Номер провадження: 11-сс/813/771/20
Номер справи місцевого суду: 947/5393/20 1-кс/947/5294/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

власників майна: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

представника власників майна: ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0005691, внесеному до ЄРДР 19.10.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.189 КК України,
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 року задоволено клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, вилучене 06.04.2020 року в ході проведення обшуку автомобілю марки «Toyota Camry», чорного кольору, реєстраційний знак НОМЕР_1 , який належить на праві власності ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та перебуває у користуванні ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме на: ноутбук марки «LENOVO», у корпусі чорного кольору, з маркуванням на його корпусі «LenovoG570» та зарядним пристроєм до нього; автомобіль марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 ; ключ від дверей та замку запалення автомобіля марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на автомобіль марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 .
Своє рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя мотивував тим, що на теперішній час існують правові підстави для арешту частини означеного майна, можливість використання як доказів такого майна в рамках кримінального провадження, а також в цілях забезпечення можливої конфіскації майна, як виду покарання.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_11 оспорюючи законність накладення такого арешту вказує, що вважає ухвалу незаконною.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що:
- слідчим суддею в оскаржуваному рішенні не в повній мірі враховано, що вилучене слідчим під час обшуку майно належне особам, які не мають жодного відношення до скоєного, не є не підозрюваними, не обвинуваченими;
- слідчим суддею не перевірено та не встановлено наявність належних підстав для арешту майна;
- вилучені під час обшуку речі та автомобіль не підпадають під критерії доказів у даному кримінальному провадженні;
- прокурором до клопотання не надано достатніх доказів, які вказують на необхідність арешту на вказане в ухвалі майно.
Крім того, адвокат зазначає, що слідчий двічі звертався до слідчого судді з аналогічними клопотаннями, які двічі йому поверталось, однак слідчий, з порушенням встановленого слідчим суддею строку (72 години) звернувся із клопотанням про арешт майна.
На підставі цього, адвокат просить ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання слідчого.
Позиції учасників судового розгляду стосовно поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника власників майна ОСОБА_9 , який просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу у повному обсязі; думку власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які підтримали свого представника; виступ прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1-3 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

З урахуванням положень ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати перелік майна, на яке необхідно накласти арешт, який має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Апеляційним судом встановлено, що в порушення вимог ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого не зазначено: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; в клопотанні не зазначено і до клопотання не додано документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, що унеможливлює перевірку правової підстави для арешту майна та можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.

Частина 3 статті 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Зі змісту клопотання слідчого про накладення арешту на майно вбачається, що з метою арешту майна є збереження його як речового доказу у кримінальному провадженні.

Разом з тим, відповідно до приписів ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Треті особи, майно яких може бути арештовано, - особи, які отримали чи придбали у підозрюваної, обвинуваченої чи засудженої особи майно безоплатно або в обмін на суму, значно нижчу ринкової вартості, або знали чи повинні були знати, що мета такої передачі - отримання доходу від майна, здобутого внаслідок вчинення злочину, приховування злочину та/або уникнення конфіскації.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Підставою арешту майна є наявність ухвали слідчого судді чи суду за наявності сукупності підстав чи розумних підозр вважати, що майно є предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, набуте злочинним шляхом, є доходом від вчиненого злочину або отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину. Арешт майна можливий також у випадках, коли санкцією статті Кримінального кодексу України, що інкримінується підозрюваному, обвинуваченому, передбачається застосування конфіскації, до підозрюваної, обвинуваченої особи заявлено цивільний позов у кримінальному провадженні. Арешт також може бути застосовано до майна третіх осіб з урахуванням частини другої цієї статті.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Натомість, у клопотанні не зазначено, якими доказами підтверджуються доводи слідчого про те, що зазначене майно відповідає критеріям, передбаченим ч.1 ст.98 КПК України.

Відповідно до приписів ст. 171 КПК України, з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

У клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини четвертої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як видно зі змісту клопотання, воно не відповідає вимогам ст.171 КПК України, оскільки, на виконання зазначеної норми закону, слідчий у клопотанні формально зазначив мету накладання арешту збереження речових доказів, належним чином не мотивував своє клопотання та не навів докази, які його підтверджують.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що як вбачається з поданого клопотання та долучених в його обґрунтування матеріалів, в рамках даного кримінального провадження 01.04.2020 року слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси було надано дозвіл на проведення обшуку в автомобілі марки «Toyota Camry», чорного кольору, реєстраційний знак НОМЕР_1 , з метою виявлення та вилучення майна викраденого у потерпілих, а саме: золоті вироби(золотий ланцюжок вагою 42 грами, золотий ланцюжок вагою 25 грам, з золотою обручкою, вагою 4 грами, золотий ланцюжок вагою 30 грам, золотий ланцюжок вагою 25 грам, з золотим хрестиком, вагою 5 грам, золотий ланцюжок вагою 90 грам, з золотим кулоном у вигляді карти «Джокер», вагою 35 грам), наручний годинник марки «Дізель», чорного кольору, авторучка марки «Монблан» з металу чорного кольору, марки «Samsung Galaxy Note 10+», ІМЕІ НОМЕР_3 ; НОМЕР_4 в корпусі білого кольору, в чохлі сірого кольору, з сім-картою мобільного оператора «Київстар» № НОМЕР_5 , посвідчення адвоката на ім`я ОСОБА_12 , паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_12 , свідоцтво про реєстрацію т/з автомобіля «BMW X6», д.н.з. НОМЕР_6 , мобільні термінали, сім-карти, чеки з ломбардів, наркотичні засоби, зброю, а також грошові кошти, здобуті злочинним шляхом (а.п.18-20).

В обґрунтування клопотання про арешт майна, слідчий посилається на те, що постановою слідчого від 07.04.2020, майно, вилучене в ході означеного обшуку, у відповідності до ст. 98 КПК України, визнано речовими доказами.

Разом з тим, визнаючи вилучене за результатами проведення обшуку майно речовими доказами, сторона обвинувачення ні в постанові про визнання речовими доказами від 07.04.2020 року, ні в клопотанні про їх арешт, не вказала, на підставі яких даних (відомостей), було зроблено висновок про відповідність категорії речових доказів ноутбуку марки «LENOVO» та зарядного пристрою до нього; автомобілю марки «Toyota Camry», чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1 ; ключа від дверей та замку запалення та свідоцтва про реєстрацію зазначеного автомобіля, оскільки згідно витягів з ЄРДРоб`єктом кримінально протиправних дій у даному кримінальному провадженні є майно, яке зазначене у вищевказаній ухвалі Київського районного суду м.Одеси від 01.04.2020 року.

Апеляційний суд вважає, що постанова про визнання зазначеного майна речовим доказом носить суто формальний характер, так як зазначеній у ній висновок, що вилучений ноутбук з зарядним пристроєм до нього здобутий злочинним шляхом, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт його придбання, не є достатньою підставою вважати таке майно здобутим злочинним шляхом. Також, на переконання апеляційного суду, не може бути підставою для визнання речовим доказом автомобіля марки «Toyota Camry» виключно те, що у даному автомобілі зберігався вилучений ноутбук та цей автомобіль перебуває у користуванні ОСОБА_7 , якому, згідно постанови, особи, які причасні до злочинів у даному кримінальному провадженні, продавали майно, здобуте злочинним шляхом та таке майно перевозилось у даному автомобілі.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що предметом розгляду кримінального провадження, у межах якого накладено арешт на майно, є розслідування кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.189 КК України та у потерпілих було викрадене майно, яке зазначено в ухвалі слідчого судді від 01.04.2020 року, тоді як ноутбук та автомобіль марки «Toyota Camry» не є таким майном, тобто не є об`єктом кримінально протиправних дій.
За наявних недоліків клопотання та доданих матеріалів слідчий суддя взагалі не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про наявність підстав для накладення арешту на майно, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що з аналогічним клопотанням слідчий неодноразово звертався до суду першої інстанції, яке постановами слідчого судді поверталося прокурору для усунення відповідних недоліків, між тим сторона обвинувачення повторно направила клопотання про арешт майна, жодним чином не врахувавши недоліки, про які було зазначено у означеній ухвалі слідчого судді, разом з тим слідчий суддя розглянув дане клопотання, знову подане без додержання вимог статті 171 КПК України.

Частиною третьою статті 172 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Слідчий суддя при розгляді клопотання не врахував те, що подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, а тому підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків, розглянув клопотання по суті, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвала районного суду підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали.

Разом з тим, нова ухвала суду апеляційної інстанції не може бути постановлена по суті клопотання слідчого, оскільки воно, як зазначено вище, також не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги, у зв`язку з чим вважає за необхідне її задовольнити частково, оскаржувану ухвалу - скасувати, а клопотання - повернути прокурору для усунення недоліків.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0005691, внесеному до ЄРДР 19.10.2019 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187, ч.2 ст.189 КК України скасувати та постановити нову, якою клопотання старшого слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , яке погоджено прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 повернути прокурору процесуальному керівнику у вказаному кримінальному провадженні, для усунення недоліків, викладених в мотивувальній частині ухвали, протягом сімдесяти двох годин з часу отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3