Справа № 675/94/20
Провадження № 1-в/675/39/2020
У Х В А Л А
"03" квітня 2020 р. Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді - ОСОБА_1 , з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , засудженого ОСОБА_4 , захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання,
в с т а н о в и в :
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням, у якому зазначає, що він відбув призначене йому за вироком суду покарання у виді довічного позбавлення волі, що є підставою для звільнення його від відбування покарання. Вказує, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року визначала, що позбавлення волі могло бути встановлене на строк не більше 15 років позбавлення волі, а при заміні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі - не більше двадцяти років. Норми КК України, які встановлювали можливість заміни актом помилування покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, не мають зворотної дії в часі та не можуть бути до нього застосовані. Стаття 25 КК України в редакції 1960 року не встановлювала довічне позбавлення волі як безстрокове покарання чи покарання у виді ув`язнення протягом усього життя. Таким чином, для визначення часових меж покарання у виді довічного позбавлення волі слід виходити з норм КК України, чинних на час вчинення злочину, за який засуджено ОСОБА_4 . Таким чином, оскільки кримінальний закон не містив жодної норми, яка дозволяла б позбавити особу волі на строк, більший від 15 років за рішенням суду або 20 років у випадку заміни в порядку помилування смертної кари позбавленням волі, відсутні підстави тлумачити покарання у виді довічного позбавлення волі як скасування конституційного права на свободу та особисту недоторканність. Отже, щодо ОСОБА_4 закінчилися всі максимально можливі строки, передбачені законом, який діяв на час вчинення кримінально-караного діяння, тому він підлягає звільненню від відбування покарання на підставі ст. 152 КВК України та Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства».

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення клопотання заперечив, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого та його захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

ОСОБА_4 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 08 травня 2001 року за ст.ст. 193 ч. 1, 142 ч. 3, 93 п.п. «а, г, е, і», 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 листопада 2001 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін, приведено у відповідність з чинним КК України: дії ОСОБА_4 перекваліфіковані зі ст. 193 ч. 1 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 357 ч. 1 КК України (2001 року), остаточне покарання згідно з ст. 43 КК України (1960 року) залишено без змін.

Ухвалою Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 грудня 2016 року зараховано в строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 затримання та тримання під вартою як запобіжний захід з 05 травня 2000 року по 27 листопада 2001 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Статтею 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй, та не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи відповідно до положень ч. 1 ст. 58 Конституції України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 3 КК України злочинність діяння, а також його караність та інші кримінально-правові наслідки визначаються тільки цим Кодексом.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 вчинив злочини, за які його засуджено, в ніч з 13 на 14 травня 2000 року, тобто в час, коли Закон України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ стосовно встановлення такого виду покарання як довічне позбавлення волі набрав чинності, що передбачало та надавало суду можливість застосувати такий вид покарання до засудженого.

Таким чином, твердження ОСОБА_4 з приводу того, що такий вид покарання йому не міг бути призначений, не відповідає фактичним обставинам справи, є надуманим та особи засудженого не стосується.

КК України в редакції 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (ст. 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (ст. 93 КК України в редакції 1960 року).

За таких обставин, суд вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України в редакції 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давала підстав для призначення ОСОБА_4 покарання у виді 15 років позбавлення волі, оскільки це порушило б принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення та не відповідало б принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява N 10249/03).

Слід також зазначити, що ст. 25 КК України в редакції 1960 року в редакції, чинній на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_4 , дійсно передбачала можливість призначення покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`ятнадцяти років.

Разом з тим, поза увагою засудженого залишилися положення ст. 25-2 КК України в редакції 1960 року, норми якої передбачали можливість призначення судом покарання у виді довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину.

Статтею 152 КК України, на яку посилається ОСОБА_4 в обґрунтування свого клопотання, встановлено, що підставою звільнення від відбування покарання є, зокрема, відбуття строку покарання, призначеного вироком суду .

Водночас, ОСОБА_4 засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, тому факт відбуття ним більше 20 років у місцях позбавлення волі не є законною підставою для звільнення його з виправної установи на підставі відбуття строку покарання, призначеного відповідним вироком суду, оскільки він його не відбув.

На переконання суду, наведені засудженим доводи про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими.

Слід зазначити, що за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)» відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.

Таким чином, нормами КК України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_4 .

Відтак, клопотання ОСОБА_4 до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про звільнення від відбування покарання відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: ОСОБА_1