інстанції виходив з того, що засуджений ОСОБА_5 не став на шлях виправлення.

З цими висновками суд погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів особової справи, ОСОБА_5 засуджений вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 23.04.2019 р. за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

На даний час ОСОБА_5 відбув більше двох третин призначеного покарання.

Як вбачається з матеріалів судового провадження та особової справи засудженого ОСОБА_5 , останній характеризується позитивно, має два заохочення, працевлаштований каменотесом в установі виконання покарань, до роботи ставиться добре, відповідально відноситься до виконання робіт з благоустрою установи виконання покарань, приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу «Духовне відродження».

Разом з тим, ОСОБА_5 мав шість стягнень в період перебування в ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор»: попередження за залишення камери та висловлювання нецензурною лайкою на адресу адміністрації СІЗО (від 11.01.2019 р., від 27.03.2019 р.), догани за вилучені заборонені предмети (від 28.11.2018 р., 04.02.2019 р., від 11.05.2019 р. та 17.05.2019 р.), які погашено та знято у встановленому законом порядку.

Хоча ці стягнення і погашені, але вони вказують на відсутність сумлінної поведінки ОСОБА_5 .

Крім того, ОСОБА_5 неодноразово судимий, у 2016 році був звільнений умовно-достроково, однак належних висновків для себе не зробив і продовжував вчиняти умисні злочини, що негативно характеризує його особу.

Тому, суд вважає, що відомості про особу засудженого у своїй сукупності свідчать про недостатність позитивних змін у особистості засудженого і неготовність його до сприйняття встановлених в суспільстві норм та правил поведінки.

За такого, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про необґрунтованість оскаржуваної ухвали не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного розгляду. Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, про що просить апелянт.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 537, 539 КПК України, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Казанківського районного суду Миколаївської області від 09 квітня 2020 року про відмову в умовно-достроковому звільненні від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3