Дата документу 27.02.2020 Справа № 328/608/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №328/608/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/123/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який має вищу освіту, працює стропальником в ТОВ «САРДІС ХХІ», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 02 грудня 2003 року Фрунзенським районним судом м.Харкова за ч.5 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, який змінений ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03 червня 2004 року шляхом застосування ст.69 КК України та пом`якшення покарання до 5 років позбавлення волі. Звільнений 03 березня 2008 року по відбуттю строку покарання;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Потсдам Німеччина, громадянина України, який має середню освіту, працює стропальником в ТОВ «САРДІС XXI», проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 30 грудня 2008 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя за ст.189 ч.2, ст.296 ч.4, ст.70 ч.1 КК України до 5 років позбавлення, від відбування покарання звільнений з випробуванням на підставі ст.75 КК України з іспитовим строком 3 роки;

- 13 січня 2011 року Комунарським районним судом м.Запоріжжя за ст.185 ч.3, ст.71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 20 березня 2015 року по відбуттю строку покарання,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 .

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 20 травня 2016 року, яким

ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Запобіжний захід у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін. Відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України, зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 22 грудня 2015 року по 29 грудня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. Запобіжний захід у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін. Відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України, зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 22 грудня 2015 року по 28 грудня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішено долю речових доказів, питання про скасування арешту, накладеного на майно обвинувачених, та про процесуальні витрати.

В апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію їх дій, просять вирок суду змінити у зв`язку з суворістю призначеного покарання, призначивши їм покарання із застосуванням ст.75 КК України, з випробуванням. Вважають, що суд при призначені покарання безпідставно врахував лише наявність в них попередніх судимостей, не взявши до уваги їх позитивні характеристики з місця роботи, наявність у ОСОБА_6 тримісячної дитини, а у ОСОБА_7 дружини, трьох дітей та постійного місця проживання. Вказують, що дійсно раніше вони були судимі, однак повністю відбули покарання, розкаялися та зробили для себе належні висновки. Також не погоджуються з висновками суду про відсутність обставин, які пом`якшують покарання, оскільки вони в судових дебатах визнали свою вину та вибачилися перед потерпілою, все викрадене майно було повернуто потерпілій.

В зміненій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 посилається на свою незгоду з кваліфікацією його дій судом першої інстанції за ч.3 ст.186 КК України, оскільки він не мав умислу на вчинення грабежу. Крім того, вказує на неврахування судом певних обставин, які пом`якшують покарання.

Просить вирок змінити, визнати його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначити покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 22 грудня 2015 року о 12:00 годині, діючи за попередньою змовою групою осіб, шляхом відчинення замка вхідної двері проникли до помешкання за адресою: АДРЕСА_3 , звідки повторно таємно викрали майно ОСОБА_9 . Під час виходу з квартири біля вхідної двері ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були помічені потерпілою, однак, усвідомлюючи, що їх злочинні дії помічені, утримуючи викрадене майно, діючи відкрито, залишили місце вчинення злочину, чим заподіяли матеріальну шкоду ОСОБА_9 на загальну суму 1 558 гривень.

У судове засідання апеляційної інстанції обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 жодного разу не з`явилися, у зв`язку з чим апеляційний розгляд провадження неодноразово відкладався; ухвали суду про примусовий привід обвинувачених від 16 липня 2019 року, 08 серпня 2019 року, 01 жовтня 2019 року не виконані через відсутність обвинувачених за місцем проживання. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за наявною інформацією СКП Заводського ВП, ОСОБА_6 знаходиться на тимчасово окупованій території, а саме АР Крим, зі слів сусідів обвинуваченого ОСОБА_7 , останнього за місцем проживання вони не бачили давно, його місцезнаходження їм не відомо. Судові повістки обвинувачені не отримують, у зв`язку з чим їх повідомлено про день, час і місце апеляційного розгляду через засоби масової інформації (видання «Урядовий кур`єр» від 08 лютого 2020 року).
У зв`язку з тим, що в апеляційних скаргах не порушується питання про погіршення становища обвинувачених, а самі обвинувачені не цікавляться долею свого провадження, судові повістки не отримують та не з`являються у судові засідання суду апеляційної інстанції, що, на думку колегії суддів, свідчить про їх небажання брати участь у апеляційному розгляді, колегія судів вважає за можливе розглянути провадження у відсутність обвинувачених, оскільки неприбуття останніх у судове засідання суду апеляційної інстанції не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду, що не суперечать вимогам ст.ст.401,405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який заперечував стосовно доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що останні не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 , ОСОБА_7 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинувачених.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, в судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що не оспорює обставини вчиненого кримінального провадження, проте не погоджується з кваліфікацією кримінального правопорушення, просив перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.186 КК України на ч.3 ст.185 КК України, оскільки він визнає факт крадіжки, а не грабежу, т.я. він потерпілій не наносив тілесні ушкодження. Пояснив, що він та ОСОБА_7 зустрілися в м.Запоріжжі, він просив ОСОБА_7 поїхати з ним до м.Токмак до знайомого забрати борг. ОСОБА_7 погодився, після чого, 22 грудня 2015 року вони поїхали до м.Токмак. Вони намагалися знайти ОСОБА_10 , розпитували про нього в кафе, яке знаходиться на ринку, але безуспішно. Потім він вирішив покластися на свою пам`ять, оскільки приблизно знав, де знаходилася квартира ОСОБА_10 (візуально орієнтувався). Як йому показалося, так і зайшли, підійшли до дверей квартири, відмичкою відкрили вхідні двері квартири. ОСОБА_11 відкривав замок. Спочатку в квартиру зайшов він ( ОСОБА_6 ) та за собою зачинив вхідні двері. Він хотів їсти, а тому пішов відчинив холодильник і взяв шоколадку. Біжутерію та фрагмент золота він не брав. Ніякого зговору між ним та ОСОБА_7 не було. Коли почув шум в замку, він глянув у вічко та побачив жінку, сказав ОСОБА_7 , що там жінка, після чого відчинили двері та вийшли з квартири і попрямували до виходу з будинку. Після того як вийшли з під`їзду будинку, невдовзі їх затримали працівники поліції. Крім того, вказав, що він визнав вину у тому, що скоїв крадіжку, щиро розкаюється, відшкодував завдані збитки.

Аналогічні показання дав обвинувачений ОСОБА_7 .

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, незважаючи на часткове визнання обвинуваченими своєї вини, їх вина у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, повністю підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Мотивуючи свій висновок, суд першої інстанції послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, які досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст.94 КПК України.

Так, в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 пояснила, що проживає в квартирі АДРЕСА_4 . Дана квартири знаходиться на третьому поверсі. 22 грудня 2015 року в обідній час вона прийшла додому з покупками, вставила ключ в замок вхідних дверей, проте відчинити його не вдалося, були перешкоди. Потім відкрилися двері квартири і з квартири вибігло двоє чоловіків. В квартирі речі були розкидані, зокрема, валялись серветки на полу, собака була закрита в кімнаті. Вказала, що особи, які вибігали з квартири це обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вони були одягнені в темні куртки та шапки. Обвинувачені її відштовхнули. Вона звала на допомогу. У сусідів дверні вічка були заклеєні.

Жодних підстав ставити під сумнів достовірність показань потерпілої не вбачається.

Також, судом першої інстанції досліджені письмові докази, яким надана відповідна правова оцінка: протокол огляду місця події від 22 грудня 2015 року, висновок експерта №46 від 10 лютого 2016 року, протокол затримання, зокрема обвинуваченого ОСОБА_6 від 22 грудня 2015 року.
Проаналізувавши досліджені докази, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що в діях обвинувачених міститься склад правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, так як дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

Зазначений висновок кореспондується з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах про злочини проти власності№ №10 від 06 листопада 2009 року.

Таким чином, доводи обвинувачених про те, що ними скоєно крадіжку, а не грабіж, не знайшли свого підтвердження, оскільки обвинувачені, хоча і не мали спочатку умислу на вчинення грабежу, проте, розуміючи, що їх дії були викриті потерпілою, втекли з викраденим, при цьому відштовхнувши потерпілу, отже таємне викрадення чужого майна перейшло у відкрите.

Перевіряючи доводи апеляційних скарг обвинувачених про суворість призначеного останнім покарання, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до тяжкого злочину, конкретні обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисного злочину проти власності, судимість за який не знята та не погашена у встановленому законом порядку, знову вчинив новий умисний корисливий злочин. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.
Так, спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника про те, що щире каяття, визнання вини, відшкодування шкоди, є обставинами, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції обґрунтовано, на думку колегії суддів, не прийняв їх, оскільки під час судового розгляду ОСОБА_6 свої вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав частково, шкода потерпілій відшкодована не у наслідок його дій.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, фактично були враховані судом першої інстанції та стали підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі за санкцією ч.3 ст.186 КК України на мінімальний строк, тому вважати це покарання надто суворим підстав немає.
Також, з матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який законом віднесено до тяжкого злочину, конкретні обставини вчинення злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення умисного злочину проти власності, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку, знову вчинив новий умисний корисливий злочин. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, судом не встановлено.
Так, спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника про те, що щире каяття, визнання вини, відшкодування шкоди, є обставинами, що пом`якшують покарання, суд першої інстанції обґрунтовано вказав у вироку про те, що свою вину обвинувачений фактично визнав частково, шкода потерпілій відшкодовано не у наслідок його дій.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, фактично були враховані судом першої інстанції та стали підставою для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за санкцією ч.3 ст.186 КК України на мінімальний строк
Доводи апелянта про суворість призначеного покарання не є слушними, з огляду на фактичні обставини провадження та відомості про особу обвинуваченого, який судимий за вчинення умисних корисливих злочинів,
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України і підстав для пом`якшення призначеного обвинуваченим покарання не вбачає, в тому числі і для звільнення останніх від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і попередження вчинення ними нових кримінальних правопорушень та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть за собою зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження не встановлено.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 20 травня 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.186 КК України, ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.3 ст.186 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4