ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/3626/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/521/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України, повернутий прокурору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаною ухвалою суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001146 від 3 травня 2019 року у відношенні ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України, повернутий прокурору.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що обвинувальний акт був складений без дотримання вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а саме: при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 317 КК України, сторона обвинувачення зазначила про те, що ОСОБА_9 надав приміщення своєї квартири для незаконного виробництва та вживання наркотичних засобів, але при формулюванні обвинувачення вказано про те, що він обвинувачується в організації місця для незаконного вживання та виготовлення наркотичних засобів; при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, в обвинувальному акті відсутня інформація про час та місце його вчинення, а також конкретні дії, які він здійснював у межах інкримінованого злочину.

Крім того, у суду першої інстанції виникли сумніви щодо наявності повноважень у прокурора ОСОБА_8 на затвердження обвинувального акту, а у слідчого ОСОБА_10 на його складання.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням кримінального процесуального закону та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що обставини вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 309 КК України, викладені в повному обсязі, в тому числі, щодо часу та місця його вчинення.

Також зазначає, що суд першої інстанції розпочав дослідження часу реєстрації кримінальних правопорушень, зробив припущення щодо можливої не реєстрації епізодів кримінального провадження та необґрунтовано поставив під сумнів повноваження прокурора на підписання обвинувального акту, чим порушив вимоги ст. 314 КПК України.

Звертає увагу, що прокурор має право в порядку ст. 338 КПК України змінити обвинувачення в суді, в тому числі, обсяг обвинувачення чи його правову кваліфікацію.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , яка рішення суду вважала законним, обґрунтованим та просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 314 КПК України суд в підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст. 291 КПК України. Будь-яких інших підстав для повернення обвинувального акту прокурору законом не передбачено.

Вимоги до обвинувального акту встановлені ст. 291 КПК України та даний перелік є вичерпним.

Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 КПК України державне обвинувачення це процесуальна діяльність прокурора, яка полягає у доведені перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Як визначає ч. 1 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності,

Стаття 7 КПК України встановлює, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться змагальність і диспозитивність .

З огляду на ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Дослідження змісту обвинувального акту свідчить про те, що в ньому викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, зазначено правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення, тобто вказано, що саме встановлено досудовим розслідуванням, що відповідає положенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, а тому відсутні підстави вважати, що обвинувальний акт не відповідає зазначеній вимозі КПК України.

Колегія суддів зазначає, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі (певні конкретні фактичні обставини) дійсно мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

Проте конкретність обвинувачення є оціночною категорією та може бути перевірена лише в ході судового розгляду справи, адже на стадії підготовчого судового засідання суд не може давати оцінку кваліфікації дій обвинуваченого, доказам чи фактичним обставинам кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

У разі повернення ж обвинувального акту судом першої інстанції з підстав неконкретності обвинувачення, вказівки суду спонукають органи досудового слідства на проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій, чим нівелюється процесуальна самостійність прокурора на визначення обсягу достатніх доказів для складання обвинувального акту та дотримання принципу змагальності, згідно з яким саме прокурор як сторона обвинувачення звертається до суду з обвинувальним актом, та свідчить про те, що суд певним чином перебирає на себе функції, які не притаманні йому.

Термін «неконкретність обвинувачення» широко поширювався у судовій практиці за часів дії КПК України 1960 року, але за КПК України 2012 року така підстава для повернення обвинувального акту відсутня і застосування її за аналогію неприпустимо.

При цьому, з метою недопущення порушення права особи на захист через неконкретність обвинувачення та можливого скасування рішення суду першої інстанції з підстав незабезпечення гарантій на справедливий суд, прокурор відповідно до положень ст. 337 КПК України в ході судового розгляду може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення тощо.

Суд, в силу цієї ж норми, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Колегія суддів вважає безпідставними висновки суду про те, що в обвинувальному акті відсутнє належне формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 317 КК України, в частині не зазначення того, які саме дії вчинив обвинувачений для організації місця для незаконного вживання та виготовлення наркотичних засобів.

Так, обвинувальний акт містить посилання на те, що обвинувачений надав приміщення своєї квартири для незаконного виробництва та вживання наркотичних засобів, і з огляду на п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України в частині того, що прокурор викладає фактичні обставини, які він вважає встановленими, застосовані в обвинувальному акті формулювання, на які посилається суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, не є порушенням вимог вищезазначеної кримінальної процесуальної норми, і вказані недоліки можуть бути усунуті в судовому засіданні та не перешкоджають можливості призначення справи до судового розгляду, в тому числі, формулювання обвинувачення як «організації місця для незаконного вживання та виготовлення наркотичних засобів».

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при викладенні фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, в обвинувальному акті відсутня інформація про час, місце та інші обставини його вчинення, оскільки з обвинуваченого акту вбачається, що обставини придбання (тобто початку вчинення злочину) досудовим розслідуванням не встановлені, що не суперечить вимогам ст. 291 КПК України, інші ж фактичні обставини його вчинення викладені в обвинувальному акті чітко та конкретно.

До того ж, з`ясування обставин справи, в тому числі, щодо конкретних дій, які вчинив обвинувачений, способу вчинення злочину, спрямованості умислу, часу, місця та мотиву вчинення злочину, а також перевірка цих обставин доказами є наступною стадією судового провадження і не є завданням підготовчого судового засідання.

Разом з тим, обставини, які відповідно до частини першої ст. 91 КПК України, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форма вини, мотив та мета вчинення кримінального правопорушення, викладено чітко і конкретно.
Наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою, у зв`язку з чим, конкретність викладення фактичних обставин у даному провадженні не викликає сумнівів.

Також колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині сумнівів з приводу наявності у прокурора ОСОБА_8 повноважень на затвердження обвинувального акту, а у слідчого ОСОБА_10 на його складання, оскільки вказане твердження повністю спростовується наявними в матеріалах кримінального провадження документами.

Так, постановами про визначення групи прокурорів від 3 травня 2019 року та 31 травня 2019 року, старшим групи прокурорів у кримінальних провадженнях № 0001146 від 3 травня 2019 року та № 0001147 від 31 травня 2019 року призначено саме прокурора ОСОБА_8 (а.с. 18, 19).

Крім того, повноваження слідчого ОСОБА_10 в даних кримінальних провадженнях підтверджуються відомостями, зазначеними в пунктах 2 та 5 Реєстру матеріалів досудового розслідування, відповідно до яких, начальник СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_11 доручив проведення досудового розслідування групі слідчих, до якої також входить і слідчий ОСОБА_10 (а.с. 4), 31 травня 2019 року відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України внесено до ЄРДР.

З огляду на викладене, та враховуючи, що зазначені в оскаржуваній ухвалі суду підстави не є достатніми для повернення обвинувального акту прокурору, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора є переконливими та вони підлягають задоволенню, а ухвала суду першої інстанції скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України, повернутий прокурору, - скасувати, призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого засідання.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 336/3626/19