ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 639/7660/17 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1032/20 Суддя-доповідач ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.15 - ч. 2 ст.186 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2020 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року стосовно ОСОБА_7 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

ВирокомЖовтневого районного суду м.Харкова від 24 січня 2018року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, офіційно не працюючого, який є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз23.10.2014 рокувироком Київського районного суду м. Харкова за ч.2 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 4 років позбавлення волі, 09.10.2017 року звільнений з Софіївської виправної колонії Дніпропетровської області (№45) за відбуттям строку покарання,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.15 - ч.2 ст.186 КК України, з призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Вироком встановлено, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних, корисливих злочинів, останній раз 23.10.2014 року Київським районним судом м. Харкова за ч.2 ст.185 КК України, після звільнення з місць позбавлення волі 09.10.2017 року на шлях виправлення та перевиховання не став, маючи не зняту та не погашену в установленому законом порядку судимість, повторно вчинив злочин проти власності, за наступних обставин.
Так, ОСОБА_7 19.12.2017 року приблизно о 08 годині 45 хвилин, маючи умисел на вчинення крадіжки будь-якого чужого майна, цілеспрямовано прийшов до приміщення дитячого садка № НОМЕР_1 , який розташований за адресою: м. Харків, пров. Болгарський, 10.
Саме в той час ОСОБА_7 , перебуваючи на другому поверсі, в приміщенні коридору дитячого садка, помітив раніше йому незнайому ОСОБА_9 , яка перевдягала свою дитину, залишивши без нагляду, поряд на лавці належну їй жіночу сумку з її вмістом. Оцінивши ситуацію, яка склалася, ОСОБА_7 , вирішив вчинити таємне викрадення майна, а саме: поміченої ним на лавці жіночої сумки, належної ОСОБА_9 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , використовуючи ту обставину, що за його діями ніхто не спостерігає та не може завадити вчиненню крадіжки чужого майна, усвідомлюючи протиправність свого злочинного наміру, передбачаючи його наслідки у вигляді завдання матеріальної шкоди потерпілій, діючи повторно, таємно заволодів вказаною жіночою сумкою, в якій знаходилися грошові кошти в сумі 350 гривень, дисконтні карти у кількості 8 шт., службове посвідчення, видане на ім`я ОСОБА_9 , парасолька та перчатки.
Після цього, ОСОБА_7 , звернувши на свою користь жіночу сумку з її вмістом, почав спускатися по сходах з другого на перший поверх приміщення дитячого садка з тим, щоб зникнути з місця вчинення злочину. При цьому, його протиправні дії були помічені ОСОБА_9 і співробітником Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_10 , який також знаходився на другом поверсі у коридорі дитячого садка, перебуваючи у цивільному одязі, та вони почали вимагати, щоб ОСОБА_7 зупинився.
У свою чергу ОСОБА_7 , бажаючи досягти своєї протиправної, корисливої мети, продовжуючи свої злочинні дії, які переросли з таємного викрадення чужого майна (крадіжки) у відкрите викрадення чужого майна (грабіж), не реагуючи на законні вимоги потерпілої та очевидця, яким є співробітник поліції ОСОБА_10 , продовжив переміщуватися по коридору першого поверху дитячого садка з тим, щоб зникнути з місця скоєння злочину.
Однак, ОСОБА_7 не вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки, його дії були помічені потерпілою та випадковим свідком ОСОБА_10 , який в подальшому затримав його на гарячому до приїду співробітників поліції Новобаварського ВП ГУ НП в Харківській області.

Не погодившись з рішенням районного суду обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року, ухвалити нове рішення, яким призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнити від його відбування з випробуванням. В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилається на те, що судом не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини, а саме те, що він є інвалідом 2 групи; має хронічні захворювання і потребує постійного лікування; на утриманні має цивільну дружину та її неповнолітніх дітей; за місце мешкання скарг від сусідів не має; визнав свою вину і щиро розкаявся, у зв`язку з чим вважає, що призначене покарання є занадто суворим.

Вислухавши доповідь судді; доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали справи, колегія суддів, вважає, що подана апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.
Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що його обтяжують.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме.
Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, є інвалідом ІІ групи за загальним захворюванням, має захворювання гепатит В, С, офіційно неодружений, проживає цивільним шлюбом разом із ОСОБА_11 та її двома неповнолітніми дітьми, за місцем мешкання характеризується задовільно.
Відповідно до ст.66 КК України, судом враховано наявність обставини, що пом`якшує покарання, у виді щирого каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.
Обвинуваченим ОСОБА_7 не наведено в своїй апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання за ч.3 ст.15 - ч.2 ст.186 КК України. Цих обставин також не надано стороною захисту і під час апеляційного розгляду.
З урахуванням зазначеного, суд призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.186 КК України та з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання скоєння ним нових злочинів.
Доводи обвинуваченого про необхідність пом`якшення призначеного покарання та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, з урахуванням даних про його особу, який неодноразово засуджувався, на думку колегії суддів, - є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_7 є суспільно-небезпечною особою і своєю поведінкою не доводить свого виправлення та перевиховання.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.
Враховуючи вищезазначене, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м.Харкова від 24 січня 2018 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді