Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/31/20 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2020 року, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників-адвокатів ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

виправданого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальне провадження, зареєстроване в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0000173 за апеляційною скаргою прокурора Олександрівського відділу Знамянської місцевої прокуратури на вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19 червня 2019 року.

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Боярка Лисянського району Черкаської області, українця, громадянина України, освіта середня, який не одружений, не працює, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
-вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.03.2015 року за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185 КК України, на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,
визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за даним вироком, частково приєднано не відбуту частину строку покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.03.2015 року і остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 8 місяців без конфіскації майна.
Зараховано обвинуваченому ОСОБА_9 у строк відбуття покарання, згідно ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України № 838-VІІІ від 26.11.2015 року), строк попереднього ув`язнення з 17.02.2016 року по 19.06.2019 року, з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі, і враховуючи повне фактичне відбуття обвинуваченим призначеного покарання - обмежились відбутим строком покарання та звільнено ОСОБА_9 з-під варти в залі суду негайно.
ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України, і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Вишнівка Компаніївського району Кіровоградської області, українця, громадянина України, освіта середня, який проживає у цивільному шлюбі, має на утриманні одну неповнолітню дитину, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:
- вироком Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 23.05.2011 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України, на підставі ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців;
- вироком Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 12.04.2012 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України, на підставі ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; звільнився з місць позбавлення волі за ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривій Ріг Дніпропетровської області від 30.05.2014 року умовно-достроково на 5 місяців 6 днів, судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена,
визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України та ч. 2 ст. 289 КК України, і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінальних правопорушень.

Долю речових доказів вирішено відповідно ст.100 КПК України.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а саме: незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненим повторно.
Так, 02.02.2016 року приблизно о 21 год., ОСОБА_9 приїхав в смт. Олександрівка Кіровоградської області. У період часу з 01:00 год. до 03 год. 03.02.2016 року, ОСОБА_9 на території двору, прилеглого до будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , виявив автомобіль ВАЗ, моделі 2101, номерний знак НОМЕР_1 , який вирішив у подальшому викрасти.
ОСОБА_9 , переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправність своїх дій, повторно, умисно, таємно, з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, використовуючи канцелярські ножиці, розібрав замок водійських дверцят вказаного автомобіля, сів до салону автомобіля, зірвав рульове колесо з блокування, пошкодивши при цьому запірний механізм рульового колеса, вирвав електричні дроти під рульовим колесом, які замкнув між собою, що призвело до увімкнення запалення двигуна, та таким чином отримав можливість керувати вказаним автомобілем, на якому поїхав в бік м. Кропивницького.
У подальшому він пригадав, що під час розмови з ОСОБА_10 , останній повідомляв, що йому потрібен автомобіль. Тому, поїхавши до м. Кропивницького, а потім до смт. Компаніївка, після розмови з ОСОБА_10 , пригнав автомобіль останньому, за що отримав грошові кошти у сумі 4000 грн.
Таким чином, незаконно заволодівши автомобілем марки ВАЗ, моделі 2101, державний номер НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 23 від 25.02.2016 року може становити 14356,00 грн., який належить ОСОБА_11 , спричинив останньому матеріальних збитків на суму 14 356 грн.

Крім того, згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху та експлуатації транспорту, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України, а саме: у незакінченому замаху на злочин, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Так, 02.02.2016 року о 2 год. 30 хв. ОСОБА_9 , маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, за попередньою змовою групою осіб з особою, матеріали щодо якого виділено в окреме кримінальне провадження, та ОСОБА_10 , з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, таємно, повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, на автомобілі марки «ІЖ», моделі «412 ІЕ», номерний знак НОМЕР_2 , прибули з смт. Компаніївка Кіровоградської області до автомобільної стоянки, що знаходиться на перехресті вул. Леніна та вул. Радянська в смт. Олександрівка Кіровоградської області.
Особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, залишилася у вказаному автомобілі, де чекала на співучасників вчинення кримінального правопорушення, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пішли до двору п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , з метою пошуку автомобіля, який їм можна було б у подальшому викрасти.
На території двору, перед під`їздом № 4 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виявили автомобіль марки ВАЗ, моделі 21061, номерний знак НОМЕР_3 , належний ОСОБА_12 , та вирішили викрасти його.
Розприділивши між собою ролі, ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що своїми діями сприяє вчиненню злочину, став навпроти входу до під`їзду № 4 п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 , та спостерігав за вікнами будинку для того, щоб сторонні особи не помітили їх злочинних дій та не завадили вчиненню кримінального правопорушення, тим самим, своїми умисними протиправними діями створив умови для безперешкодного вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом.
У цей час ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, таємно, умисно, повторно, з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за попередньою змовою групою осіб, використовуючи канцелярські ножиці, які привіз із собою із смт. Компаніївка Кіровоградської області, тим самим заздалегідь підготувавшись до вчинення кримінального правопорушення, спробував зламати замки передніх дверцят вказаного автомобіля, пошкодивши їх при цьому, проте відчинити дверцята автомобіля та проникнути до його салону, з метою подальшого викрадення, не зміг.
Внаслідок причин, які не залежали від волі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , останні не змогли довести до кінця свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, а тому вони залишили місце вчинення кримінального правопорушення.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 289 КК України, а саме у вчиненні незакінченого замаху на злочин, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб та у незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Так, згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_10 інкримінується те, що він 02.02.2016 року о 21 год. 30 хв., маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, за попередньою змовою з особою, матеріали щодо якого виділено в окреме кримінальне провадження та ОСОБА_9 з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, таємно, повторно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортам засобом, на автомобілі марки «ІЖ», моделі «412 ІЕ», номерний знак НОМЕР_2 , прибули з смт. Компаніївка Кіровоградської області до автомобільної стоянки, що знаходиться на перехресті вул. Леніна та вул. Радянська в смт. Олександрівка Кіровоградської області.
Особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, залишилася у вказаному автомобілі, де чекала на співучасників вчинення кримінального правопорушення, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пішли до двору п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , з метою відшукання автомобіля, який їм можна було б в подальшому викрасти.
На території двору, перед під`їздом № 4 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виявили автомобіль марки ВАЗ, моделі 21061, номерний знак НОМЕР_3 , належний ОСОБА_12 , та вирішили викрасти його.
Розприділивши між собою ролі, ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що своїми діями сприяє вчиненню злочину, став навпроти входу до під`їзду № 4 п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_3 та спостерігав за вікнами будинку для того, щоб сторонні особи не помітили їх злочинних дій та не завадили вчиненню кримінального правопорушення, тим самим своїми умисними протиправними діями створивши умови для безперешкодного вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем марки ВАЗ, моделі 21061, номерний знак НОМЕР_3 , належний ОСОБА_12 .
У цей час ОСОБА_9 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, таємно, умисно, повторно, з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, діючи за попередньою змовою групою осіб, використовуючи канцелярські ножиці, які привіз із собою із смт. Компаніївка Кіровоградської області, тим самим заздалегідь підготувавшись до вчинення кримінального правопорушення, спробував зламати замки передніх дверцят вказаного автомобіля, пошкодивши їх при цьому, проте відчинити дверцята автомобіля та проникнути до його салону, з метою подальшого викрадення, не зміг.
Внаслідок причин, які не залежали від волі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , останні не змогли довести до кінця свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, а тому вони залишили місце вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, згідно обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_10 інкримінується те, що він у період часу з 01 год. до 03 год. 03.02.2016 року, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, повторно, за попередньою змовою групою осіб: з особою, матеріали щодо якого виділено в окреме кримінальне провадження та ОСОБА_9 , з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, таємно, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, на автомобілі марки «ІЖ», моделі «412 ІЕ», номерний знак НОМЕР_2 , прибули до автомобільної стоянки, що знаходиться на перехресті вул. Леніна та вул. Радянська в смт. Олександрівка Кіровоградської області, де залишили вказаний автомобіль та, діючи умисно та цілеспрямовано, реалізовуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, до кінця, прибули до території двору, прилеглого до будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де 02.02.2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 приблизно о 22 год. виявили автомобіль ВАЗ, моделі 2101, номерний знак НОМЕР_1 , який вирішили у подальшому викрасти.
Прибувши до території вказаного двору, вони розприділили між собою ролі, після чого ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що своїми діями сприяє вчиненню злочину, став навпроти входу до під`їзду буд. АДРЕСА_3 , а особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, у свою чергу стояв перед під?їздом будинку АДРЕСА_4 , та вони спостерігали за вікнами зазначених будинків для того, щоб сторонні особи не помітили їх злочинних дій та не завадили вчиненню ними кримінального правопорушення, спрямованого на незаконне заволодіння транспортним засобом, тим самим, створивши всі умови для реалізації їх злочинних намірів.
У цей час ОСОБА_9 , переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає, усвідомлюючи протиправність своїх дій, повторно, умисно, таємно, діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих спонукань, переслідуючи мету наживи, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, використовуючи канцелярські ножиці, які привіз із собою з смт. Компаніївка Кіровоградської області, тим самим, заздалегідь підготувавшись до вчинення кримінального правопорушення, зламав замок водійських дверцят вказаного автомобіля, після чого до нього прийшов ОСОБА_10 , який допоміг йому зірвати рульове колесо з блокування, пошкодивши при цьому запірний механізм рульового колеса, що супроводжувалось шумом.
Побоюючись, що їх могли почути мешканці будинку, перед яким знаходився автомобіль ВАЗ 2101, яким вони хотіли незаконно заволодіти, останні відійшли до будинку АДРЕСА_1 по вказаній вулиці, де чекали приблизно 5 хв. Переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає, ОСОБА_9 , доводячи до кінця злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння транспортним засобом, сів до салону автомобіля марки ВАЗ, моделі 2101, номерний знак НОМЕР_1 , вирвав електричні дроти під рульовим колесом, які замкнув між собою, що призвело до увімкнення запалення двигуна, таким чином отримав можливість керувати вказаним автомобілем, на якому поїхав до с. Вишнівка Компаніївського району Кіровоградської області, тим самим, незаконно заволодівши зазначеним вище автомобілем, вартість якого згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 23 від 25.02.2016 року може становити 14356,00 грн., який належить ОСОБА_11 .
У подальшому, 04.02.2016 року, доводячи до кінця свій злочинний умисел, спрямований на незаконне збагачення за рахунок незаконного заволодіння транспортним засобом, особа, матеріали щодо якої виділено в окреме кримінальне провадження, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 викрадений автомобіль розібрали на запчастини, які продали як деталі автомобіля, кузов автомобіля ОСОБА_10 розпиляв на частини, які вони в подальшому, разом, збули як лом чорних металів; отриманими грошовими коштами розпорядилися на власний розсуд, чим завдали потерпілому ОСОБА_11 матеріальних збитків на суму 14356,00 грн.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст.15, ч. 2 ст.289 КК України та виправдано.
ОСОБА_10 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст.15, ч. 2 ст.289 та ч. 2 ст. 289 КК України та виправдано.

В апеляційній скарзі прокурор Олександрівського відділу Знам?янської місцевої прокуратури просив скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 та ч.2 ст.289 КК України за фактом скоєння незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб та незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб та призначити покарання:

- за ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 КК України у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна;

- за ч.2 ст.289 КК України у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_9 покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна. Згідно ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.03.2015, остаточно призначити ОСОБА_9 покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна.

ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст.15, ч.2 ст.289 та ч.2 ст.289 КК України за фактом скоєння незакінченого замаху на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб та незаконного заволодіння транспортним засобом, вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб та призначити покарання:

-за ч. 3 ст. 15, ч.2 ст.289 КК України у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна;

-за ч.2 ст.289 КК України - у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього, належного на праві власності, майна.

Речові докази: аудіоколонку автомобільну «Ріоnееr», антену автомобільну з металу білого кольору та пластику чорного кольору, попільницю автомобільну, пластикову накладку на ручку автомобільних дверцят, гумову накладку синього кольору, 5 металевих деталей, які передані на зберігання до кімнати зберігання речових доказів Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області - знищити.

Свої вимоги обґрунтував тим, що при розгляді кримінального провадження судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_9 , а також потерпілого ОСОБА_11 .
Оскільки ОСОБА_9 добровільно, згідно поданої ним 16.02.2016 року слідчому письмової заяви, під час досудового розслідування кримінального провадження не скориставшись правом на захист, у ході судового розгляду за клопотанням обвинуваченого судом для захисту його прав залучено захисника - адвоката ОСОБА_8 . Не перевіривши повноваження на участь у кримінальному провадженні, судом вказаного захисника допущено до участі у кримінальному провадженні та упродовж усього судового розгляду ним здійснювався захист прав обвинуваченого ОСОБА_9 , у тому числі подавалися клопотання, які розглядалися судом з прийняттям відповідних рішень та долучалися до матеріалів судової справи. Поряд з цим, у матеріалах судової справи відсутні документи, які посвідчують повноваження захисника - адвоката ОСОБА_8 на участь у даному кримінальному провадженні, передбачені ч.1 ст.50 КПК України.

Крім того, 07.12.2018 між обвинуваченим ОСОБА_9 та захисником - адвокатом ОСОБА_13 укладено договір про надання правової допомоги, у відповідності до якого зазначений захисник залучений до участі у кримінальному провадженні. На клопотання сторони обвинувачення судом не було вирішено питання щодо припинення участі у кримінальному провадженні адвоката ОСОБА_8 . Свою відмову суд мотивував відсутністю у діючому законодавстві заборон щодо одночасної участі у кримінальному провадженні для захисту інтересів одного і того ж обвинуваченого двох захисників, одного з яких судом залучено у порядку, що регулює надання безоплатної правової допомоги, чим порушено вимоги п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» уклавши договір з захисником - адвокатом ОСОБА_13 обвинувачений ОСОБА_9 втратив передбачене згаданим законом право на безоплатну правову допомогу у той час як суд, отримавши документи, які підтверджують повноваження захисника - адвоката ОСОБА_13 на участь у кримінальному провадженні, не повідомив про вказаний факт Центр вторинної правової допомоги для вирішення питання про припинення надання безоплатної вторинної правової допомоги захисником, що надавав обвинуваченому ОСОБА_9 юридичні послуги за дорученням Центру. Таким чином, усупереч вимог п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», у період з 07.12.2018 до 24.04.2019, тобто, з дня укладення договору та до дати судового засідання, у якому захисник - адвокат ОСОБА_13 заявив самовідвід, який задоволено судом, захист прав обвинуваченого ОСОБА_9 одночасно здійснювався двома захисниками - адвокатом ОСОБА_8 , залученим у передбаченому кримінальним процесуальним законом порядку, що регулює надання безоплатної правової допомоги, та захисником, що здійснював свої повноваження на підставі договору на платній основі - адвокатом ОСОБА_13 .

Усупереч ч.3 ст.56 КПК України у період з січня 2018 року до 18.12.2018 року включно судом здійснювався розгляд кримінального провадження без участі потерпілого ОСОБА_11 , у той час як суду було достовірно відомо, що потерпілий не був належним чином поінформованим про час і місце судового розгляду, оскільки до суду одна за одною повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та до матеріалів судової справи долучені судові повістки, відправлені в його адресу, про виклик в судове засідання на 07.05.2018, 18.06.2018, 04.07.2018, 16.07.2018, 29.08.2018, 17.09.2018, 03.10.2018, 24.10.2018, 21.11.2018, 17.12.2018, у судових повістках про виклик в судове засідання на 15.01.2018, 12.03.2018, 04.04.2018 відсутні відмітки про їх одержання потерпілим, а у судове засідання, призначене на 28.02.2018, у якому передбачався допит свідків та потерпілих, потерпілі взагалі судовими повістками не викликалися, у зв`язку з чим судом, окрім передбачених ч.3 ст.56 КПК України, суттєво порушено ряд інших процесуальних прав потерпілого, а саме на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням (п.10 ч.1 ст.56 КПК України), оскільки потерпілим ОСОБА_11 першому складу суду було подано позовну заяву про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка відсутня в матеріалах даної судової справи, оскільки 17.12.2018 судом прокурору повернуто обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000044 від 04.02.2016 у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України разом з матеріалами судової справи, у яких знаходилась позовна заява. Таким чином, суд позбавив потерпілого, якому про вказані обставини не було відомо унаслідок того, що він не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду кримінального провадження, права повторного подання до суду позовної заяви та на висловлення думки про те, які докази потрібно дослідити та про порядок їх дослідження (ч.1 ст.349 КПК України).

В матеріалах судової справи мається заява потерпілого ОСОБА_11 , датована 18.12.2018 яка містить відомості про те, що він повідомлений про наступну дату судового розгляду на 21.01.2019; йому повністю відшкодовано матеріальні та моральні збитки та він клопоче про розгляд справи у всіх судових засіданнях без його участі та не заперечує проти проведення всіх процесуальних дій без його участі.

Однак, вказана заява не містить інформації про те, що потерпілий не заперечує проти того, що упродовж практично усього 2018 року судові засідання проводилися без його участі та погоджується з усіма процесуальними діями та рішеннями, що приймалися судом за вказаний період за його відсутності.

При розгляді кримінального провадження судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині безпідставного визнання неналежними та недопустимими доказами показів свідків та ряду письмових доказів, досліджених у судовому засіданні, наданих стороною обвинувачення, унаслідок чого суд дійшов висновку, що під час судового провадження не отримано та не надано безсумнівних доказів, які б свідчили про вчинення ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.2 ст.289 КК України та ч.2 ст.289 КК України та вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.289 КК України, що стало підставою виправдання обвинувачених за вказаними статтями та виключення з обвинувачення щодо останнього кваліфікуючої ознаки кримінального правопорушення, а саме: незаконного заволодіння транспортним засобом, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, вчиненого «за попередньою змовою групою осіб».
Крім того судом взагалі не надано оцінки та не вмотивовано у вироку якими доказами підтверджується вина ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.289 КК України.
Так, умотивовуючи своє рішення, суд визнав недопустимими доказами покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також слідчого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в частині тієї інформації, що їм повідомили ОСОБА_10 , ОСОБА_18 і ОСОБА_9 оскільки вони надали суду показання з чужих слів.

На думку суду, згідно ч.7 ст.97 КПК України - у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , були понятими під час проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_9 та ОСОБА_18 16.02.2016, та надали суду покази щодо місця, часу та обставин проведення вказаних слідчих дій. З показів свідків вбачається, що вказані слідчі дії проводилися у відповідності до вимог кримінального процесуального кодексу України, покази ОСОБА_9 та ОСОБА_18 щодо місця, часу, обстановки, обставин, та інших подій вчинених кримінальних правопорушень працівникам правоохоронного органу надавалися вільно, без будь-якого фізичного чи психічного примусу. Учасникам слідчої дії роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки. Протоколи за результатами слідчих експериментів слідчим складалися на місці їх проведення, зі змістом протоколів вони ознайомилися у повному обсязі та інформація, що міститься у них, відповідає дійсним показам ОСОБА_18 та ОСОБА_9 , без будь-яких спотворень чи перекручувань. У ході проведення слідчого експерименту обоє розповідали про вчинення кримінальних правопорушень утрьох, за попередньою змовою.

Показання вказаних свідків суд визнав недопустимими доказами, як показання з чужих слів, керуючись ч.7 ст.97 КПК України.

З огляду на викладене, визнаючи недопустимими доказами покази свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , суд допустив порушення ч.7 ст.223 КПК України.

Свідки ОСОБА_16 - слідчий у кримінальному провадженні, а також ОСОБА_17 , який за дорученням слідчого приймав участь у розкритті злочинів, перебуваючи на той час на посаді старшого інспектора з технічного нагляду відділення ДАІ з обслуговування Олександрівського району допитані у суді та надали інформацію щодо осіб, причетних до вчинення кримінальних правопорушень, які є предметом судового розгляду, тобто для підтвердження або спростування наявності достатніх та обгрунтованих приводів та підстав для обвинувачення ОСОБА_10 і ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15, ч.2 ст.289 та ч.2 ст.289 КК України.

