Дата документу 08.01.2020 Справа № 333/6377/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/481/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 333/6377/19 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року, якою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який утримується в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 07 лютого 2020 року включно;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який утримується в Державній установі «Запорізький слідчий ізолятор», обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 07 лютого 2020 року включно,

в с т а н о в и л а:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року про продовження строку тримання його під вартою, посилаючись на те, що він не визнає себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, та у судовому засіданні це пред`явлене обвинувачення не підтвердилося, стороною обвинувачення суду не надано доказів про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому суд щоразу обґрунтовує продовження строку тримання його під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення.

Також апелянт вважає, що під час досудового розслідування була допущена низка процесуальних порушень, а саме: документально не встановлено особу потерпілого, місце його реєстрації та фактичну адресу проживання; до протоколу допиту не вносилися показання потерпілого ОСОБА_10 , останнім не здійснювалося впізнання його ОСОБА_7 , як особи, яка підозрюється у вчиненні розбійного нападу, та впізнання предметів, які були вилучені, нібито у нього ОСОБА_7 , та визнані речовими доказами, а факт передачі ОСОБА_10 речових доказів на зберігання, не був документально оформлений.

Заслухавши в судовому засіданні суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу, прокурора із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 401 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється в межах апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року щодо обвинуваченого ОСОБА_9 не оскаржується.

З наданих матеріалів вбачається, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , кожного, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України,

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження, у тому числі ОСОБА_7 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке було задоволено судом першої інстанції.

З таким рішенням суду погоджується й колегія суддів, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України, розглядаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд має з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

При вирішенні питання про законність рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, колегія суддів бере до уваги те, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Отже, основною метою продовження застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на стадії підготовчого (судового) розгляду фактично є забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що, перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції правильно встановив, що заявлені ризики, такі як можливість обвинуваченого переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, об`єктивно існують та для їх запобігання необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 .

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив про те, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку.

Згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, санкцією якої передбачено покарання на строк від семи до десяти років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вказані обставини свідчать про те, що підозрюваний, будучи обізнаним про ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину та покарання, яке загрожує йому в разі визнання його винуватим, може здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкримінований йому злочин.

При цьому, колегія суддів вважає, що ризик переховування посилюється тим, що з метою ухилення від покарання за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 обвинувачується, останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від органів досудового слідства або суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Також колегія суддів враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, яке інкриміновано ОСОБА_7 , які полягали у вчиненні дій, що поєднані із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, а відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Отже, наразі існує ризик того, що обвинувачений ОСОБА_7 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 , будучи раніше засудженим за вчинення кримінального правопорушення проти власності, судимість за яке не знята та не погашена в установленому законом порядку, знов обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти власності, що в цілому негативно впливає на репутацію обвинуваченого, свідчить про стабільність його антисуспільної поведінки, не одружений, не працевлаштований, не має на утриманні неповнолітніх дітей чи осіб похилого віку, тобто, не має стійких соціальних зв`язків, що у сукупності з обставинами вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, свідчить про можливість перешкоджання ОСОБА_7 кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення, тобто, про наявність ризиків, передбачених п. 4, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, на думку колегії суддів, існування зазначених прокурором ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, ґрунтується на реальних фактичних даних та ці ризики виправдовують тримання ОСОБА_7 під вартою.

Невизнання ОСОБА_7 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КПК України, є виключно його правовою позицією та не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки питання доведеності чи недоведеності вини особи віднесено законом до компетенції суду під час розгляду справи по суті.
Крім того, колегія суддів вважає неспроможними доводи обвинуваченого про те, що під час досудового розслідування була допущена низка процесуальних порушень, а у судовому засіданні не підтвердилося пред`явлене йому за ч. 2 ст. 187 КК України обвинувачення, оскільки ці доводи також не можуть бути предметом дослідження в суді апеляційної інстанції при перегляді на предмет законності ухвали суду першої інстанції про доцільність перебування обвинуваченого під вартою, виходячи з того, що відповідно до вимог ст. 368 КПК України, ці питання мають вирішуватися судом при ухваленні остаточного рішення по справі.

З урахуванням викладеного колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду першої інстанції по доводам апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, колегією суддів при апеляційному розгляді не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2019 року, якою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, по 07 лютого 2020 року включно, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: