У Х В А Л А
Справа № 936/340/20
Провадження № 1-кс/936/82/2020
17 червня 2020 р.смт. Воловець
Слідчий суддя Воловецького районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю:секретарів судового засідання, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
інші учасники судового провадження:
слідчий СВ Воловецького відділення поліції: ОСОБА_6 ,
третя особа: ОСОБА_7 ,
представник третьої особи: адвокат ОСОБА_8 ,
Крім того, 17.06.2020 р. до слідчого судді найшло клопотання від заявника ОСОБА_4 , про долучення до матеріалів справи заяви про визнання потерпілим від 10.06.2020 р. із додатками та доповнення до заяви про визнання потерпілим від 11.06.2020 р. Із заяви про визнання потерпілим ТОВ «Швейник-Груп» від 10.06.2020 р. поданої ОСОБА_4 до СВ Воловецького ВП Мукачівського ГУНП в Закарпатській області, вбачається, що в результаті протиправних дій ОСОБА_7 . Товариству з обмеженою відповідальністю «Швейник-Груп» заподіяно збитків у розмірі понад 284 543, 41 гривень (розрахунок міститься у матеріалах справи).
У судовому засіданні заявник ОСОБА_4 підтримав скаргу та просив її задовольнити. Пояснив що, підвальне приміщення використовує на підставі усної домовленості його дружини ОСОБА_10 та дружини власника ОСОБА_11 . Договір оренди між ним та власником приміщення ОСОБА_7 щодо використання підвального приміщення не укладався. Пояснив, що власник приміщення ОСОБА_7 пропонував йому укласти новий договір оренди нежитлового приміщення, але він відмовився, оскільки вартість оренди його не влаштовувала. Однак і залишати зазначене приміщення не бажає оскільки здійснив у ньому ремонт.
Прокурор у судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, оскільки вважає скаргу необґрунтованою та безпідставною.
Третя особа, ОСОБА_7 - власник майна, в судовому засіданні просив у задоволенні скарги відмовити. Зазначив, що 22.05.2018 р. з метою здійснення підприємницької діяльності ТОВ «Швейник Груп» в особі директора ОСОБА_4 орендувало у нього нежитлове приміщення загальною площею 320 м.кв. (адреса: АДРЕСА_1 ). Факт оренди підтверджується договором оренди нежитлового приміщення від 22.05.2018 р. Проте, ТОВ «Швейник Груп» самовільно без укладення договору зайняло підвальне приміщення, що розташовано під орендованим. Це приміщення було зайняте ТОВ «Швейник груп» на підставі усної домовленості із його дружиною ОСОБА_11 та продовжує його використовувати у підприємницькій діяльності без договору та орендної плати, відмовляючись від укладення договору оренди. У жовтні 2019 р. він запропонував ОСОБА_4 укласти договір оренди підвального приміщення, проте заявник відмовся, оскільки його не влаштувала ціна оренди. Після того, він повідомив ОСОБА_4 , щоб той забрав свої речі із підвального приміщення та звільнив його, однак заявник відмовився. Зважаючи на те, що він є власником приміщення, яке ОСОБА_4 використовує без будь-яких правових підстав, він вирішив зачинити підвальне приміщення на замок, про що, повідомив заявника. Однак, ОСОБА_4 викликав на місце події працівників поліції і під приводом того, що в підвальному приміщенні знаходиться майно ТОВ «Швейник Груп» зламав його навісний замок на дверях. Пояснив, що умови пропонованого йому договору оренди цього приміщення ОСОБА_4 не влаштували, і він відмовився підписувати цей договір. На неодноразові вимоги звільнити приміщення, заявник не реагує, безоплатно використовує підвальне приміщення, розмістивши у ньому розкрійний цех та ніяких коштів за використання підвального приміщення йому як власнику не сплачує. Крім того, за користування нежитловим приміщенням площею 320 кв.м., ТОВ «Швейник Груп» орендну плату також не сплачує із 15.10.2019 р., заборгованість по якій станом на 09.04.2020 р. становить 49 692 гривень. Враховуючи наведене, просить скаргу залишити без задоволення.
Допитані як свідки працівники ТОВ «Швейник груп» пояснили, що внаслідок припинення діяльності в підвальному приміщення ТОВ «Швейник груп» зазнало значних матеріальних збитків та погіршило свою репутацію у замовників.