Будучи допитаними в суді, як слідчий ОСОБА_16 , так і ОСОБА_17 не розкривали суду зміст пояснень, наданих ОСОБА_9 та ОСОБА_18 під час досудового розслідування, щодо дати, часу, місця, способу, мотивів, мети та інших обставин вчинених ними злочинів, тобто не надавали показання з чужих слів, тому в даному випадку щодо наданих ними показів не може бути застосовано положення ч,7 ст.97 КПК України.

Також суд визнав недопустимим доказом пояснення свідка ОСОБА_17 в частині зняття інформації з електронних інформаційних систем - відеокамер по шляху руху автомобіля. Вказана інформація для її використання в якості доказу, на думку суду, мала бути оформлена належним чином відповідно до положень КПК України (ухвала слідчого судді або дозвіл власника на зняття інформації, доручення інспектору про проведення розшукових дій, тимчасовий доступ з копіюванням до інформаційної системи або вилучення відеозаписів і т.д.), що зроблено не було.

Обґрунтування суду про недопустимість доказів в частині пояснення свідка ОСОБА_17 щодо зняття інформації з електронних інформаційних систем не відповідають чинному кримінально-процесуальному законодавству України, тому суд безпідставно погодився з клопотанням захисника про визнання даної інформації неналежним доказом у зв`язку з порушенням процедури отримання доказів.

Не потребує дозволу слідчого судді здобуття відомостей з електронних інформаційних систем або її частини, доступ до яких не обмежується її власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_19 , а також з матеріалів кримінального провадження, негласні слідчі (розшукові) дії у ході здійснення досудового розслідування вказаних кримінальних правопорушень не ініціювалися та не проводилися, про що, відповідно, у ході судового розгляду кримінального провадження наголошувалося також прокурором.

Перегляд (огляд) відеокамер зовнішнього спостереження, у тому числі зафіксованих на будівлі ГУНП в Кіровоградській області, здійснювався ОСОБА_19 у рамках проведення звичайних слідчих (розшукових) дій, за дорученням слідчого, з добровільної згоди їх власників, володільців та утримувачів з метою отримання інформації, що має значення для кримінального провадження. За результатами перегляду відеозаписів фіксація відомостей, що містяться у них, а також їх вилучення не відбувалося.

Мотивуючи рішення про визнання недопустимими доказами покази ОСОБА_19 в цій частині суд мав на увазі положення Глави 21 КПК України, якою регламентується порядок та підстави проведення негласних слідчих (розшукових) дій, які не поширюються на порядок та підстави проведення слідчих (розшукових) дій, регламентованих Главою 20 КПК України, які й було проведено в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, допустивши тим самим невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Також суд визнав неналежним та недопустимим доказом покази свідка ОСОБА_20 , який повідомив суду, що в ніч з 2 на 3 лютого 2016 року після 01-00 год. повертався додому через «німецькі» будинки, розташовані по вул. Незалежності України (колишня вул. Леніна) від брата ОСОБА_21 , який проживає по АДРЕСА_5 , у якого допізна ремонтував комп`ютер. Біля вказаних будинків розміщена стоянка автомобілів. Йдучи повз двір зазначених будинків присвічував дорогу ліхтариком та помітив, що біля автомобіля синього кольору моделі «Жигулі-копійка», що стояв напроти крайнього під`їзду, знаходилося двоє хлопців і щось колупали у передніх водійських дверцятах металевим предметом.

Призупинившись, присвітив в їх бік ліхтариком, що дало змогу їх добре роздивитися, крім того, має добру пам`ять на обличчя. Запитав, чи не потрібна їм допомога та чи не крадуть вони часом автомобіль, останні відповіли, що у них все добре і що автомобіль їхній, після чого пішов далі. Відповідав хлопець, що стояв біля автомобіля, при цьому розігнувся та повернувся в його сторону. Він був молодий, років двадцяти, невисокого зросту та з-під шапки у нього виглядало світле волосся. Інший був чорнявий, вищий зростом та старший віком, приблизно до 28 років або так виглядав. У нього було дуже худорляве обличчя з запалими щоками. Третій хлопець стояв на доріжці, якою він проходив, невисокого зросту, худорлявий, з густими чорними бровами, схожий на вірмена чи цигана. Він проходив метрів за два від вказаного автомобіля. Ніч була не дуже темна, з вікон будинку також падало світло. Він чітко бачив двох хлопців біля автомобіля, один з яких біля водійських дверцят намагався металевим предметом, схожим на викрутку, відкрити замок. Через декілька днів дізнався, що в ту ніч. коли він проходив повз двір «німецьких» будинків, з двору було викрадено автомобіль «Жигулі-копійка». Вказану подію добре запам`ятав, оскільки за 2 місяці до цього було здійснено замах на крадіжку його власного автомобіля «Жигулі-2101», який він залишив на ніч напроти під`їзду житлового будинку, в якому проживає та знайомий, проходячи повз двір, помітив, як невідомі виштовхують з двору його авто, про що повідомив йому і це завадило скоєнню злочину. З приводу сказаного в 2016 році не давав покази працівникам поліції.

Вказані покази свідка ОСОБА_20 визнані судом недопустимими з наступних підстав. Про існування даного свідка стороні обвинувачення стало відомо під час розгляду провадження в суді, після спливу трьох років від події злочинів. Як повідомив даний свідок, його було встановлено на його роботі при опитуванні працівниками поліції щодо подій, які відбулися в лютому 2016 року, а саме : щодо викрадення транспортного засобу біля «німецьких» домів.

Таким чином, з показань даного свідка встановлено, що під час знаходження даного кримінального провадження на розгляді у суді, тобто після направлення обвинувального акту до суду, органом досудового розслідування продовжували здійснюватися слідчі дії у даному кримінальному провадженні. Належних та допустимих доказів того, що свідок ОСОБА_20 встановлений при розслідуванні іншого кримінального провадження сторона обвинувачення суду не надала. Таким чином, встановлення вказаного свідка відбулося у непередбачений законом спосіб.

Отже, суд дійшов висновку, що свідчення свідка ОСОБА_20 не доводять поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_10 у викраденні та замаху на викрадення автомобіля, ОСОБА_9 у замаху на викрадення автомобіля.

Вказані висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки прокурором в судовому засіданні 04.02.2019 стороні захисту у порядку ч.11 ст.290 КПК України відкрито рапорт оперуповноваженого СКП Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_22 , з якого вбачається, що на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні №0000457 від 17.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за фактом вчинення розбійного нападу на сім`ю ОСОБА_23 , ним здійснювались оперативно-розшукові заходи з метою встановлення очевидців скоєного злочину та осіб, причетних до його вчинення, а саме: допит мешканців вул. Раєвського в смт. Олександрівна Кіровоградської області, у тому числі допит працівників асфальто-бетонного заводу Олександрівської філії «Райавтодор».

Під час проведення вказаних оперативно-розшукових заходів до нього підійшов оператор АБЗ ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Стара Осота, мешканець АДРЕСА_6 та поцікавився, чи вже закінчився розгляд справи щодо осіб, які на початку лютого 2016 року викрали автомобіль у дворі п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться біля приміщення податкової інспекції в смт. Олександрівка по вул. Незалежності України. Він запитав, чому ОСОБА_20 цікавиться цією інформацією, на що останній повідомив, що в перших числах лютого 2016 року пізно уночі повертався з гостей додому через територію дворів «німецьких» житлових будинків, тобто двох п`ятиповерхових житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 одразу за будівлею податкової інспекції, збоку якої розташована стоянка автівок, присвічуючи дорогу ліхтариком.

У дворі напроти під`їздів, де знаходяться місця для стоянки автомобілів мешканців будинку побачив трьох невідомих йому молодих чоловіків. При цьому один з них, середнього зросту, білявий, на вид років двадцяти, чимсь схожим на викрутку ковирявся у передніх дверцятах автомобіля «Жигулі» темно-синього кольору, другий, чорнявий, високий і старший на вигляд, стояв поруч з ним, а ще один, невисокий, худорлявий, схожий на цигана, стояв напроти під`їзду і дивився на вікна.

ОСОБА_20 подумав, чи не крадуть хлопці чужого автомобіля, а може унаслідок якоїсь поломки не можуть завести авто і потребують допомоги, тому підійшов до них, присвітив їх обличчя ліхтариком, запитав чи все у них у порядку, на що останні відповіли, що все добре. Він пожартував, чи не крадуть вони чуже авто, на що білявий хлопець сказав, що це авто їхнє. Обличчя добре запам`ятав, оскільки підсвічував ліхтарем, хотів добре роздивитися, бо думав, може то якісь його друзі або знайомі, тому може пізнати вказаних осіб.

Через деякий час дізнався, що саме в ту ніч з двору багатоповерхового житлового будинку, через який він проходив, було викрадене авто, що викрадачів знайдено і вони не місцеві. Про вказану подію до територіального відділення поліції не звертався, так як не є власником викраденого автомобіля та не допитувався слідчим у ході досудового розслідування в якості свідка, так як до поліції його не викликали.

Повний текст вказаного рапорту прокурором озвучено в судовому засіданні та надано суду для долучення до матеріалів кримінального провадження в якості доказу як документ, що підтверджує обставини та факт встановлення можливого очевидця кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням транспортного засобу, належного потерпілому ОСОБА_11 .

Усупереч п.1 ч.3 ст.374 КПК України, яким передбачено, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, суд у вироці не навів жодних обґрунтувань, якими б умотивував причини визнання рапорту оперуповноваженого СКП Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_22 неналежним чи недопустимим доказом.

Натомість попри те, що стороною обвинувачення суду надано доказ того, що свідок ОСОБА_20 встановлений у передбачений законом спосіб, при здійсненні досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні, в якому його і було допитано як свідка, що також посвідчує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 після направлення до суду обвинувального акту не продовжувалося, вирок суду навіть не містить жодних згадувань про вказаний рапорт.

Крім того, суд визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2019 року. В обґрунтування підстав для визнання вказаних доказів недопустимими суд зазначив, що для впізнання свідку ОСОБА_20 повинні були пред`являтися саме обвинувачені, а не їх фотознімки.

Як встановлено, перед проведенням вказаної вище слідчої дії, свідок ОСОБА_20 допитувався у судовому засіданні і під час його допиту останній бачив (міг бачити) обвинувачених, тобто осіб, які повинні були бути пред`явлені йому для впізнання.

Судом у вироку наведено припущення, а саме: про те, що свідок ОСОБА_20 у ході свого допиту у судовому засіданні бачив (міг бачити) обвинувачених, тобто осіб, які повинні були бути пред`явлені йому для впізнання, що також не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2019 чітко вказано, що свідок не бачив в судовому засіданні обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 . Об`єктивно ОСОБА_20 не бачив і не міг бачити обвинувачених, оскільки обидва тримаються під вартою та під час допиту свідка знаходились у спеціально відведеному для таких осіб місці, розташованому під стіною поза зоною його видимості, крім того свідок під час допиту увесь час стояв до них спиною.

Крім того, безпосередньою причиною та передумовою визнання вказаних доказів недопустимими є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції під час допиту свідка ОСОБА_20 .

Після допиту в судовому засіданні свідка ОСОБА_20 , який не допитувався в ході досудового розслідування та про існування якого стало відомо у ході судового розгляду справи, що зокрема, відображено також і у вироку суду, та який детально розповів про вищенаведені обставини, за яких він бачив трьох осіб поблизу транспортного засобу - автомобіля моделі «Жигулі-копійка» синього кольору, схожого на той, незаконне заволодіння яким відбулося на початку лютого 2016 року за обставин, зазначених в обвинувальному акті, а також детально описав зовнішні ознаки та риси обличчя зазначених осіб, з метою встановлення належності його показів, у відповідності до вимог ч.3 ст.355 КПК України, стороною обвинувачення йому було запропоновано зазначити, чи маються в залі суду особи, про яких він розповідав та чи може він їх впізнати. Однак, провести безпосереднє впізнання в залі суду не представилось можливим, так як сторона захисту заперечила проти цього, мотивуючи тим, що пізнання є окремою слідчою дією, а досудове розслідування завершено та суд прийняв вказане заперечення.

Таким чином, крім порушення вимог ст.355 КПК України, судом не дотримано положення ч. ч.1,6 ст.22 КПК України.

Враховуючи позицію суду, для перевірки показань свідка ОСОБА_20 та встановлення їх допустимості стороною обвинувачення було заявлено клопотання про проведення впізнання, яке задоволено ухвалою суду від 24.04.2019 року. Відповідно, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2019 за участю вказаного свідка судом у подальшому визнано неналежними та недопустимими доказами, так як обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , очевидно боячись бути впізнаними, за рекомендацією захисників, відмовилися від проведення впізнання з їх участю.

Крім того, слідчий експеримент, під час якого ОСОБА_9 вказував про те, що кримінальні правопорушення разом з ним вчиняли ОСОБА_10 і ОСОБА_18 , що зафіксовано в протоколі слідчого експерименту, суд не взяв до уваги як недопустимий доказ.

Нормами діючого КПК України передбачено безпосередній допит особи у судовому засіданні, а протокол слідчого експерименту (оскільки там також містяться покази особи) до уваги як доказ не приймається.

Крім того, даний доказ отриманий внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, виходячи з того, що при проведенні даної слідчої дії ОСОБА_9 був підданий насиллю, оскільки не будучи затриманим в порядку, встановленому законом, до застосування до нього запобіжного заходу на підставі ухвали слідчого судді, під час проведення слідчої дії був закутим у кайданки, не мав захисника.

У зв`язку з цим суд визнав, що на початковому етапі досудового слідства положення ОСОБА_9 було вразливим і, враховуючи його позицію під час судового розгляду, на думку суду, слідчому необхідно було більш ретельно роз`яснити право обвинуваченого на захисника та наслідки такої відмови, а заяву про відмову від захисника не прийняв до уваги, так як на той час обвинувачений не міг передбачати наслідки такої відмови та перебував фактично під впливом працівників правоохоронних органів.

Тому, враховуючи наведене, суд не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо процедури проведення даної слідчої дії та її законності.

Протокол проведення слідчого експерименту є допустимим доказом оскільки, у відповідності до ст.240 КПК України, законодавець визнав слідчий експеримент офіційною слідчою дією, яку має право проводити слідчий, прокурор з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Таким чином, не зважаючи на те, що у протоколі проведення слідчого експерименту передбачається наявність відомостей, наданих слідчому, прокурору під час здійснення ними досудового розслідування, він визнаний процесуальним джерелом доказів у відповідності до ст. ст.84, 240 КПК України, а тому відомості, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 16.02.2016 за участю ОСОБА_9 є допустимим доказом.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_9 написав заяву про відмову від захисника під тиском працівників правоохоронних органів судом не здобуто.

У ході судового засідання 17.02.2016, вирішувалося питання про обрання ОСОБА_9 запобіжного заходу слідчим суддею Олександрівського районного суду роз`яснено його право на правову допомогу захисника, у тому числі на використання послуг захисника за дорученням Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, однак останній від послуг захисника відмовився та не повідомив суду будь-якої інформації про порушення працівниками правоохоронних органів його прав, у тому числі права на захист.

Упродовж досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження до Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області та Олександрівського відділу Знам`янської місцевої прокуратури від ОСОБА_9 та його захисника, залученого судом у ході судового розгляду провадження, жодної заяви щодо порушення права ОСОБА_9 на захист у ході досудового розслідування, вчинення щодо нього фізичного чи психологічного тиску працівниками територіального відділення поліції не надійшло.

Ні обвинуваченим ОСОБА_9 , ні його захисником не оскаржено постанову від 12.06.2017 року про закриття кримінального провадження №0000002, розпочатого 10.01.2017 року на підставі ухвали Олександрівського районного суду за його заявою за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, у відповідності до якої кримінальне провадження закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діях працівників поліції Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області складу кримінального правопорушення, пов`язаного з вчиненням щодо обвинуваченого психологічного та фізичного тиску під час досудового розслідування з метою отримання зізнавальних показів.

У ході судового розгляду не встановлено даних, які б свідчили про наявність у ОСОБА_9 будь-яких захворювань чи психічних розладів, які б завадили йому розумно передбачати наслідки своїх дій, пов`язаних з відмовою від захисника у ході провадження досудового розслідування кримінального провадження. Згідно вироку суду, ОСОБА_24 на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Жодних документів, які б свідчили про наявність у нього певних захворювань чи розладів, унаслідок яких він не міг розумно передбачати наслідки своїх дій, відмовляючись під час досудового розслідування від захисника, матеріали кримінального провадження не містять та у свою чергу стороною захисту суду не надавались.

Саме ОСОБА_9 та ОСОБА_18 при провадженні досудового розслідування кримінального провадження добровільно повідомили слідчим органу досудового розслідування обставини вчинених кримінальних правопорушень та причетність до їх скоєння ОСОБА_10 . Зміна показів ОСОБА_9 у ході судового розгляду справи пов`язана з намаганням допомогти товаришу - ОСОБА_10 уникнути кримінальної відповідальності. ОСОБА_10 , будучи старшим за віком та особою, раніше неодноразово судимою за вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі до реального позбавлення волі, мав реальну можливість чинити психологічний тиск на ОСОБА_9 , особливо після обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що призвело до їх спільного тримання в ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор».

Суд визнав недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 16.02.2016 за участю підозрюваного ОСОБА_9 унаслідок порушення його права на захист працівниками правоохоронних органів, під впливом яких він перебував.

Разом з тим, одночасно у мотивувальній частині вироку суд констатував факт відсутності впливу на ОСОБА_9 з боку працівників поліції у виді психологічного та фізичного тиску під час досудового розслідування. Так, згідно висновків суду, такі твердження обвинуваченого не підтвердилися під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №00000002 від 10.01.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, за наслідками розслідування якого винесено постанову про закриття кримінального провадження від 12.07.2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності в діях працівників поліції Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області складу кримінального правопорушення.

Попри те, що висновки, викладені у постанові від 12.07.2017 про закриття кримінального провадження № 00000002 суперечать попереднім висновкам суду про перебування ОСОБА_9 під впливом працівників правоохоронних органів під час провадження досудового розслідування кримінального провадження, усупереч ч.3 ст.374 КПК України, судом вказаний доказ не відкинуто як неналежний чи недопустимий доказ відсутності порушень прав обвинуваченого з боку працівників Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області.

У судовому засіданні, яке відбулося 24.04.2019 стороною обвинувачення у порядку ч.11 ст.290 КПК України стороні захисту відкрито та надано суду як докази додаткові матеріали, отримані у ході судового розгляду кримінального провадження, а саме: обвинувальний акт від 26.03.2019 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.04.2016 року за № 0000160 за ч.2 ст.289 КК України, згідно якого ОСОБА_18 обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а саме: незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ; угоду про визнання винуватості від 02.04.2019, укладену між прокурором Олександрівського відділу Знам`янської місцевої прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_25 та підозрюваним ОСОБА_18 , за участю захисника ОСОБА_13 у кримінальному провадженню № 0000160 від 07.04.2016 за ч.2 ст.289 КК України, у відповідності до якої підозрюваний беззаперечно визнав вину та підтвердив факт вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення у співучасті з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ; вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 2 квітня 2019 року, укладену у кримінальному провадженні № 1-кп/389/112/19 (єдиний унікальний номер 397/542/19), відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160, між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_26 , в присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_13 та ОСОБА_18 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України і призначено йому узгоджене угодою про визнання винуватості покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. та стягнуто на користь держави понесені процесуальні витрати в сумі 491 грн. 04 коп.

При формулюванні мотивів прийняття вказаного рішення судом не взято до уваги той факт, що згідно обвинувального акту, складеного в даному кримінальному провадженні, кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч.2 ст.289 КК України, вчинене за попередньою змовою групою осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_18 і ОСОБА_10 .

