Житомирський апеляційний суд
Справа №290/910/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 390 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000415 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ліщин Житомирського району Житомирської області, громадянина України, одруженого, не працюючого, раніше неодноразово судимого, останній раз:

- 12 вересня 2012 року Богунським районним судом м. Житомира за ч.2 ст.186, ч.4 ст.70 КК України до восьми років позбавлення волі з конфіскацією майна, згідно ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2016 року за правилами, передбаченими статтею 72 КК України, зараховано в строк позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 22 січня 2012 року по 13 листопада 2012 року, невідбуту частину покарання згідно ухвали Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 28 березня 2017 року на підставі статті 82 КК України замінено на два роки та чотири дні обмеження волі,-

обвинуваченого за ч.1 ст.390, ч.2 ст.185 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не оспорюючи фактичних обставин справи, правильність кваліфікації дій та доведеності його вини просить вирок суду змінити та застосувати до нього ст.69 КК України, пом`якшивши покарання призначене йому судом. Вважає, що вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання з тих підстав, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що призначаючи йому покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття, сприяння розкриттю злочину, а також те, що знаходячись на волі він сам з`явився до Бердичівського виправного центру №108.
Вироком Романівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.390, ч.2 ст.185 КК України та призначено йому покарання:

за ч.1 ст.390 КК України у виді двох років позбавлення волі;

за ч.2 ст.185 КК України у виді трьох років шести місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді трьох років та шести місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ч.1 та ч.3 ст. 71 КК України призначено обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2012 року, виходячи з правил складання покарань, передбачених ч.1 ст. 72 КК України, у виді трьох років та дев`яти місяців позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_7 встановлено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Як встановлено судом та зазначено у вироку, 13 жовтня 2017 року приблизно о 2 годині ОСОБА_7 , перебуваючи в житловому приміщенні, розташованому на контрагентському об`єкті фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 в с.Соболівка Романівського району Житомирської області, згідно умов договору, укладеного між державною установою «Бердичівський виправний центр (№ 108)» та цим підприємцем, повторно таємно викрав 11100,00 грн, які належали ОСОБА_8 .
Одразу після цього, ОСОБА_7 , будучи особою, засудженою до обмеження волі, самовільно залишив вищевказане місце обмеження волі.
Вказаними діями ОСОБА_7 скоїв кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.390, ч.2 ст.185 КК України.
Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У вироку суду зазначено, що на підставі ч.3 ст.349 КПК України за згодою учасників судового провадження, судом першої інстанції було визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким із учасників процесу не оспорювалися. При цьому судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумнівів у добровільності та істинності його позиції не було, йому роз`яснено, що у даному випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
За таких обставин, висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у самовільному залишенні місця обмеження волі, будучи особою, засудженою до обмеження волі та у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 390, ч.2 ст. 185 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.
Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше судимий, за місцем відбування покарання характеризується посередньо.
З урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкцій статей кримінального закону, який передбачає відповідальність за вчинені злочини та дійшов висновку, що призначене покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень.

З наведеними висновками місцевого суду погоджується і колегія суддів.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вказана обставина була врахована судом першої інстанції.
Доводи апелянта про те, що суд не врахував його сприяння розкриттю злочину колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні дані про вказану обставину.
Вказання апелянта на те, що він добровільно з`явився до виправного центру, після скоєння злочинів, не може слугувати підставою для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України.
Так, згідно ст. 69 КК України для призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті або переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті вимагається наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Проте, з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, відповідно ст. 66 КК України, є однією обставиною, що пом`якшує покарання.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів не вбачає підстав для застосування вимог ст. 69 КК України до призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Судом першої інстанції вірно застосовано положення ч.ч.1, 3 ст. 71 КК України та визначено обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Богунського районного суду м. Житомира від 12 вересня 2012 року щодо останнього, виходячи з правил складання покарань, передбачених ч.1 ст. 72 КК України.

На підставі викладеного, вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Романівського районного суду Житомирської області від 22 травня 2018 року, щодо ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим в той самий строк з моменту отримання копії судового рішення.

Судді: