Номер провадження: 11-кп/813/1334/20
Номер справи місцевого суду: 522/4716/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2020 р. по кримінальному провадженню№0000082 від 03.02.2020 року, якою відносно:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, не одруженого, із середньою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України,
ОСОБА_11 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Одесі, громадянина України, одруженого, який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України,
ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Качурівки, Подільського району, Одеської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого:
-25.06.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.187 КК України до 5 років позбавлення волі,
- обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України, у підготовчому судовому засіданні застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави,
встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотань захисників обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про обрання запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту, або інших м`яких запобіжних заходів.
Задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про обрання запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та відносно них застосовані запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеській установі виконання покарань (№21)» строком на 60 /шістдесят/ днів, а саме до 30.05.2020 р. без визначення розміру застави.
Мотивуючи своє рішення, суд послався на те, що вирішуючи питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим, суд прийняв до уваги те, що ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 обвинувачуються у скоєнні особливо тяжкого злочину, та злочину середньої тяжкості, та те, що наявні ризики, передбачені п.п.1,3,4,5 ч.1 ст.177 КПК України, так як, знаходячись на свободі, обвинувачені можуть переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Суд 1-ої інстанції прийшов до висновку про те, що інша міра запобіжного заходу не здатна забезпечити належної поведінки обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та захисниками ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 не було доведено про наявність нових обставин для зміни обвинуваченим запобіжних заходів з тримання під вартою на домашній арешт, тому їх клопотання про зміну запобіжного заходу не підлягають задоволенню.
Суд 1-ої інстанції також прийшов до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_9 необхідно обрати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, так як інша міра запобіжного заходу не здатна забезпечити належного виконання процесуальних обов`язків цим обвинуваченим.
При обранні запобіжного заходу, суд, враховуючи підстави, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України, згідно до вимог п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, вважав за доцільне не визначати розмір застави обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , оскільки вони обвинувачуються у вчинені особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, вчиненого із застосуванням насильства.

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб які їх подали.
В апеляційних скаргах захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 заначив, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою з наступних підстав:
- при постановлені ухвали було грубо порушено норми матеріального і процесуального права, не проаналізований кожний ризик, передбачений ст. 177 КПК України,
- судом не враховано те, що раніше, ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 05.02.2020 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 та обрано останньому запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту. Висновки слідчого судді були перевірені під час апеляційного розгляду провадження та 11.03.2020 р. Одеський апеляційний суд постановив ухвалу, якою відмовив в задоволенні апеляційної скарги прокурора, встановивши, що ОСОБА_9 виконує покладені на нього процесуальні обов`язки та самостійно, на першу вимогу, з`являється в судові засідання. Суд також прийшов до висновку, що лише тяжкість інкримінованої статті не може бути підставою для такого виду обмеження конституційних права підзахисного;
- поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений ОСОБА_9 майже два місяці перебував на свободі однак не вчиняв жодних дій, які б свідчили про спроби переховуватись від суду чи слідства, тиснути на свідків та потерпілих, спотворювати докази чи перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що свідчить про відсутність будь-яких ризиків, які би виправдовували застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою;
- під час проведення підготовчого судового засідання судом не враховані дані про особу ОСОБА_9 , а саме характеристики, грамоти, які підтверджували факт соціалізації та його авторитету те, що він суворо дотримувався раніше обраного запобіжного заходу, тому сторона захисту просила суд обрати йому більш м`який запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, з метою подальшого працевлаштування ОСОБА_9 . Однак суд не надав оцінку ані аргументам сторони захисту, ані доказам наданим суду, обравши запобіжний захід виходячи лише тяжкості інкримінованого правопорушення.
Посилаючись на викладене, а також на рішення Європейського суду з прав людини захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_7 просять скасувати ухвалу суду 1-ої інстанції в частині обрання запобіжного заходу ОСОБА_9 у вигляді тримання під ватроюскасувати, застосувавши відносно нього запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 та ОСОБА_11 заначив, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною та необґрунтованою з наступних підстав:
- судом 1-ої інстанції, при постановленні ухвали не проаналізований кожний ризик, передбачений ст. 177 КПК України, зазначений прокурором ОСОБА_12 у клопотанні, а саме в ухвалі вказано про ймовірність можливого впливання на свідків та потерпілого у зазначеному провадженні. Проте, прокурором та судом було залишено поза увагою той факт, що потерпілі не знаходяться в м. Рівне, яке знаходиться на дуже значній відстані від м.Одеси Крім того, всі слідчі дії в зазначеному провадженні вже було проведено, що також унеможливлює об`єктивного ставлення до позиції прокурора. Також, за весь час досудового розслідування, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 навіть не намагались спілкуватись з кимось з потерпілих або свідків, в зв`язку з тим, що увесь цей час вони перебували в слідчому ізоляторі;
- поза увагою залишилось те, що ризик, передбачений п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України не може застосовуватись автоматично при наявності у справі свідків та потерпілих, сторона обвинувачення має довести, що існують об`єктивні обставини, що свідчать про таке бажання обвинувачення. Так, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є особами, стабільно адаптованими до сучасного соціуму, не представляють ніякої небезпеки для інших осіб, тому висновок прокурора, з огляду на практику Європейського суду є недоречним.
- судом не враховано те, що ОСОБА_10 неодноразово звертався до лікарів з приводу неврологічних захворювань, що унеможливлює його перебування в умовах слідчого ізолятору. Окрім того, як ОСОБА_10 так і ОСОБА_11 позитивно характеризуються за місцем мешкання;
- суд також прийшов до висновку, що ОСОБА_10 та ОСОБА_11 можуть перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що не відповідає дійсності. Окрім того, 26.03.2020 року адвокатом ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 був направлений адвокатський запит на ім`я начальника ДУ «Одеський слідчий ізолятор» із вимогою повідомити, які заходи вживаються установою щодо організації своєчасного і повного проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, які необхідно здійснити міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади з метою виконання постанови Кабінету Міністрів України № 215 від 16.03.2020 року щодо внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19»;
Посилаючись на викладене, а також на рішення Європейського суду з прав людини захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції про обрання запобіжного заходу ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вигляді тримання під ватрою скасувати, застосувавши відносно них запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які наполягали на задоволенні поданих апеляційних скарг, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти їх задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду № 4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Київського райсуду м. Одеси від 04.02.2020 р. підлягає апеляційному оскарженню.

Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувального акту, на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0000082 за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 у вчинені злочинів, передбачених ч.3 ст. 187, ч.2 ст. 263 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі-Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційних скарг на ухвалу суду від 31.03.2020 р., на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо застосування запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтування підозри або обвинувачення, на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Проте, зважаючи на обставини інкримінованих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 злочинів, колегія суддів приймає до уваги характер таких злочинів, та особи обвинувачених, які відповідно до обвинувального акту обвинувачуються у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину, а також можливої міри покарання, яке може бути їм призначена у разі визнання винним (позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років із конфіскацією майна), колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, зокрема, переховування обвинувачених від суду.

Окрім того, підтвердженням існування зазначеного ризику переховування обвинувачених від суду слугує характеристика особи ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які офіційно не працевлаштовані. Окрім того, ОСОБА_10 є раніше судимою особою за вчинення умисного корисливого злочину, натомість ОСОБА_11 в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості.

Водночас, зважаючи на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не прийнято та на теперішній час докази в зазначеному кримінальному провадженні не досліджені, оскільки провадження лише призначене до судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_10 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливого злочину, існують ризики того, що вони можуть незаконно впливати на потерпілих та свідків у вказаному кримінальному провадженні, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Під час апеляційного розгляду проаналізовані всі доводи як зі сторони захисту, так і зі сторони обвинувачення, практика ЄСПЛ, в тому числі про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинуваченого, але й високі стандарти охорони суспільних прав та інтересів, та потребує від суду більшої суворості в оцінці порушених цінностей суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 на даний час не можливо застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на вищевикладене.