На підставі ч.2 ст.21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

У мотивувальній частині вироку Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 зазначено обставини вчиненого ОСОБА_18 кримінального правопорушення, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, які повністю (дата, місце, час, спосіб, об`єкт злочинного посягання, прізвище потерпілого тощо) відповідає обставинам, зазначеним у обвинувальному акті стосовно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Висновки суду щодо нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_11 в частині відшкодування йому моральної та матеріальної шкоди саме обвинуваченим ОСОБА_9 , за його кошти або на його прохання, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та ґрунтуються тільки на показах обвинуваченого, які спростовуються іншими матеріалами кримінального провадження та показами свідків.

Так, під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 заявив, що на його прохання матеріальну та моральну шкоду потерпілому ОСОБА_11 відшкодувала мати ОСОБА_18 . Разом з тим, ні він, ні його захисники не надали та не клопотали про долучення до матеріалів судової справи документів, які підтверджують факт відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди та не скористалися правом заявити клопотання про виклик та допит в суді матері ОСОБА_18 , яка б підтвердила покази, надані ОСОБА_9 , щодо відшкодування шкоди.

Натомість саме прокурор за власною ініціативою, з метою спростування показів ОСОБА_9 , надав суду нотаріально посвідчену копію заяви ОСОБА_11 про те, що грошові кошти в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди ним отримано саме від ОСОБА_18 , а не від його матері, яка не містить будь-яких відомостей про те, що вказані кошти сплачено на прохання або за грошові кошти ОСОБА_9 . Вказану заяву долучено до матеріалів кримінального провадження № 0000160 відносно ОСОБА_18 , обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України, що підтверджено також показами свідка ОСОБА_16 , які не визнано судом неналежними та недопустимими в цій частині.

Поряд з цим, фактично визнавши, що матеріальні та моральні збитки потерпілому ОСОБА_11 добровільно відшкодовано ОСОБА_9 та що він щиросердо зізнався у одноособовому вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та тим самим виключивши з обвинувачення кваліфікуючу ознаку «за попередньою змовою групою осіб», усупереч згаданих вимог, у мотивувальній частині вироку судом не наведено жодних обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , натомість зазначено, що таких обставин не встановлено, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, встановленим судом згідно попереднього тексту вироку.

Суд першої інстанції допустив невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, оцінюючи покази потерпілого ОСОБА_12 та поставивши їх під сумнів, тим самим фактично визнаючи неналежними з підстав не встановлення будь-якого зв`язку між фактичним незаконним заволодінням автомобіля потерпілого ОСОБА_11 та замахом на незаконне заволодіння автомобіля потерпілого ОСОБА_12 . Крім того, згідно вироку, потерпілий із заявою про замах на викрадення автомобіля, який перебував у його користуванні звернувся до органів поліції не відразу після його виявлення, а лише 14.03.2016 року (більше як через місяць), при цьому про подію вказував, яка відбулася з 01.02.2016 року на 02.02.2016 року.

Щодо зазначеної дати вчиненого кримінального правопорушення - в ніч з 1 на 2 лютого 2016 року, свідок ОСОБА_12 міг допустити помилку, пов`язану з тим, що з дати вчинення кримінального правопорушення до дати подання заяви до органу поліції пройшов певний проміжок часу.

Суд, допустивши істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, визнав належним доказом покази свідка захисту ОСОБА_27 , з яких вбачається, що 02.02.2016 року її брат ОСОБА_18 приїхав до неї близько 22-00 год., щоб допомогти перевезти речі на іншу квартиру, хоч повинен був приїхати раніше та повідомив, що затримався, так як відвозив ОСОБА_9 до смт. Олександрівка. Брат заночував у неї та поїхав вранці.

Під час допиту свідок ОСОБА_18 не зазначила дату події, щодо якої надавала покази, однак захисник обвинуваченого ОСОБА_9 . ОСОБА_13 , ставлячи їй запитання, сказав дослівно фразу: «Так що Ви сказали, відбулося 2 лютого 2016 року?», таким чином фактично нівелювавши суть показів даного свідка, так як у ході прямого допиту особисто назвав потрібну захисту дату події.

Судом не взято до уваги той факт, що свідок ОСОБА_27 є особою, зацікавленою у результатах розгляду даного кримінального провадження, оскільки є рідною сестрою ОСОБА_18 , матеріали щодо якого виділено в окреме провадження з даного кримінального провадження. Крім того, покази цього свідка не узгоджуються з позицією брата, яким 02.04.2019 укладено угоду про визнання винуватості з прокурором, у якій він беззастережно визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, а саме: незаконного заволодіння транспортним засобом, належним потерпілому ОСОБА_11 , вчиненому за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , та яку 23.04.2019 затверджено Знам`янським міськрайонним судом з призначенням узгодженого сторонами угоди покарання. Документи, що підтверджують цей факт - обвинувальний акт від 26.03.2019 стосовно ОСОБА_18 обвинуваченого за ч.2 ст.289 КК України у кримінальному провадженні № 0000160, матеріали якого виділені з даного кримінального провадження, угоду про визнання винуватості від 02.04.2019 року, вирок Знам`янського міськрайонного суду від 23.04.2019 року в якості доказів надано суду стороною обвинувачення. Таким чином, висновки суду щодо належності показів свідка ОСОБА_27 крім вищезазначеного не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказала, що судом досліджувалися письмові докази, які долучені до матеріалів кримінального провадження стороною обвинувачення, за клопотанням сторони захисту, які у подальшому остання ставила під сумнів, а деякі з них просила визнати недопустимими, зокрема серед них заява ОСОБА_28 , в якій він надавав добровільно згоду на огляд працівниками поліції його домоволодіння; заява ОСОБА_9 від 16.02.2016 року, згідно якої він вину визнав повністю та від участі захисника відмовився; ряд інших доказів.

Враховуючи що такі докази, у відповідності до ст.290 КПК України, стороною обвинувачення, якою вони долучені до матеріалів провадження, не відкривалися, тобто сторона обвинувачення не посилалася на них, як докази у кримінальному провадженні, суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо їх належності та допустимості, оскільки не посилався на них у вироку, як на докази, відкриті та досліджені за клопотанням сторони обвинувачення, а остання у свою чергу, не клопотала перед судом про визнання їх не належними та не допустимими.
Вказані висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, так як стороною обвинувачення вищезгадані заяви ОСОБА_28 та ОСОБА_9 відкривалися, тобто сторона обвинувачення посилалася на них, як докази у кримінальному провадженні, що підтверджується записом судового засідання, зробленого за допомогою технічного засобу від 03.10.2018 року.

Більше того, стверджуючи наведене, суд фактично визнав, що не має можливості визнати вказані заяви неналежними або недопустимими доказами, зокрема заяву ОСОБА_9 від 16.02.2016 року про відмову від захисника. Таким чином, враховуючи вказане обґрунтування, не зрозумілою та суперечливою є попередня позиція суду в частині мотивів визнання недопустимим доказом слідчого експерименту від 16.02.2016 року за участю підозрюваного ОСОБА_9 з підстав порушення його права на захист під час проведення органом досудового розслідування зазначеної слідчої дії, де суд не взяв до уваги його заяву від 16.02.2016 року про відмову від захисника як недопустиму.
У мотивувальній частині вироку суд не зазначив конкретно, які з перелічених судом у вироку та відкритих стороною обвинувачення доказів на думку суду, взагалі не мають значення для доказування у даному кримінальному провадженні, оскільки є процесуальними документами та з цих підстав відкидаються судом.

Вказала, що у кримінальному провадженні проведено судово-автотоварознавчу експертизу № 23 від 25.02.2016, документально підтверджені витрати за проведення якої складають 491 грн. 04 коп.

Не зважаючи на те, що ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.289, ч.1 ст.71 КК України до покарання у виді 6 років 8 місяців позбавлення волі без конфіскації майна, у резолютивній частині вироку на нього не покладено відшкодування зазначених процесуальних витрат. Згідно мотивувальної частини вироку, під час досудового розслідування у даному кримінальному провадженні проведено одну судову автотоварознавчу експертизу №23 від 25 лютого 2016 року, вартість якої становить 491 грн. 04 коп.

Як зазначалось вище, вироком Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року стягнуто з ОСОБА_18 на користь держави процесуальні витрати в сумі 491 грн. 04 коп., тобто судові витрати стягнуто за проведення однієї і тієї ж самої експертизи, оскільки матеріали відносно ОСОБА_18 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виділялися в окремі провадження. Тому, враховуючи, що зазначений вирок визнається судом неналежним доказом лише в частині доведення винуватості ОСОБА_10 та в частині дій обвинуваченого ОСОБА_9 , як за попередньою змовою групою осіб, суд не вбачає підстав для стягнення з ОСОБА_9 повторно судових витрат, які вже стягнуто з ОСОБА_18 даним вироком та останнім сплачено.

Зазначила, що попередньо у мотивувальній частині вироку суд визнав вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року неналежним доказом без будь-яких застережень, тобто повністю. Слідуючи попередній мотивації суду, вказаний вирок не є доказом вчинення ОСОБА_9 незаконного заволодіння транспортним засобом, належним потерпілому ОСОБА_11 за попередньою змовою групою осіб. У такому разі у суду немає підстав вважати, що ОСОБА_18 скоїв кримінальне правопорушення, за вчинення якого засуджений даним вироком, за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 , а тому слід вважати, що на нього покладено судові витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи, яка стосується одноособово вчиненого ним іншого кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням транспортним засобом. А тому, оскільки згідно вироку суду стороною обвинувачення доведено лише факт одноособового вчинення ОСОБА_9 незаконного заволодіння транспортним засобом, то у такому випадку на нього вироком суду повинен бути покладений обов`язок щодо відшкодування процесуальних витрат. Вирок містить твердження про те, що ОСОБА_18 відшкодовано процесуальні витрати за проведення вищезгаданої експертизи за відсутності будь-яких документальних доказів, так як жодною стороною кримінального провадження суду не надано відповідний платіжний документ або його копію, яка б підтверджувала вказаний факт.

