ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 661/2329/17
Номер провадження 11-кп/819/737/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3

ОСОБА_4

При секретарі: ОСОБА_5

За участю прокурора: ОСОБА_6

Обвинуваченого: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні Херсонського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №0001543 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 травня 2020 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Зазначеною ухвалою відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 10 липня 2020 року, включно. Відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 травня 2020 року скасувати, змінити обраний відносно нього запобіжний захід у виді тримання під вартою на більш м`який у виді домашнього арешту в нічний час доби.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не обґрунтовано підстави, які виправдовують його подальше тримання під вартою.

Підстав впливати на потерпілих та свідків він не має, оскільки останні вже допитані в судовому засіданні.

Всупереч вимог ст.199 КПК України прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали суду, у зв`язку з чим ухвала місцевого суду являється незаконною.

Поза увагою суду залишилося те, що він має постійне місце проживання, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, має хвору матір, яка потребує його допомоги.

Крім того, він являється інвалідом третьої групи, під час перебування під вартою стан його здоров`я погіршився, потребує лікування, яке не може бути надано в умовах СІЗО.

Вважає, наявні підстави для зміни обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт в нічний період доби.

Заслухавши суддю - доповідача, обвинуваченого, прокурора, в судових дебатах сторони залишилися на своїх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки судовий розгляд кримінального провадження продовжується, є необхідність в дослідженні обставин по справі, а тому неможливо завершити судовий розгляд з ухваленням судового рішення по суті до закінчення строку дії обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу, не зменшились.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, за яке законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також на дані про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, як особа, що схильна до вчинення кримінальних правопорушень, в тому числі й до нанесення тілесних ушкоджень (а.п.24), непрацевлаштований, законне джерело доходів відсутнє, міцних соціальних зв`язків не має, неодружений, утриманців не має, раніше не судимий, проте двічі притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, пов`язаних зі спричиненням тілесних ушкоджень, що свідчить про його особливу суспільну небезпечність (а.п.18-19).

Враховуючи, що ОСОБА_7 не має будь-яких соціальних зв`язків, які стримували б його від ухилення від органів досудового розслідування та суду, обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, спрямованого проти життя та здоров`я особи, що є найвищою соціальною цінністю відповідно до ст.3 Конституції України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні та перешкоджати встановленню істини в справі, що виправдовує необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи обвинуваченого, які це заперечують, являються необґрунтованими.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_7 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих, свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження право особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З огляду на вищевикладене, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, є непереконливими.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, і ці ризики на момент розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, не зменшилися, а доводи апелянта, які це заперечують, являються немотивованими.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що всупереч вимог ст.199 КПК України прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження запобіжного заходу пізніше ніж за п`ять днів до закінчення строку дії попередньої ухвали суду, - позбавлені правових підстав та не являються підставами для скасування судового рішення, оскільки згідно ч.3 ст.331 КПК України, до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Твердження апелянта про те, що він має постійне місце проживання, раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, має хвору матір, яка потребує його допомоги, то суд апеляційної інстанції хоч і приймає їх до уваги, проте, з огляду на характер, вид та обставини вчинення злочину, в якому підозрюється ОСОБА_7 , відомості про його особу, вказані обставини, не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами, які давали б можливість застосувати до останнього більш м`який вид запобіжного заходу.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він являється інвалідом третьої групи, під час перебування під вартою стан його здоров`я погіршився, потребує лікування, яке не може бути надано в умовах СІЗО, то вони являються такими, що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Медична частина державної установи «Херсонський слідчий ізолятор» забезпечує надання первинної лікувально-профілактичної допомоги ув`язненим і засудженим. Вона включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Надання ув`язненим і засудженим невідкладної медичної допомоги, що не може бути надана у медичній частині СІЗО, здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 лютого 2012 року за № 212/20525.

Будь-яких доказів того, що стан здоров`я ОСОБА_7 перешкоджає його подальшому перебуванню в умовах СІЗО або того, що працівники ДУ «Херсонський слідчий ізолятор» відмовили обвинуваченому у наданні медичної допомоги в умовах ізолятора, матеріали кримінального провадження не містять.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Новокаховського міського суду Херсонської області від 12 травня 2020 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_4
(підпис) ОСОБА_3