ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 487/138/19
Номер провадження 11-кп/819/284/20 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.5 ст.27, п.п.6, 12 ч.2 ст.115 КК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого: ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

При секретарі: ОСОБА_5

За участю прокурора: ОСОБА_6

Захисника: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м.Херсон в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0001303 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Заводського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою терміном до 20 лютого 2020 року, включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2019 року скасувати, відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги захисник зазначив, що існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, є припущеннями та не підтверджуються фактичною поведінкою обвинуваченого у період часу до застосування запобіжного заходу.

Суд констатував факт того, що ризик можливого переховування обвинуваченого від суду частково нівелюється наявністю родини та постійного місця проживання, а тому на думку захисника, для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та дотримання останнім належної процесуальної поведінки цілком достатнім є застосування більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

З моменту вручення повідомлення про підозру обвинувачений співпрацював з органами досудового розслідування.

ОСОБА_8 діяв як посібник, самостійних дій, спрямованих на спричинення смерті потерпілому не вчиняв.

З 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року ОСОБА_8 не перебував під дією запобіжних заходів, однак сумлінно виконував обов`язки, передбачені КПК України, прибував за кожним викликом прокурора та суду, не переховувався та мешкав за місцем реєстрації разом з родиною, так само як і не намагався здійснювати вплив на свідків з метою зміни останніми своїх показів, тобто не вчиняв жодних дій, що свідчать на підтвердження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Суд неодноразово продовжує строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого без надання можливості застосування альтернативного заходу.

ОСОБА_8 має родину, двох неповнолітніх дітей.

Згідно вимог КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово, проте на даний час суд першої інстанції навіть не розпочав дослідження доказів, не допитав свідків у кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, думку захисника, який підтримав апеляційні вимоги, думку прокурора про залишення ухвали слідчого судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, заслухавши сторони у дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 за ч.5 ст.27, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, постановлено ухвалу про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого.

Відповідно до частини 3 статті 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що судовий розгляд кримінального провадження продовжується, є необхідність в дослідженні обставин по справі, допиті свідків, а тому неможливо завершити судовий розгляд з ухваленням судового рішення по суті до закінчення строку дії обраного відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який спливає 10 січня 2020 року.

Так, виходячи з даних матеріалів кримінального провадження, є правильним висновок суду першої інстанції відносно того, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, визначені при застосуванні даного запобіжного заходу щодо обвинуваченого, не зменшились.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.27, п.п.6,12 ч.2 ст.115 КК України, за який законом передбачено максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу на тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також на дані про особу обвинуваченого, які були детально вивчені та проаналізовані судом першої інстанції при прийнятті рішення про продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу, а саме, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, раніше не судимий, має сім`ю, двох неповнолітніх дітей.

Разом із цим, колегія суддів враховує і обставини вчинення, характер дій та спосіб скоєння кримінального правопорушення, зокрема те, що інкримінований обвинуваченому особливо тяжкий злочин характеризується підвищеною суспільною небезпекою, а також те, що вказане кримінальне правопорушення було вчинено з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, дії яких були спрямовані на позбавлення потерпілого життя, що є найвищою соціальною цінністю відповідно до ст.3 Конституції України.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, вищезазначені обставини дають достатні підстави вважати, що у разі не продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, перебуваючи на свободі, він може вчинити активні дії щодо переховування від суду за межами країни чи на непідконтрольній Україні території з метою уникнення кримінальної відповідальності, знищити чи спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження, незаконно вплинути на свідків, які на даний час в судовому засіданні не допитані, з метою зміни останніми своїх показів, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та запобігання спробам перешкоджати правосуддю та встановленню істини у кримінальному провадженні, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, а тому доводи захисника, які це заперечують, являються безґрунтовними.

Саме продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_8 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів як суспільства, так і свідків, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження право особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

З огляду на вищевикладене, доводи захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого, та можливість застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту, є непереконливими.

Твердження захисника про те, що обвинувачений співпрацював з органами досудового розслідування, діяв як посібник, самостійних дій, спрямованих на спричинення смерті потерпілому не вчиняв, а також те, що з 28 грудня 2018 року по 10 січня 2019 року ОСОБА_8 не перебував під дією запобіжних заходів, однак сумлінно виконував обов`язки, колегія суддів хоча і приймає до уваги, проте з огляду на виключну підвищену суспільну небезпечність інкримінованого злочину вчиненого з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, дії яких були спрямовані на позбавлення потерпілого життя, вказані факти не зменшують встановлені ризики та не є визначальними аргументами для обрання обвинуваченому більш м`якого виду запобіжного заходу.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілих. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства ( «Летельє проти Франції»).

Посилання апелянта про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, є необґрунтованими та зводяться до іншої оцінки захисником обставин, встановлених судом.

Твердження апелянта про затягування судом першої інстанції розгляду кримінального провадження являються безпідставними. Кримінальне провадження розглядається відповідно до ст.28 КПК України в розумні строки, тобто строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегією суддів до уваги не приймаються.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги захисника, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва від 23 грудня 2019 року відносно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4