Стороною обвинувачення у судовому засіданні 24.04.2019 року стороні захисту відкрито та суду надано докази вчинення кримінальних правопорушень, у яких обвинувачуються ОСОБА_9 і ОСОБА_10 за попередньою змовою групою осіб, серед яких вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 02.04.2019, укладену між прокурором та ОСОБА_18 .. Оскільки вказані документи в якості доказів було прийнято судом та не повернуто прокуророві, у тому числі для забезпечення законності вирішення судом питання щодо розподілу процесуальних витрат, у судовому засіданні, яке відбулося 19.06.2019 прокурором заявлено клопотання про відновлення з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами з метою долучення до матеріалів кримінального провадження вироку Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року з відміткою про набрання ним законної сили, оскільки дійсно, процесуальні витрати за проведення однієї і тієї ж судової експертизи згідно цього вироку, покладено на ОСОБА_18 , вирок не оскаржувався сторонами, тому не було необхідності для стягнення з інших обвинувачених повторно одних і тих самих судових витрат. Факт покладення одних і тих же процесуальних витрат на іншу особу, у даному випадку - ОСОБА_18 може бути підтверджений тільки рішенням суду, яке набрало законної сили. На день, коли відбулися судові дебати - 22.05.2019 року згаданий вирок ще не набрав законної сили, тому сторона обвинувачення не мала можливості долучити його до матеріалів провадження раніше.

У судовому засіданні 22.05.2019 року суд постановив рішення про закінчення з`ясування обставин кримінального провадження та перевірки їх доказами і перейшов до судових дебатів, які вважаються завершеними. На час заявлення стороною обвинувачення згаданого клопотання судові дебати не було завершено. Вивченням журналу судового засідання від 22.05.2019 вбачається, що дійсно відбулися судові дебати, у ході яких заслухано промови прокурора, обвинувачених, захисників, після чого головуючим суддею оголошено перерву у судовому засіданні у зв`язку з закінченням робочого часу до 19.06.2019. Жодних відміток про те, що судові дебати вважаються закінченими журнал судових засідань не містить. А тому всупереч вимог ч.6 ст.22 КПК України, судом безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора, чим створено перешкоду у реалізації стороною обвинувачення процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що призвело до того, що висновок суду про покладення процесуальних витрат у даному кримінальному провадженню на іншу особу, а саме: ОСОБА_18 та їх відшкодування останнім є не документально підтвердженим фактом, який ґрунтується на доказах, а припущенням суду.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, усупереч вимог ч.6 ст.22 КПК України, при оцінці доказів допустив упередженість, безпідставно визнавши докази, надані стороною обвинувачення неналежними та недопустимими.

Докази, надані стороною обвинувачення, судом оцінювалися кожен окремо, а не в їх сукупності та взаємозв`язку про, що свідчить той факт, що згідно мотивувальної частини вироку сторона обвинувачення на підтвердження винуватості ОСОБА_10 і ОСОБА_9 посилається на письмові докази, зокрема: протокол огляду місця події від 12.02.2016 року, згідно якого було проведено огляд домоволодіння ОСОБА_28 та вилучено фрагменти автомобіля ВАЗ 2101 синього кольору. Вилучення вказаних речей узгоджується з поясненнями обвинуваченого ОСОБА_10 про придбання ним у ОСОБА_9 автомобіля, подальшу розборку його та продаж на запчастини. При цьому суд звернув увагу на те, що виявлені та вилучені в ході огляду місця події не викривають ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині, а тому наведений протокол не береться судом до уваги в частині доведення вини ОСОБА_10 у вчиненні злочину, оскільки у розумінні ст.85 КПК України є неналежним доказом. Про вказане свідчить також те, що суд дійшов висновку, що показання усіх допитаних у суді свідків та потерпілого не заслуговують уваги та не мають самостійного доказового значення, оскільки не містять відомостей щодо обставин вчинених злочинів за викладених в обвинувальному акті обставин, оскільки не були безпосередніми очевидцями їх вчинення.

За оцінкою показань свідків суд встановив, що жоден із свідків не підтвердив обставин, викладених у обвинувальному акті і належних пояснень щодо злочинів за викладених в обвинувальному акті обставинах суду не надав. Однобічність та необ`єктивність суду при оцінці доказів, представлених стороною обвинувачення, призвела до невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставного відкидання доказів сторони обвинувачення, які саме у своїй сукупності та взаємопов`язаності є належними, допустимими та достатніми для встановлення причетності ОСОБА_9 і ОСОБА_10 до скоєння інкримінованих їм кримінальних правопорушень, а також безпідставного виключення з обвинувачення ОСОБА_9 за ч.2 ст.289 КК України кваліфікуючої ознаки «за попередньою змовою групою осіб». Про наявність в діях ОСОБА_9 такої кваліфікуючої ознаки, як «за попередньою змовою групою осіб» при вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.289 КК України, а також факт скоєння ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, інкримінованих йому згідно обвинувального акту за ч.3 ст.15 ч.2 ст.289, ч.2 ст.289 КК України свідчать фактичні відомості, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 16.02.2016 року з участю ОСОБА_9 .. Вказану слідчу дію проведено з метою перевірки і уточнення показів, наданих ним у ході досудового розслідування. В ході слідчого експерименту ОСОБА_9 було запропоновано показати та розказати обставини вчинення ним незаконного заволодіння транспортним засобом на території Олександрівського району Кіровоградської області, на що він погодився. В ході проведеного слідчого експерименту від 16.02.2016 року, ОСОБА_9 показав, коли та за яких обставин він, за попередньою змовою з ОСОБА_18 та ОСОБА_10 , 02.02.2016 скоїли незакінчений замах на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме: автомобілем ВАЗ 2106 бежевого кольору, який належить потерпілому ОСОБА_12 та 03.02.2016 року незаконне заволодіння транспортним засобом - автомобілем ВАЗ 2101 синього кольору, який належить потерпілому ОСОБА_11 .

Свідки підтвердили, що за інформацією, яку надали підозрювані під час слідчого експерименту, кримінальні правопорушення вчинено ними за попередньою змовою групою осіб та що вказана процесуальна дія проведена з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що йдеться також і у вироці суду.

Факт вчинення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 інкримінованих їм кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.15 ч.2 ст.289, ч.2 ст.289 КК України за обставин, зазначених в обвинувальному акті, підтверджується відкритими стороною обвинувачення та дослідженими в суді письмовими доказами.

Вказала, що усупереч вимог ст. 94, п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, не є наслідком всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, а також сукупності взаємопов`язаних та беззаперечних доказів, що свідчать про невинуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за якими їх виправдано, достатніх для прийняття такого рішення та натомість ґрунтуються тільки на наданих суду показах обвинувачених, які не несуть кримінальної відповідальності за дачу завідомо неправдивих показів, що не тільки викликають сумнів у їх достовірності та правдивості, а й не узгоджується і не підтверджується іншими дослідженими в суді доказами, а беззаперечні та узгоджені між собою докази причетності ОСОБА_10 і ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень безпідставно визнав не належними та недопустимими, чим допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, унаслідок чого висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

У відповідності до ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Крім того зазначила що суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону зокрема

Зазначила, що призначене ОСОБА_9 покарання за ч.2 ст.289 КК України не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок його м`якості. При призначенні судом покарання не взято до уваги те, що ОСОБА_9 за місцем проживання та навчання характеризується негативно, не має стійких соціальних зв`язків - дому, роботи, сім`ї, схильний до вчинення кримінальних правопорушень, так як вчинив нові умисні тяжкі злочини у період іспитового строку, призначеного за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05.03.2015 року, яким його визнано винним та засуджено за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ст.70, ст.75 КК України до 2 років позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 роки. Судом не встановлено обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Збитки потерпілому ОСОБА_11 ОСОБА_9 не відшкодовано, натомість намагався ввести суд в оману щодо відшкодування потерпілому моральної та матеріальної шкоди. Не визнав в суді факт вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.2 ст.289 КК України, хоч у ході досудового розслідування обставини його скоєння стали відомі органу досудового розслідування саме від нього та не розкаявся в скоєному. Надав суду неправдиві відомості щодо обставин скоєного кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України.

А тому вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також унаслідок невідповідності призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

В запереченні на апеляційну скаргу виправданий ОСОБА_10 та в його інтересах захисник ОСОБА_7 просили відмовити в апеляційній скарзі прокурора та залишити вирок суду першої інстанції без зміни. Посилаючись на те, що вирок суду першої інстанції при розгляд справи не допустив порушень та не вийшов за межі обвинувального акту, надав зібраним доказам правильну оцінку.

Заслухавши доповідача, прокурора яка просила задовольнити подану апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_8 , виправданого ОСОБА_10 та в його інтересах захисника-адвоката ОСОБА_7 які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст.412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст.374 КПК України, в мотивувальній частині вироку зазначається: 1) у разі визнання особи виправданою формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; 2) у разі визнання особи винуватою: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви змінення обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалося таке рішення, обставини які пом`якшують та обтяжують покарання.
Також у мотивувальній частині суд повинен описати результати оцінки доказів навести докази для підтвердження встановлених судом обставини, а також мотиви неврахування окремих доказів. Викладаючи підстави для прийняття рішення, суд повинен дати відповідь на аргументи сторін.
Таким чином кожний доречний важливий і вирішальний аргумент учасників судового засідання має бути проаналізований і одержана відповідь.
Висновки у судовому рішенні повинні прямо впливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто не допускати неоднозначного трактування. При цьому недостатньо лише цитувати законодавчі положення, а потім приймати рішення. Суддя повинен послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи, яким чином було вирішено справу у конкретному випадку. Якщо цього не робити, це буде очевидне порушення права на справедливий суд, яке гарантує стаття 6 Європейської конвенції з прав людини.

Згідно вимог ст.370 КПК України, рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. При цьому висновки суду, зазначені у рішенні, мають прямо випливати з аргументації, а також бути чіткими, тобто такими, що не допускають неоднозначного трактування.

