Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

01 квітня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Головуючого: ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4

захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Рівненського апеляційного суду матеріали кримінальної справи за апеляціями засудженого ОСОБА_5 , його захисника - адвоката ОСОБА_6 , та прокурора ОСОБА_7 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 ,

встановила :

Цим вироком ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Харків, проживає за адресою АДРЕСА_1 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, фізичну особу підприємця, одруженого, не військовозобов`язаного, визнано винуватим та засуджено:

- за ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 750 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 12 750 гривень.

Також, частково задоволено цивільний позов та постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_9 7000 гривень матеріальної шкоди та 5000 гривень моральної шкоди.

Крім того, судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Судом першої інстанції ОСОБА_5 засуджено за те, що він, у період часу з 3 серпня 2010 року по 12 жовтня 2010 року, умисно вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.382 КК України невиконання судового рішення, за наступних обставин:

Ухвалою судді Дубенського міськрайонного суду Рівненської області № 2 -1180 від 02.10.2009 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_5 зобов`язано не проводити ніяких будівельних робіт на земельній ділянці, що на АДРЕСА_2 , до вирішення справи у суді. ОСОБА_5 , будучи ознайомлений із ухвалою суду, 02 жовтня 2919 року, діючи умисно, з 30 липня 2010 року розпочав будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_3 , та будівництво стін гаража на тій же земельній ділянці. Зокрема, станом на 06 серпня 2010 року, збудував фундамент під добудову. Станом на 03 вересня 2010 року, провів кладку огороджувальних конструкцій розміром 7,5 м. на 6,1 м. та збудував дві стіни гаража із блоків розміром 6,1 м. на 3,5 м. В подальшому, продовжив не виконувати рішення суду та провів будівництво добудови та гаража, загальними зовнішніми розмірами 11,05 м. на 7,25 м., збудувавши добудову у два поверхи та дах добудови, облаштував заливку підлоги, стелі, змурував внутрішні приміщення та виконав інші будівельні роботи щодо облаштування добудови. Також здійснив будівництво господарського приміщення (сараю).

Не погодившись з вироком суду, засуджений ОСОБА_5 , захисник засудженого адвокат ОСОБА_6 , а також прокурор який брав участь у розгляді справи судом - ОСОБА_7 , оскаржили судове рішення в апеляційному порядку.

Засуджений ОСОБА_5 у поданій апеляції, просить вирок суду скасувати, а його у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України виправдати. Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_8 до нього щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду. Скасувати запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Мотивує свої вимоги тим, що постановляючи обвинувальний вирок, суд першої інстанції не взяв до уваги те, що ухвала Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 жовтня 2009 року про забезпечення позову в справі у виді зобов`язання його ОСОБА_5 не проводити ніяких будівельних робіт на земельній ділянці що на АДРЕСА_2 , до вирішення спору по суті, була нікчемною (недійсною), що стверджується ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2010 року. Також вказав, що вимоги закону не порушував, оскільки не проводив ніяких будівельних робіт й судом не враховано, що ним здійснено не добудову, а довгобуд, який тривав з 1991 року. А тому, на думку апелянта, у його діях відсутній склад злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Захисник ОСОБА_6 просить вирок районного суду від 12.06.2015 року скасувати, а ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, виправдати. Цивільний позов ОСОБА_9 та ОСОБА_8 до ОСОБА_5 щодо відшкодування майнової та моральної шкоди залишити без розгляду. При цьому, захисник зазначає, що відповідальність, передбачена санкцією ч.1 ст.382 КК України, настає лише у випадку невиконання правосудного судового рішення. Однак, скасовуючи рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 12.10.2010 року за позовом ОСОБА_9 у справі №2-163/10, та закриваючи провадження у справі, Апеляційний суд Рівненської області дійшов висновку, що суд першої інстанції був зобов`язаний розглядати даний спір у порядку адміністративного судочинства.

Прокурор ОСОБА_7 у поданій апеляції із доповненнями, просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_5 змінити, відповідно до ст.49, ч.5 ст.74 КК України, звільнити ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Вважає, що фактичні обставини справи судом встановлені вірно, винність ОСОБА_5 у вчиненні злочину передбаченого ч.1 ст.382 КК України також доведена й не оскаржується, водночас переконує, що судове рішення підлягає зміні, оскільки судом неправильно застосовано кримінальний закон. Зокрема стверджує, що з часу вчинення ОСОБА_5 злочину кваліфікованого за ч.1 ст.382 КК України, який згідно ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, - минуло 5 років, а тому відповідно до вимог ст.49 КК України ОСОБА_5 необхідно звільнити від призначеного покарання за закінченням строків давності.

Зазначає, що засуджений згідно неодноразово направлених на його адресу повісток із рекомендованими повідомленнями за місцем проживання не проживає, відповідно до даних Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 27.03.2016 року перетнув державний кордон України повітряним транспортом «2652 Київ Тель-Авів».

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника засудженого, який під час апеляційного розгляду підтримав вимоги викладені у своїй та його підзахисного апеляційних скаргах, вважає апеляцію прокурора необґрунтованою, думку прокурора який заперечив щодо вимог апеляційних скарг засудженого та його захисника і просив на підставі положень ст.49 КК України за закінченнями строків давності звільнити засудженого від призначеного покарання, перевіривши матеріали кримінальної справи та доводи поданих сторонами апеляцій, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно п.1 ч.1 ст.262 КПК України 1960 року розгляд справи при відсутності підсудного допускається у виняткових випадках коли підсудний перебуває за межами України і ухиляється від явки до суду.

Як з`ясовано судом апеляційної інстанції - засуджений ОСОБА_5 достеменно знаючи, що у кримінальній справі щодо нього прокурором подано апеляцію (копія якої вручена засудженому наручно 28.07.2015 року у судовому засіданні, про отримання наявна розписка ОСОБА_5 у т.7 а.с.89) виїхав за межі України у Державу Ізраїль (27.93.2016 року на борту літака «2652 Київ-Тель-Авів), про зміну свого місця перебування суд не повідомив. Враховуючи наведене, причини неявки засудженого ОСОБА_5 у засідання апеляційного суду колегія суддів вважає неповажними та вирішує розгляд справи проводити у відсутності засудженого. Доводи апеляції прокурора ОСОБА_7 щодо наведеного колегія суддів вважає обґрунтованими й підставними.

Щодо неявки потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_8 у судове засідання апеляційного суду, то колегія суддів враховує, що згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень за №037 та №398 - потерпілі належним чином повідомлені щодо дати слухання судової справи, про що особисто розписалися у таких повідомленнях, вручених їм 24.03.2020 року. В судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили та клопотання про відкладення розгляду не заявляли таким чином справа підлягає розгляду у їх відсутності.

Щодо суті заявлених у апеляціях сторін вимог, то колегією суддів з`ясовано наступне.

Відповідно до ч.2 ст.365 КПК України 1960 року вирок, ухвала або постанова суду першої інстанції перевіряються в межах апеляції.

Згідно ч.3 вказаної статті апеляційним судом не перевіряються висновки суду першої інстанції про фактичні обставини справи: - якщо вони не оспорювалися в апеляції, - якщо стосовно цих обставин докази не досліджувалися судом першої інстанції.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_5 за ч.1 ст.382 КК України ґрунтується на наведених у вироку доказах, яким суд дав правильну оцінку.
Хоча ОСОБА_5 свою вину заперечив, та пояснив у суді першої інстанції, що добудова до квартири АДРЕСА_4 не є будівництвом, а є реконструкцією будинку, яку здійснював не він, а його дружина з синами, водночас підтвердив що знає про заборону йому проводити будівельні роботи за вказаною адресою. Також вказав, що таку ухвалу він не порушував, оскільки не проводив ніяких робіт. Переконував, що це не добудова, а довгобуд, який тривав з 1991 року.
Заперечення вини засудженим та всі вказані в апеляції доводи про недоведеність його вини за інкримінованою статтею спростовуються наведеними у вироку доказами, які детально досліджені судом.
Що стосується вимог апеляцій засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 що ухвала Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 02 жовтня 2009 року про забезпечення позову в справі у виді зобов`язання його ОСОБА_5 не проводити ніяких будівельних робіт на земельній ділянці що на АДРЕСА_2 , до вирішення спору по суті, була нікчемною (недійсною) то, колегією суддів з`ясовано, що на час вчинення ОСОБА_10 інкримінованого злочину вона діяла та ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 28 грудня 2010 року скасована не була.

Не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду й вимоги апеляцій засудженого та його захисника щодо нездійснення ОСОБА_5 ніяких будівельних робіт на земельній ділянці що на АДРЕСА_2 , а здійснення довгобуду, який тривав з 1991 року.

Так, судом апеляційної інстанції з`ясовано, що всупереч вимогам ухвали Дубенського міськрайонного суду від 02.10.2009 року, якою ОСОБА_5 зобов`язано не проводити ніяких будівельних робіт на спірній земельній ділянці за адресою АДРЕСА_2 , до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_9 про визнання недійсним державного акту на землю ОСОБА_5 , він, будучи ознайомлений з ухвалою суду, умисно не виконував вказане судове рішення, діяв систематично та всупереч вимогам закону встановлених щодо нього судовим рішенням від 02.10.2009 року а не продовжував будівництво що затяглося з 1991 року, як це стверджує засуджений.
Зокрема, ОСОБА_5 , як правильно з`ясовано судом, й з чим погоджується колегія суддів, - з 30 липня 2010 року розпочав будівництво прибудови до квартири АДРЕСА_4 та будівництво стін гаража на цій же земельній ділянці станом на 06.08.2010 року збудував фундамент під добудову, а станом на 03.09.2010 року - провів кладку огороджувальних конструкцій та збудував дві стіни гаража із блоків. В подальшому продовжив не виконувати рішення суду та провів будівництво добудови та гаража, збудував добудову у два поверхи та дах добудови, облаштував заливку підлоги, стелі, змурував внутрішні приміщення та виконав інші будівельні роботи щодо облаштування добудови; також здійснив будівництво господарського приміщення сараю.
Таким чином, підстав для задоволення апеляцій засудженого та його захисника не встановлено.
Водночас, в порядку п.4 ч.1 ст.373 КПК України 1960 року, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання відповідно до вимог ст.49 КК України, про що правомірно вказує прокурор у апеляції з доповненнями.
Так, злочин, передбачений ч.1 ст.382 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, за яким строк давності до вступу вироку у законну силу згідно ст.49 КК України становить 5 років. Як слідує із справи строк давності у ній за вчинений ОСОБА_5 у період з 03.08.2010 року до 12.10.2010 року злочин, закінчився 12 жовтня 2015 року.
Колегія суддів вважає, що вказані обставини дають підставу застосувати до ОСОБА_5 положення ст.49 КК України та звільнити його від призначеного покарання.
За наведених вище обставин вирок суду у цій частині підлягає зміні.
Підстав для інших змін чи скасування вироку не встановлено.
Керуючись ст.ст.365, 366, 367, 379 КПК України 1960 року, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію прокурора ОСОБА_7 - задовольнити, а у задоволенні апеляцій засудженого ОСОБА_5 та його захисника - адвоката ОСОБА_6 відмовити.

Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 12 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_5 від призначеного за ч.1 ст.382 КК України покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом одного місяця з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

Судді :

__________ ____________ __________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3