Постанова
Іменем України
24 лютого 2020 року

м. Київ
справа № 159/4129/16-к
провадження № 51-149км17
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 березня 2019 року стосовно нього в кримінальному провадженні № 0001015, за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому за цим законом покарання у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700, 00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 03 листопада 2017 року вказаний вирок скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2018 року ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 03 листопада 2017 року стосовно ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Оскаржуваною ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 березня 2019 року апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишено без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_6 без змін.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винуватим у тому, що він 20 травня 2016 року о 15:40, перебуваючи у приміщенні коридору управління Держгеокадастру у Ковельському районі Волинської області, що у м. Ковелі Волинської області по вул. Грушевського, 14, на ґрунті особистих неприязних відносин з потерпілою ОСОБА_8 під час сварки з останньою, з метою відсторонити її від дверей до кабінету № 3 вказаного приміщення, взяв потерпілу за руки, стиснувши їх, та завдав удар правою ногою по лівій нозі потерпілої. Коли остання втратила рівновагу, умисно різко відпустив її, від чого вона впала на підлогу обличчям догори та таким чином отримала легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України безпідставно відмовив його захиснику у задоволенні клопотань про повторне дослідження доказів та сформував висновки щодо наявності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, безпосередньо не дослідивши ряду доказів, які, на переконання засудженого, свідчать про його невинуватість. Крім того, зазначає, що апеляційний суд не виконав вимог ч. 3 ст. 439 КПК України, оскільки під час апеляційного перегляду в повній мірі не з`ясував усіх обставин цього кримінального провадження та не дослідив усіх зібраних у ньому доказів.

Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 у судовому засіданні касаційного суду заперечив проти задоволення касаційної скарги засудженого і просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Мотиви Суду
За приписами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України).
Таким чином, неповнота судового розгляду (ст. 410 КПК України) та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК України) не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку, чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено можливості скасування касаційним судом рішень судів першої та апеляційної інстанцій з цих підстав. При перегляді судових рішень у касаційному порядку суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції.
Судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим (ст. 370 КПК України).
Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погодившись з обвинувальним вироком стосовно ОСОБА_6 , він та його захисник подали апеляційну скаргу на вказаний вирок, у якій наводили відповідні мотиви на спростування висновків суду першої інстанції щодо наявності у діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Зокрема зазначали, що суд першої інстанції необ`єктивно та не в повній мірі встановив усі обставини справи, допустив грубі порушення норм як матеріального, так і процесуального права та прийняв передчасне і необґрунтоване рішення про його винуватість. У зв`язку з цим та з підстав неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, просили вирок місцевого суду скасувати, а ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні виправдати.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу, належним чином перевірив доводи у ній щодо безпідставності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності та погодився з викладеними у вироку суду першої інстанції висновками і мотивами в частині визнання його винуватості.
Спростовуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд зазначив, що пояснення потерпілої та свідків були правильно відображені у вироку, у сукупності дали змогу відтворити всі обставини злочину, які мали місце до і на момент його вчинення, викривають протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_6 , а також узгоджуються з іншими наявними в матеріалах провадження доказами, зокрема фактичними даними протоколу слідчого експеримента та висновку експерта, яким місцевий суд дав правильну юридичну оцінку, вірно кваліфікувавши його дії за ч. 2 ст. 125 КК України, а отже, підстави піддавати сумнівам висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відсутні.