Крім того суду необхідно послідовно поєднувати закон із фактами у справі і наводити чіткі аргументи. Не дотримання зазначених вимог під час розгляду справи кримінального провадження є порушенням права на справедливий суд, гарантований ст.6 Європейської конвенції з прав людини.

Разом із тим, суд першої інстанції не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального та кримінального закону під час ухвалення вироку, допустив істотні порушення, що перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Із змісту ст. 415 КПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення та які неможливо усунути під час апеляційного розгляду вирок суду є немотивованим та суперечливим.

Так, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в матеріалах справи відсутні будь - які документи, які посвідчують повноваження захисника - адвоката ОСОБА_8 на участь у даному кримінальному провадженні, передбачені ч.1 ст.50 КПК України.

Так, в ході судового розгляду за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_9 судом для захисту його прав залучено захисника - адвоката ОСОБА_8 .

Разом із тим, не перевіривши повноваження на участь у кримінальному провадженні, судом першої інстанції вказаного захисника було допущено до участі у кримінальному провадженні та упродовж усього судового розгляду ним здійснювався захист прав обвинуваченого ОСОБА_9 , у тому числі подавалися клопотання, які розглядалися судом з прийняттям відповідних рішень та долучалися до матеріалів судової справи.

Разом із тим, 07.12.2018 року між обвинуваченим ОСОБА_9 та захисником - адвокатом ОСОБА_13 укладено договір про надання правової допомоги, у відповідності до якого зазначений захисник залучений до участі у кримінальному провадженні.

Проте, судом не було вирішено питання щодо припинення участі у кримінальному провадженні адвоката ОСОБА_8 , а саме не повідомлено про вказаний факт Центр вторинної правової допомоги для вирішення питання про припинення надання безоплатної вторинної правової допомоги захисником, що надавав обвинуваченому ОСОБА_9 юридичні послуги за дорученням Центру, чим порушено вимоги п.3 ч.1 ст. 23 Закону України «Про безоплатну правову допомогу», оскільки уклавши договір з захисником - адвокатом ОСОБА_13 обвинувачений ОСОБА_9 втратив передбачене згаданим законом право на безоплатну правову допомогу.

Більше того, захисник - адвокат ОСОБА_13 приймав участь у ряді судових засідань, захищаючи ОСОБА_9 , при цьому всупереч його інтересам приймав участь в укладанні угоди про визнання винуватості іншого підзахисного ОСОБА_18 з прокурором по виділеному кримінальному провадженню із даного кримінального провадження, яка була затверджена Знам`янським міськрайонним судом вироком від 23.04.2019 року в той час коли прозодив судовий розгляд по даній справі стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в Олександрівському районному суду Кіровоградської області.

Крім того, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судом першої інстанції всупереч ч.3 ст.56 КПК України в період з січня 2018 року до 18.12.2018 року включно здійснювався розгляд кримінального провадження без участі потерпілого ОСОБА_11 , якого не було повідомлено належним чином про час і місце судового розгляду, оскільки до суду одна за одною повернулися з відміткою «за закінченням терміну зберігання» та до матеріалів судової справи долучені судові повістки, відправлені на його адресу, про виклик в судове засідання на 07.05.2018, 18.06.2018 року, 04.07.2018 року, 16.07.2018 року, 29.08.2018 року, 17.09.2018 року, 03.10.2018 року, 24.10.2018 року, 21.11.2018 року, 17.12.2018 року, у судових повістках про виклик в судове засідання на 15.01.2018 року, 12.03.2018 року, 04.04.2018 року відсутні відмітки про їх одержання потерпілим.

Крім того, в судове засідання, призначене на 28.02.2018 року, у якому передбачався допит свідків та потерпілих, потерпілі взагалі не викликалися, у зв`язку з чим судом порушено вимоги ч.3 ст.56 КПК України та процесуальні права потерпілого. В матеріалах провадження є заява ОСОБА_11 в якій він просить проводити судові засідання без його участі, але вона датована набагато пізніше, вже після проведення цілого ряду судових засідань, 18.12.2018 року ( том 4 а. с. 226).

Крім того, при розгляді кримінального провадження судом допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону в частині безпідставного визнання неналежними та недопустимими доказами показань свідків та ряду письмових доказів, досліджених у судовому засіданні, наданих стороною обвинувачення.

Так, мотивуючи своє рішення, суд визнав недопустимими доказами показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також слідчого ОСОБА_16 та ОСОБА_17 в частині тієї інформації, що їм повідомили ОСОБА_10 , ОСОБА_18 і ОСОБА_9 оскільки вони надали суду показання з чужих слів.

У вироку суд зазначив, що згідно ч.7 ст.97 КПК України, у будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження.

Разом із тим, судом при цьому не враховано та взято до уваги те, що як вбачається із матеріалів кримінального провадження свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , були понятими під час проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_9 та ОСОБА_18 16.02.2016 року, та надали суду показання щодо місця, часу та обставин проведення вказаних слідчих дій. З показань даних свідків вбачається, що вказані слідчі дії проводилися у відповідності до вимог кримінального процесуального кодексу України, показання ОСОБА_9 та ОСОБА_18 щодо місця, часу, обстановки, обставин, та інших подій вчинених кримінальних правопорушень працівникам правоохоронного органу надавалися вільно, без будь-якого фізичного чи психічного примусу. Учасникам слідчої дії роз`яснено їх процесуальні права та обов`язки. Протоколи за результатами слідчих експериментів слідчим складалися на місці їх проведення, зі змістом протоколів вони ознайомилися у повному обсязі та інформація, що міститься у них, відповідає дійсним показанням ОСОБА_18 та ОСОБА_9 , без будь-яких спотворень чи перекручувань. У ході проведення слідчого експерименту обоє розповідали про вчинення кримінальних правопорушень утрьох, за попередньою змовою. Тому в даному випадку щодо наданих ними показань не може бути застосовано положення ч.7 ст.97 КПК України.

Крім того свідки ОСОБА_16 , слідчий у кримінальному провадженні, а також ОСОБА_17 , який за дорученням слідчого приймав участь у розкритті злочинів, перебуваючи на той час на посаді старшого інспектора з технічного нагляду відділення ДАІ з обслуговування Олександрівського району допитані у суді та надали інформацію щодо осіб, причетних до вчинення кримінальних правопорушень, які є предметом судового розгляду, тобто для підтвердження або спростування наявності достатніх та обгрунтованих приводів та підстав для обвинувачення ОСОБА_10 і ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.З ст.15, ч.2 ст.289 та ч.2 ст.289 КК України.

Разом із тим, судом при цьому не враховано та не взято до уваги те, що будучи допитаними в суді, як слідчий ОСОБА_16 , так і ОСОБА_17 не розкривали суду зміст пояснень, наданих ОСОБА_9 та ОСОБА_18 під час досудового розслідування, щодо дати, часу, місця, способу, мотивів, мети та інших обставин вчинених ними злочинів, тобто не надавали показання з чужих слів, тому в даному випадку щодо наданих ними показань не може бути застосовано положення ч,7 ст.97 КПК України.

Також суд визнав недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_17 в частині зняття інформації з електронних інформаційних систем - відеокамер по шляху руху автомобіля. При цьому суд послався на те, що вказана інформація для її використання в якості доказу, на переконання суду першої інстанції, мала бути оформлена належним чином відповідно до положень КПК України, ухвала слідчого судді або дозвіл власника на зняття інформації, доручення інспектору про проведення розшукових дій, тимчасовий доступ з копіюванням до інформаційної системи або вилучення відеозаписів і т.д., що зроблено не було.

Разом із тим, судом не враховано та не взято до уваги те, що не потребує дозволу слідчого судді здобуття відомостей з електронних інформаційних систем або її частини, доступ до яких не обмежується її власником, володільцем або утримувачем або не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Так, як вбачається з пояснень ОСОБА_19 , а також з матеріалів кримінального провадження, негласні слідчі (розшукові) дії у ході здійснення досудового розслідування вказаних кримінальних правопорушень не ініціювалися та не проводилися, про що, відповідно, у ході судового розгляду кримінального провадження наголошувалося також прокурором.

Перегляд (огляд) відеокамер зовнішнього спостереження, у тому числі зафіксованих на будівлі ГУНП в Кіровоградській області, здійснювався ОСОБА_19 у рамках проведення звичайних слідчих (розшукових) дій, за дорученням слідчого, з добровільної згоди їх власників, володільців та утримувачів з метою отримання інформації, що має значення для кримінального провадження. За результатами перегляду відеозаписів фіксація відомостей, що містяться у них, а також їх вилучення не відбувалося.

Мотивуючи рішення про визнання недопустимими доказами показання ОСОБА_19 в цій частині суд застосував положення Глави 21 КПК України, якою регламентується порядок та підстави проведення негласних слідчих (розшукових) дій, які не поширюються на порядок та підстави проведення слідчих (розшукових) дій, регламентованих Главою 20 КПК України, які й було проведено в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні, допустивши тим самим невідповідність своїх висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Також суд визнав неналежним та недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_20 ,

Разом із тим, при цьому судом першої інстанції не взято до уваги, що прокурором в судовому засіданні 04.02.2019 стороні захисту у порядку ч.11 ст.290 КПК України відкрито рапорт оперуповноваженого СКП Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_22 , з якого вбачається, що на виконання доручення слідчого у кримінальному провадженні №0000457 від 17.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, за фактом вчинення розбійного нападу на сім`ю ОСОБА_23 , ним здійснювались оперативно-розшукові заходи з метою встановлення очевидців скоєного злочину та осіб, причетних до його вчинення, а саме: допит мешканців вул. Раєвського в смт. Олександрівна Кіровоградської області, у тому числі допит працівників асфальто-бетонного заводу Олександрівської філії «Райавтодор».