Допитана в якості свідка ОСОБА_11 , пояснила, що у власності її чоловіка знаходиться будівля ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 ». Частину цієї будівлі її чоловік передав їй в оренду, де вона облаштувала ресторан «Вича». А частину іншої будівлі, а саме одне приміщення розміром 320 м.кв. він передав у оренду ТОВ «Швейник груп», директором якого є ОСОБА_4 . Після підписання цього договору ОСОБА_4 звернувся до неї, як до дружини власника, про дозвіл на короткострокове зайняття підвального приміщеннях, на підставі усної домовленості для тимчасового зберігання майна. Проте, у подальшому зазначене товариство не звільнило підвальне приміщення і використовує його і по теперішній час, без будь-яких на це підстав.
Вивчивши скаргу, заслухавши пояснення учасників судового провадження, показання свідків, дослідивши матеріали провадження, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх праву межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.Інститут оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого чи прокурора є одним з елементів судового контролю за стадією досудового розслідування кримінальних проваджень.
Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Частиною 2 ст. 22 КПК України встановлено, що сторони кримінального провадження мають рівніправа на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Під час розгляду скарги, слідчим суддею встановлено, що 31.12.2019 р. ОСОБА_4 звернувся до Воловецького ВП Мукачівського ВП ГУНП в Закарпатській області із заявою, в якій виклав обставини, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України, а саме: 19.11.2019 р. та 20.12.2019 р. громадянин ОСОБА_7 , вчинив, на думку заявника, самоправні дії відносно порушення трудових прав робітників ТОВ «Швейник-Груп» та заподіяв шкоди інтересам ТОВ «Швейник-Груп».
Постанова старшого слідчим СВ Воловецького ВП Мукачівського ГУНП в Закарпатській області, капітаном поліції ОСОБА_9 від 05.05.2020 р. про відмову у визнанні потерпілим, мотивована тим, що беручи до уваги покази ОСОБА_4 та інші матеріали цього кримінального провадження, спір між ОСОБА_4 , як директором ТОВ «Швейник Груп» та ОСОБА_7 , як власником приміщень стосується підвального приміщення, до якого ТОВ «Швейник Груп» та ОСОБА_4 , як фізична особа не має жодного юридичного відношення, оскільки між ними не укладено жодних договорів оренди чи безоплатного користування підвальним приміщенням.
Відповідно до ч. 4 ст. 55 КПК України, за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 55 КПК України, потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.
Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України лише за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим.
Отже, єдиною законною підставою для винесення слідчим постанови про відмову у визнанні потерпілим є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано такої шкоди.
Статтею 356 КК України, передбачена кримінальна відповідальність за самоправство, тобто самовільне, всупереч установленому законом порядку, вчинення будь-яких дій, правомірність яких оспорюються окремим громадянином або підприємством, установою чи організацією, якщо такими діями була заподіяна значна шкода інтересам громадянина, державним чи громадським інтересам або інтересам власника.
Об`єкт даного злочину - встановлений законодавством порядок реалізації громадянами своїх прав та обов`язків, нормальна управлінська діяльність і авторитет органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
З об`єктивної сторони злочин характеризується сукупністю таких ознак: 1) самовільним, всупереч встановленому законом порядку, вчиненням будь-яких дій; 2) оспорюваністю правомірності цих дій з боку інших громадян або юридичних осіб; 3) заподіянням такими діями значної шкоди правоохоронюваним інтересам; 4) причинним зв`язком між діями винної особи та значною шкодою.
Самовільне вчинення будь-яких дій - це здійснення особою свого дійсного або удаваного права чи вчинення інших дій всупереч встановленому порядку і без законних повноважень. Дійсним визнається право, яким особа володіє в силу закону, договору чи на іншій підставі, однак це право реалізується з порушенням порядку. Під удаваним слід розуміти право, стосовно належності якого собі винна особа помиляється. Насправді цим правом суб`єкт не володіє.
Зокрема, за ст. 356 КК України, за наявності всіх ознак цього складу злочину належить кваліфікувати заволодіння майном, яке є предметом цивільно-правового спору або перебуває у загальній спільній власності суб`єкта та інших осіб, а також заволодіння майном, відносно якого особа передбачає, хоч і помилково, наявність у неї певних прав.
Оспорюваність правомірності дій особи означає, що інший громадянин або підприємство, установа, організація вважають дії того, хто вчиняє самоправні дії, незаконними, відкрито не погоджуються з ними, оскаржують їх. При цьому не обов`язково, щоб оскарження відбувалось саме у передбаченому законом порядку (судовому, адміністративному тощо).
Вимогами ч.5 ст. 110 КПК України, передбачено, що мотивувальна частина рішення слідчого, викладеного у формі постанови повинна містити відомості про мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу, слідчим при винесенні постанови вказані вимоги виконані в повному обсязі, виходячи з наступного.
