Ухвала

Іменем України

09 квітня 2020 року
м. Київ
Справа № 263/4910/19
Провадження № 51-1301 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 жовтня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 грудня 2019 року щодо останнього,
встановив:
Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 09 жовтня 2019 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:
1) вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 07 березня 2003 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
2) вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 06 квітня 2006 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна;
3) вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 31 січня 2007 року за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 187 КК України до визначеного на підставі ст. 70 КК України остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією майна, звільненого умовно-достроково на невідбутий строк 2 роки 5 місяців 26 днів;
4) вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 14 серпня 2018 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді штрафу у сумі 1000 гривень, зміненого ухвалою Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, в частині покарання у виді штрафу на суму 986 гривень, який сплачено 21 серпня 2018 року,
засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 грудня 2019 року вирок суду першої інстанції залишено без змін.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 26 січня 2019 року, приблизно о 03 год, знаходячись біля першого під`їзду будинку № 79 по пр. Металургів Центрального району м. Маріуполя, діючи умисно, повторно, таємно викрав з автомобіля марки «ГАЗ 2410 ЗНГ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , майно потерпілого ОСОБА_6 , на суму 439,17 грн.
Крім того, 02 лютого 2019 року, приблизно о 00.15 год, ОСОБА_5 , знаходячись біля першого під`їзду будинку № 31 по вул. Казанцева Центрального району м. Маріуполя, діючи умисно, повторно, таємновикрав з автомобіля марки «Волга-2410», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , майно потерпілого ОСОБА_7 , на загальну суму 1044,50 грн.
Також, 02 лютого 2019 року, приблизно о 00.40 год, ОСОБА_5 , знаходячись біля першого під`їзду будинку № 23 по вул. Казанцева Центрального району м. Маріуполя, діючи умисно, повторно, таємно викрав з салону автомобіля «Фіат Ритма», державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , майно потерпілого ОСОБА_8 , на загальну суму 823 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити оскаржувані судові рішення з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 внаслідок суворості.
Обґрунтовуючи вимоги скарги захисник вважає, що під час судового розгляду залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, дані, що характеризують особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання.
Просить суд касаційної інстанції звільнити засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та наводить обставини, наявність яких, на його думку, дають підстави для застосування до засудженого ст. 75 КК України.
Вказує, що апеляційний суд, у порушення вимог ст. 419 КПК України, залишаючи його апеляційну скаргу без задоволення, не перевірив належним чином її доводів та не навів мотивів для їх спростування.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 185 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника ОСОБА_4 у скарзі про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості є безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно з положеннями ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається зі змісту вироку, судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримано вимоги статей 50, 65 КК України, оскільки враховано характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості, дані про особу винного, зокрема те, що ОСОБА_5 неодноразово судимий, у тому числі за злочини проти власності, маючи не зняті та непогашені у встановленому законом порядку судимості, на шлях виправлення не став та повторно вчинив корисливі злочини. При обранні ОСОБА_5 заходу примусу судом враховано те, що він з 12 травня 2003 року перебуває на обліку у міському наркологічному диспансері м. Маріуполя з діагнозом психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання наркотичних речовин, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, не працює, будь-якою суспільно-корисною працею не займається, за місцем проживання характеризується посередньо, неодружений. Також, судом враховано стан здоров`я засудженого, який з 21 серпня 1999 року перебуває на обліку в міському центрі з профілактики та боротьби зі СНІДом.

Обставиною, яка пом`якшує покарання судом визнано, те що засуджений має тяжке захворювання. Обставиною, яка обтяжує покарання суд визнав рецидив злочинів.

У зв`язку з зазначеним, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства і призначив йому покарання у виді позбавлення волі у розмірі встановленому санкцією ч. 2 ст. 185 КК України.
При цьому, враховавши тяжкість вчинених злочинів ОСОБА_5 , його особу та інші обставини справи, суд першої інстанції прийшов до висновку, що відсутні підстави для застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.

Отже, призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції покарання, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, навіть з урахуванням усіх обставин, які, на думку захисника, пом`якшують призначене покарання засудженому, колегія суддів касаційного суду вважає достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів і підстав для застосування положень ст. 75 КК України, як про це просить захисник у своїй скарзі, колегія суддів не вбачає.

Доводи касаційної скарги захисника є аналогічними, за своїм змістом, доводам його апеляційної скарги та були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який, детально перевіривши їх, мотивовано визнав безпідставними, із зазначенням відповідних мотивів прийнятого рішення.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, розглядаючи апеляційну скаргу захисника на вирок суду першої інстанції, вказаний суд проаналізував зазначені доводи у скарзі, дав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, вказав в ухвалі суду достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.
Зміст ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, вона є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і колегія суддів погоджується з наведеними у ній висновками щодо відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК України відносно ОСОБА_5 .

Враховуючи зазначене, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому колегія суддів касаційного суду вважає, що з цих підстав у відкритті касаційного провадження захиснику необхідно відмовити.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 жовтня 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 грудня 2019 року щодо останнього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3