Посилання захисників обвинувачених на наявність постійного місця проживання у ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , міцність соціальних зв`язків, жодним чином не впливають на пом`якшення та характер вчинення інкримінованих їм злочинів, та в даному випадку не можуть бути вирішальними обставини, які б могли вплинути на зміну їм запобіжного заходу на більш м`який.

Щодо доводів апеляційних скарг сторони захисту щодо невмотивованості застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд виходить з наступного.
Під час апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку про недоведеність заявленого ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки ОСОБА_9 раніше не судимий та під час підготовчого провадження не зазначено обставин, з посиланням на конкретні докази, які б підтверджували наявність цього ризику.

Разом з тим, з урахуванням того, що ОСОБА_9 відомий адрес проживання потерпілих, оскільки розбійний напад скоєно з проникненням до їх житла та більшість свідків знайомі з обвинуваченим, апеляційний суд вважає наявним ризик, передбачений п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме те, що ОСОБА_9 перебуваючи на волі може незаконно впливати на потерпілих та свідків.

Водночас, апеляційний суд вважає, не обґрунтованим посилання у клопотанні прокурора на те, що обвинувачений ОСОБА_9 не працевлаштований, підтверджує наявність, ризику того, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню та може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Окрім того, апеляційним судом було встановлено, що з часу застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, на протязі всього часу досудового розслідування, він належним чином виконував покладені на нього процесуальні обов`язки та самостійно, на першу вимогу, з`являвся в судові засідання.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор не зміг обґрунтувати, чому інші більш м`які запобіжні заходи, а ніж тримання під вартою не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, на які він посилався у своєму клопотанні, та не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_9 ..

Та обставинна, що після застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді домашнього арешту він відмовився від своїх визначальних показань не є підставою вважати, що він перешкоджав кримінальному провадженню іншим чином, адже обвинувачений скористався своїми конституційними правами.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) 7064/05 від 01.06.2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що до обвинуваченого ОСОБА_9 може бути застосований запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладанням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Також, сторона захисту просила суд обрати йому більш м`який запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту, з метою подальшого працевлаштування ОСОБА_9 ..
Разом з тим, згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про переведення єдиної державної системи цивільного захисту у режим надзвичайної ситуації» від 25.03.2020 р. № 338-р, з подальшими змінами, з урахуванням поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, висновків Всесвітньої організації охорони здоров`я щодо визнання розповсюдження COVID-19 у країнах світу пандемією, з метою ліквідації наслідків медико-біологічної надзвичайної ситуації природного характеру державного рівня, забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення та відповідно до ст. 14 та ч.2 ст.78 Кодексу цивільного захисту України установити для єдиної державної системи цивільного захисту на всій території України режим надзвичайної ситуації до 12 травня 2020 року.
Окрім того, з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» апеляційний суд вважає, що застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту забезпечить його належну процесуальну поведінку та сприяє захисту його здоров`я.
Враховуючивикладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги сторони захисту в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, а апеляційній скарги захисників в інтересах обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 178, 183, 194, 370, 376, 392, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 31.03.2020 р. по кримінальному провадженню №0000082 від 03.02.2020 року, в частині застосування відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.187, ч.2 ст.263 КК України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави скасувати

Відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 .

Клопотання захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Застосувати відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 263 КК України запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на ОСОБА_9 , виконувати передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до суду;

2) не відлучатися за межі м. Одеси без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця мешкання та місця роботи;

4) утримуватись від спілкування з іншими обвинуваченими, потерпілими у кримінальному провадженні.

Роз`яснити ОСОБА_9 , що в разі невиконання вказаних обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Строк дії ухвали апеляційного суду в частині покладення обов`язків на ОСОБА_9 становить до 31.05.2020 року.

Відповідному відділенню Національної поліції негайно поставити на облік ОСОБА_9 .

Обвинуваченого ОСОБА_9 звільнити з-під варти негайно.

В іншій частині ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 31.03.2020 р. по кримінальному провадженню №0000082 від 03.02.2020 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 263 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4