При цьому апеляційний суд послався на показання потерпілої ОСОБА_8 , яка підтвердила фактичні обставини, що викладені в обвинуваченні, покладеному в основу обвинувального вироку, та, зокрема вказала, що 20 травня 2016 року, у приміщенні управління Держгеокадастру у Ковельському районі під час раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_6 , останній схопив її за руки в ділянці вище ліктів і правою ногою завдав удару у підошву лівої ноги, на яку вона спиралася. Внаслідок таких дій ОСОБА_6 потерпіла втратила рівновагу і впала на підлогу спиною, вдарившись головою. Крім того, суд урахував показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили показання потерпілої, вказавши на обставини, за яких ОСОБА_8 впала та отримала тілесні ушкодження. А свідок ОСОБА_11 підтвердила саму подію конфлікту між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , внаслідок якого остання отримала тілесні ушкодження.
Також апеляційний суд взяв до уваги фактичні дані висновку експерта від 20 липня 2016 року № 193, відповідно до якого встановлено ступінь тяжкості спричинених ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які є легкими, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, та ймовірний механізм їх утворення; протоколу слідчого експерименту від 12 серпня 2016 року з фототаблицями, проведеного, за участю потерпілої та експерта, під час якого потерпіла детально вказала на обставини, за яких вона отримала тілесні ушкодження під час конфлікту з ОСОБА_6 , що мав місце 20 травня 2016 року.
Крім цього, апеляційний суд послався на показання експерта про те, що висновок проведеної ним експертизи він формував на підставі наданої у його розпорядження медичної документації. Під час проведення слідчого експерименту за участю потерпілої підтверджено, що вказані нею обставини отримання тілесних ушкоджень, а саме через падіння від «підсічки» як перешкоди, що призвела до втрати рівноваги, відповідають характеру та механізму виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень. Травмуючий предмет щодо гематоми потиличної ділянки тупий твердий предмет, яким може бути підлога; щодо садна може бути підлога, щодо гематоми на руці може бути здавлювання рукою чи іншим предметом.
За встановлених судом фактичних обставин дії ОСОБА_6 мали активний характер і останній діяв стосовно потерпілої раптово, а саме вдарив у підошву з метою збити її з ніг і різко відпустив, чого потерпіла не очікувала.
Наведені обставини в сукупності з даними про локалізацію та характер утворення тілесних ушкоджень у потерпілої свідчать про те, що ОСОБА_6 умисно, збиваючи її з ніг, без будь-якого попередження, яка цього не очікувала і не спроможна була втриматися, розраховував на можливі наслідки, від чого здоровю потерпілої буде спричинена шкода, і хоча не бажав, але свідомо припускав такі наслідки. Причому тяжкість цих наслідків у його свідомості не була конкретизована, тобто ОСОБА_6 діяв із невизначеним та непрямим умислом. У такому випадку є всі підстави констатувати наявність непрямого умислу в діях останнього щодо завдання потерпілій легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за яких особа хоча не бажає заподіяти, але свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, однак при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.
Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що судом першої інстанції правильно кваліфіковано дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, а доводи про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його невинуватість визнав необґрунтованими.
Крім цього, колегія суддів також не вважає порушенням кримінального процесуального закону те, що суд визнав належним джерелом доказу висновок судово-медичної експертизи від 20 липня 2016 року № 193, незважаючи на ту обставину, що медичну документацію, на підставі якої було складено вказаний висновок, не було відкрито стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України.
Так, якщо стороною обвинувачення використано висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок з детальним аналізом медичної документації має бути відкритий стороні захисту на виконання вимог ст. 290 КПК України. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 цього Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації.
Отже, зважаючи на статті 22, 290, 412 КПК України у їх взаємозв`язку, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону було би невідкриття слідчими органами стороні захисту саме висновку експерта, що могло потягнути за собою визнання його недопустимим доказом на підставі ст. 87 цього Кодексу. Разом із цим безспірно встановлена свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про надання на стадії виконання ст. 290 КПК України доступу до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку цього експерта. Більш того, таке право може бути реалізовано під час судового чи апеляційного розгляду кримінального провадження, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як установлено при перевірці матеріалів цього кримінального провадження, під час ознайомлення в порядку ст. 290 КПК України з матеріалами досудового розслідування, в тому числі з даними проведеної судово-медичної експертизи від 20 липня 2016 року № 193, сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертом було сформовано висновки. При цьому в ході судового розгляду сторона захисту не оспорювала згаданих висновків та мала можливість безпосереднього допиту експерта.
Доводи сторони захисту щодо ненадання для огляду оригіналів медичної документації на підставі ч. 7 ст. 99 КПК України є неприйнятими, оскільки така документація не була визнана речовим доказом і не перебувала у володінні сторони обвинувачення, а була витребувана лише з метою проведення судово медичної експертизи на підставі ухвали слідчого судді. Крім того, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 162 КПК України відомості, які містять лікарську таємницю, належать до охоронюваної законом таємниці, а отже, сторона захисту для отримання доступу до медичної картки потерпілої мала звернутися з відповідним клопотанням у порядку ст. 160 цього Кодексу.
Однак указаного клопотання сторона захисту не заявляла ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду цього кримінального провадження.
З огляду на викладене аргументи засудженого в касаційній скарзі про недопустимість як доказу висновку експерта від 20 липня 2016 року № 193 (щодо виявлених тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_8 ) через невідкриття на стадії виконання ст. 290 КПКУкраїни медичних документів, на яких ґрунтується експертне дослідження, є безпідставними.
Крім цього, Суд вважає необґрунтованими доводи засудженого щодо порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 439 КПК України з огляду на таке.
Постановою Верховного Суду від 11 грудня 2018 року попередню ухвалу суду апеляційної інстанції у цьому провадженні було скасовано у зв`язку з порушенням принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки апеляційний суд дійшов відмінних висновків, ніж місцевий суд, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, безпосередньо не дослідивши докази, яким надав іншу оцінку.
Під час нового апеляційного розгляду, як видно із оскаржуваної ухвали, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, вказавши про дотримання місцевим судом вимог ст. 94 КПК України, відповідно до яких ним надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, а тому повторно не досліджував зібранні у цьому провадженні докази.
Також колегія суддів не погоджується з доводами засудженого про те, що апеляційний суд усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК України безпідставно відмовив його захиснику в задоволенні клопотань про повторне дослідження доказів, оскільки, як свідчать дані аудіозапису судового засідання суду апеляційної інстанції, стороною захисту не наведено на те належних підстав, а отже суд правильно дійшов висновку про відмову у задоволенні цих клопотань захисника.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би безумовними підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції в цьому кримінальному провадженні, колегією суддів не встановлено.
Урахувавши наведене та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, а ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно нього слід залишити без змін.
З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 березня 2019 року стосовно нього без зміни.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3