Під час проведення вказаних оперативно-розшукових заходів до нього підійшов оператор АБЗ ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець с. Стара Осота, мешканець АДРЕСА_6 та поцікавився, чи вже закінчився розгляд справи щодо осіб, які на початку лютого 2016 року викрали автомобіль у дворі п`ятиповерхового багатоквартирного житлового будинку, що знаходиться біля приміщення податкової інспекції в смт. Олександрівка по вул. Незалежності України. Він запитав, чому ОСОБА_20 цікавиться цією інформацією, на що останній повідомив, що в перших числах лютого 2016 року пізно уночі повертався з гостей додому через територію дворів «німецьких» житлових будинків, тобто двох п`ятиповерхових житлових будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 одразу за будівлею податкової інспекції, збоку якої розташована стоянка автівок, присвічуючи дорогу ліхтариком.

У дворі напроти під`їздів, де знаходяться місця для стоянки автомобілів мешканців будинку побачив трьох невідомих йому молодих чоловіків. При цьому один з них, середнього зросту, білявий, на вид років двадцяти, чимсь схожим на викрутку ковирявся у передніх дверцятах автомобіля «Жигулі» темно-синього кольору, другий, чорнявий, високий і старший на вигляд, стояв поруч з ним, а ще один, невисокий, худорлявий, схожий на цигана, стояв напроти під`їзду і дивився на вікна.

ОСОБА_20 подумав, чи не крадуть хлопці чужого автомобіля, а може унаслідок якоїсь поломки не можуть завести авто і потребують допомоги, тому підійшов до них, присвітив їх обличчя ліхтариком, запитав чи все у них у порядку, на що останні відповіли, що все добре. Він пожартував, чи не крадуть вони чуже авто, на що білявий хлопець сказав, що це авто їхнє. Обличчя добре запам`ятав, оскільки підсвічував ліхтарем, хотів добре роздивитися, бо думав, може то якісь його друзі або знайомі, тому може пізнати вказаних осіб.

Через деякий час дізнався, що саме в ту ніч з двору багатоповерхового житлового будинку, через який він проходив, було викрадене авто, що викрадачів знайдено і вони не місцеві. Про вказану подію до територіального відділення поліції не звертався, так як не є власником викраденого автомобіля та не допитувався слідчим у ході досудового розслідування в якості свідка, так як до поліції його не викликали.

Повний текст вказаного рапорту прокурором озвучено в судовому засіданні та надано суду для долучення до матеріалів кримінального провадження в якості доказу як документ, що підтверджує обставини та факт встановлення можливого очевидця кримінального правопорушення, пов`язаного з незаконним заволодінням транспортного засобу, належного потерпілому ОСОБА_11 .

Крім того, всупереч п.1 ч.3 ст.374 КПК України, яким передбачено, що у разі визнання особи виправданою у мотивувальній частині вироку зазначаються підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, суд у вироку не навів жодних обґрунтувань, якими б умотивував причини визнання рапорту оперуповноваженого СКП Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_22 неналежним чи недопустимим доказом.

Натомість попри те, що стороною обвинувачення суду надано доказ того, що свідок ОСОБА_20 встановлений у передбачений законом спосіб, при здійсненні досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні, в якому його і було допитано як свідка, що також посвідчує, що досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 після направлення до суду обвинувального акту не продовжувалося, вирок суду навіть не містить жодних згадувань про вказаний рапорт.

Крім того, суд визнав недопустимими доказами протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2019 року. В обґрунтування підстав для визнання вказаних доказів недопустимими суд зазначив, що для впізнання свідку ОСОБА_20 повинні були пред`являтися саме обвинувачені, а не їх фотознімки.

Судом у вироку наведено припущення, а саме: про те, що свідок ОСОБА_20 у ході свого допиту у судовому засіданні бачив (міг бачити) обвинувачених, тобто осіб, які повинні були бути пред`явлені йому для впізнання, при цьому суд не взяв до уваги, що в протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 16.05.2019 чітко вказано, що свідок не бачив в судовому засіданні обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Крім того, слідчий експеримент, під час якого ОСОБА_9 вказував про те, що кримінальні правопорушення разом з ним вчиняли ОСОБА_10 і ОСОБА_18 , що зафіксовано в протоколі слідчого експерименту, суд не взяв до уваги та зазначив що це недопустимий доказ, пославшись на те, що в ньому містяться показання останнього.

Разом із тим, суд при цьому не врахував, що у відповідності до ст.240 КПК України, законодавець визнав слідчий експеримент офіційною слідчою дією, яку має право проводити слідчий, прокурор з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.

Таким чином, не зважаючи на те, що у протоколі проведення слідчого експерименту передбачається наявність відомостей, наданих слідчому, прокурору під час здійснення ними досудового розслідування, він є процесуальним джерелом доказів у відповідності до ст. ст.84, 240 КПК України.

Крім того, висновки викладені у вироку суду є суперечливими так суд у вироку визнав недопустимим доказом протокол проведення слідчого експерименту від 16.02.2016 за участю підозрюваного ОСОБА_9 унаслідок порушення його права на захист працівниками правоохоронних органів, під впливом яких він перебував.

Разом з тим, одночасно у мотивувальній частині вироку суд констатував факт відсутності впливу на ОСОБА_9 з боку працівників поліції у виді психологічного та фізичного тиску під час досудового розслідування. Так, згідно висновків суду, такі твердження обвинуваченого не підтвердилися під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №00000002 від 10.01.2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.365 КК України, за наслідками розслідування якого винесено постанову про закриття кримінального провадження від 12.07.2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із встановленням відсутності в діях працівників поліції Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області складу кримінального правопорушення.

Попри те, що висновки, викладені у постанові від 12.07.2017 про закриття кримінального провадження № 00000002 суперечать попереднім висновкам суду про перебування ОСОБА_9 під впливом працівників правоохоронних органів під час провадження досудового розслідування кримінального провадження, усупереч ч.3 ст.374 КПК України, судом вказаний доказ не відкинуто як неналежний чи недопустимий доказ відсутності порушень прав обвинуваченого з боку працівників Олександрівського ВП Знам`янського ВП ГУНП в Кіровоградській області.

Крім того судом не взято до уваги та не надано будь-якої юридичної оцінки тому, що у судовому засіданні, яке відбулося 24.04.2019 стороною обвинувачення у порядку ч.11 ст.290 КПК України стороні захисту відкрито та надано суду як докази додаткові матеріали, отримані у ході судового розгляду кримінального провадження, а саме: обвинувальний акт від 26.03.2019 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.04.2016 року за № 0000160 за ч.2 ст.289 КК України, згідно якого ОСОБА_18 обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, а саме: незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ; угоду про визнання винуватості від 02.04.2019, укладену між прокурором Олександрівського відділу Знам`янської місцевої прокуратури Кіровоградської області ОСОБА_25 та підозрюваним ОСОБА_18 , за участю захисника ОСОБА_13 у кримінальному провадженню № 0000160 від 07.04.2016 за ч.2 ст.289 КК України, у відповідності до якої підозрюваний беззаперечно визнав вину та підтвердив факт вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення у співучасті з ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ; вирок Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості від 2 квітня 2019 року, укладену у кримінальному провадженні № 1-кп/389/112/19 (єдиний унікальний номер 397/542/19), відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000160, між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_26 , в присутності захисника обвинуваченого ОСОБА_13 та ОСОБА_18 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України і призначено йому узгоджене угодою про визнання винуватості покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн. та стягнуто на користь держави понесені процесуальні витрати в сумі 491 грн. 04 коп.

У мотивувальній частині вироку Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23.04.2019 року зазначено обставини вчиненого ОСОБА_18 кримінального правопорушення, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, які повністю, дата, місце, час, спосіб, об`єкт злочинного посягання, прізвище потерпілого тощо, відповідає обставинам, зазначеним у обвинувальному акті стосовно ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Отже, всупереч вимог ст. 94, ст.370, п.1 ч.3 ст.374 КПК України, мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, не є наслідком всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, а також сукупності взаємопов`язаних та беззаперечних доказів, що свідчать про невинуватість ОСОБА_10 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, за якими їх виправдано, достатніх для прийняття такого рішення.

Крім того, судом першої інстанції визнано винним обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст.289 КК України та призначено покарання, проте у вироку будь - яка оцінка зібраних доказів у підтвердження вини обвинуваченого не здійснена, фактично взагалі не зазначено якими саме доказами підтверджується його вина у вчиненні інкримінованого злочину.

За таких підстав, колегія суддів доходить висновку, що вирок першої інстанції не відповідає вимогам статей 370, 374, 420 цього Кодексу В результаті розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції було порушено право учасників процесу на повний, всебічний та неупереджений розгляд кримінального провадження, порушено право на захист та на справедливий суд, а тому вирок суду підлягає скасуванню на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Врахувавши наведене, колегія суддів дійшла висновку, що дане кримінальне провадження розглянуто в суді першої інстанції із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, порушеннями права на захист та на справедливий суд, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, і які неможливо усунути під час апеляційного розгляду, враховуючи принцип інстанційності, а тому апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, вирок суду першої інстанції слід скасувати, призначивши новий судовий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі.

Під час нового судового розгляду, суду першої інстанції необхідно врахувати зазначене у даній ухвалі апеляційного суду, усунути порушення вимог кримінального процесуального закону, які стали підставами для скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду, повно, всебічно, неупереджено та об`єктивно дослідити всі зібрані докази по справі, вирішити всі заявлені клопотання сторонами, ретельно перевірити усі наявні в матеріалах кримінального провадження докази, дати кожному зібраному доказу належну правову оцінку, відповідно до ст. 94 КПК України, перевірити усі доводи викладені в апеляційній скарзі прокурора, у тому числі у разі доведеності вини доводи прокурора з приводу призначення покарання обвинуваченим, усунути всі вищевказані недоліки, та за результатами розгляду ухвалити мотивоване, законне та обґрунтоване рішення.

Беручи до уваги викладене апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду кримінального провадження в іншому складі суду.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 409,412,415,418 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити частково.

Вирок Олександрівського районного суду Кіровоградської області від 19 червня 2019 року стосовно ОСОБА_29 та ОСОБА_10 скасувати, призначити новий судовий розгляд кримінального провадження у тому ж суді першої інстанції в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4