Справа № 577/2882/17
Провадження № 1-кп/577/16/20

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
23 червня 2020 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пришиб Кременчуцького району Полтавської області, українця, громадянина України, освіта середня, перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні двох малолітніх дітей, мешканця АДРЕСА_1 , призваного на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 на посаду старшого хіміка відділення радіаційного, хімічного, біологічного захисту взводу радіаційного, хімічного, біологічного, захисту військової частини польова пошта НОМЕР_1 , старшого солдата військової служби за контрактом, раніше судимого вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 01.06.2018 року за ст. 129 ч. 1, 75 КК України до 1 року обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 22.05.2019 року скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, направлено для відбування покарання за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 01.06.2018 року до 1 року обмеження волі,
в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 ч. 4 КК України,
В С Т А Н О В И В:
Обвинувачений ОСОБА_4 17 березня 2016 року призваний на військову службу за контрактом ІНФОРМАЦІЯ_2 . 24 липня 2016 року наказом командира військової частини -польова пошта НОМЕР_1 № 227 зарахований до списків особового складу військової частини- польова пошта НОМЕР_1 та призначений на посаду стрільця- регулювальника комендантського відділення комендантського взводу, в подальшому призначений на посаду старшого хіміка відділення радіаційного, хімічного, біологічного захисту взводу радіаційного, хімічного, біологічного, захисту військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Згідно з вимогами ст. 17, 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Ст. 1,2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу визначають, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України Про оборону України, особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Згідно з вимогами ч. 5 ст. 4 Закону України Про мобілізаційну підготовки та мобілізацію вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. У такий спосіб, на даний час в Україні діє особливий період (листи Міністерства оборони України від 20.10.2016 року № 316/1/906, від 18.10.2016 року № 322/2/6917, від 01.10.2015 року № 322/2/8417). Відповідно до ст. 1 Закону України Про оборону України з моменту оголошення Указу Президента «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Рішення про демобілізацію з унесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося. Також Вищий адміністративний суд України в постанові від 16.02.2015 року (справа № 800/582/14) зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Під, час проходження військової служби за контрактом старший солдат ОСОБА_4 відповідно до положень Військової присяги та ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та вимоги військових статутів. Наказом командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , старшому солдату ОСОБА_4 надано відпустку строком 2 доби, в період з 18 січня 2017 року по 10 січня 2017 року включно. Однак, 11 січня 2017 року старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем за контрактом, в порушення вимог ст. 17,65 Конституції України, ст. 2,4,19,20,23,24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, положень Військової присяги, ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, не маючи на те поважних причин, діючи з прямим умислом, маючи об`єктивні причини для повернення на службу, не з`явивися до пункту постійної дислокації військова частина-польва пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 після закінчення лікування. Факт відсутності ст. солдата ОСОБА_4 на службі встановлено командуванням частини під час ранкового шикування підрозділів 11 січня 2017 року. Під час незаконної відсутності у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_4 обов`язків військової служби не виконував, а проводив час на власний розсуд, займаючись справами, не пов`язаними з проходженням військової служби, постійно перебуваючи за адресою свого проживання: АДРЕСА_1 . У подальшому, 01 липня 2017 року ОСОБА_4 усвідомивши протиправність своїх дій щодо незаконної відсутності на місці служби - у розташуванні військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , добровільно прибув до військової прокуратури Сумського гарнізону, після чого був направлений до військової частини польова пошта - НОМЕР_1 , та наказом командира відданий як такий, що повернувся до військової частини (місця служби), приступив до виконання обов`язків військової служби та зарахований на всі види забезпечення. Отже, старший солдат ОСОБА_4 був незаконно відсутнім на місці служби у військовій частині - польова пошта НОМЕР_1 у період з 11 січня 2017 року по 01 липня 2017 року в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе визнав, повністю підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті. Щиро розкаюється у вчиненому.
Показання обвинуваченого відповідають фактичним обставинам справи і ним не оспорюються.
Згідно вимог ч.3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд впевнився в правильному розумінні учасниками судового провадження змісту цих обставин і у суду немає сумнівів в добровільності і істинності їх позиції, а також судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які не досліджувались у суді.
Таким чином вина обвинуваченого ОСОБА_4 повністю доведена і його дії суд кваліфікує за ч.4 ст. 407 КК України самовільне залишення військової частини без поважних причин в умовах особливого періоду, вчинене особами, зазначеними в ч. 2 ст. 407 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання та задовільно характеризується за місцем служби, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, що обтяжують покарання, суд не вбачає.
Обставинами, що пом`якшують покарання, суд вважає повне визнання вини, щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, є особою молодого віку, має на утриманні двох малолітніх дітей та батька інваліда ІІІ групи.
Приймаючи до уваги вищевказані обставини, з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставин справи, те що тяжких наслідків від вчиненого кримінального правопорушення не настало, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який позитивно характеризується за місцем проживання, обставин, що пом`якшують покарання, виходячи з наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд вважає за можливе перейти до іншого, більш м`якого виду покарання, не зазначеного в санкції ч. 4 ст. 407 КК України з застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу, як міри достатньої для виправлення та попередження інших кримінальних правопорушень.
При цьому, суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, складену Козельщанським районним відділом з питань пробації Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробації Міністерства юстиції України, відповідно до якої орган пробації, вважає, що виправлення обвинуваченого без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 01.06.2018 року за ст. 129 ч. 1, 75 КК України до 1 року обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 22.05.2019 року скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, направлено для відбування покарання за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 01.06.2018 року до 1 року обмеження волі.
До постановлення зазначеного вироку ОСОБА_4 11.01.2017 року вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 407 КК України, за який, як суд проаналізував вище щодо призначення обвинуваченому покарання, дійшов висновку, що достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та для попередження скоєння інших злочинів є покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн.
Ч. 4 ч. 70 КК України встановлено, що за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання. Штраф як основне покарання, призначений за один із злочинів, не підлягає складанню з іншими видами покарань при призначенні покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК України) та за сукупністю вироків (ст. 71 КК України), а виконується самостійно. Штраф як додаткове покарання також виконується самостійно (ч. 3, 4 ст. 72 КК України).
Згідно ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
При вирішенні даного питання суд враховує, що штраф, як основне покарання, призначений за один із злочинів, не підлягає складанню з іншими видами покарань при призначенні покарання за сукупністю злочинів (ст. 70 КК України) та за сукупністю вироків (ст. 71 КК України), а виконується самостійно.
Отже, в даному випадку суд, застосовуючи положення ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК України, приєднує невідбуту частину покарання за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 01.06.2018 року із самостійним виконанням вироку .
Керуючись ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд
ОСОБА_4 визнати винним за ч. 4 ст. 407 КК України і призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 (п`ять тисяч сто) грн.
Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 (п`ять тисяч сто) грн., виконувати самостійно.
Вирок Козельщинського районного суду Полтавської області від 01 червня 2018 року, яким ОСОБА_4 було засуджено за ст. 129 ч. 1, 75 КК України до 1 року обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік; ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 22 травня 2019 року скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням, ОСОБА_4 направлено для відбування покарання за вироком Козельщинського районного суду Полтавської області від 01 червня 2018 року до 1 року обмеження волі, виконувати самостійно.

Запобіжний захід до ОСОБА_4 не обирався.

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Конотопський міськрайонний суд.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1