Слідчим суддею встановлено, що власником нежитлового приміщення ресторану « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу серії ВЕІ № 450392 від 09.12.2006 р. є ОСОБА_7 . Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 12808122, виданого Воловецьким ДВПТІ від 07.12.2006 року, ресторан що відчужується має загальну площу - 873,71 кв.м.
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 22.05.2018 р. з метою здійснення підприємницької діяльності ТОВ «Швейник Груп» в особі директора ОСОБА_4 орендувало у ОСОБА_7 нежитлове приміщення загальною площею 320 м.кв. (верхня частина будівлі). Факт оренди цієї частини будівлі підтверджується договором оренди нежитлової площі від 22.05.2018 р., який міститься у матеріалах кримінального провадження.
Згідно договору оренди нежитлового приміщення, орендна плата за користуванням орендованим приміщенням визначається в національній валюті в сумі, еквівалентній 200 доларів США по курсу НБУ станом на дату платежу. Розмір орендної плати може бути переглянутий на вимогу однієї із сторін при наявності в неї відповідних обґрунтувань. Даний договір діє до 22 травня 2021 р.
У судовому засіданні встановлено, що в жовтні 2019 р. власник приміщення звернувся до заявника із вимогами укласти новий договір оренди нежитлового приміщення, мотивуючи тим, що ТОВ «Швейник Груп» з часу підписання договору оренди нежитлового приміщення (верхньої частини будівлі) від 22.05.2018 р. використовує також підвальне приміщення, яке не відноситься до орендованого ТОВ «Швейник Груп» приміщення. Проте умови цього договору нежитлового приміщення заявника ОСОБА_4 не влаштували, а тому він відмовився підписувати цей договір.
Згідно із ч.1 статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Встановлено, що між заявником ОСОБА_4 та власником нежитлового приміщення ОСОБА_7 існують цивільно-правові відносини підтверджені укладеним договором оренди (верхньої частини будівлі) від 22.05.2018 р. Спір між заявником ОСОБА_4 та власником нежитлового приміщення є цивільно-правовим та пов`язаний із тим, що ТОВ «Швейник Груп» використовує підвальне приміщення без передбачених законом підстав.
Статтею 793 УК України, передбачено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно зі статтею 794 ЦК України передбачено, що право користування нерухомим майном, яке виникає на підставі договору найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки, підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Із досліджених слідчим суддею матеріалів кримінального провадження встановлено, що старший слідчий ОСОБА_9 згідно із листом за № 2674/106/26/4-20 від 21.05.2020 р. звертався до директора ТОВ «Швейник Груп», в якому просив терміново повідомити слідчому на підставі якого документу (договору оренди, тощо) ТОВ «Швейник Груп» зайняло та використовує підвальне приміщення будівлі, яка належить власнику ОСОБА_7 .
Із наданої директором ТОВ «Швейник-Груп» ОСОБА_4 на зазначений лист відповіді вбачається, що ТОВ «Швейник Груп» використовує підвальне приміщення будівлі, на підставі договору оренди від 22.05.2018 р. (верхньої частини будівлі) та попереднього договору укладеного між ТОВ «Швейник-Груп» та представником власника ОСОБА_11 .
Щодо попереднього договору укладеного між ТОВ «Швейник-Груп» та представником власника ОСОБА_11 , в судовому засіданні зясовано, що ця домовленість відбулася вже після підписання договору оренди від 22.05.2018 р. (верхньої частини будівлі), а тому використання підвального приміщення під орендованою ТОВ «Швейник-Груп» площею не оформлено документально.
Враховуючи наведене, слідчим суддею встановлено, що ТОВ «Швейник Груп» без дозволу власника ОСОБА_7 , всупереч вимогам звільнити приміщення, безоплатно використовує підвальне приміщення, розмістивши у ньому розкрійний цех. Тобто, ОСОБА_7 як власник підвального приміщення, яке не передано в оренду відповідно до закону, вправі повністю розпоряджатися своєю власністю, що за обставин справи, не є порушенням прав ТОВ «Швейник Груп» в особі директора ОСОБА_4 , оскільки це товариство не є орендарем вказаного підвального приміщення. За таких обставин постанова слідчого є обгрутованою, і підстави для її скасування у справі відсутні. Суд вважає, що висновок слідчого про відсутність підстав для визнання скаржника потерпілим в кримінальному провадженні є правомірним.
На підставі встановлених обставин, слідчий суддя дійшов висновку, що скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. 55, 214, 303, 304, 306, 307,309, 369, 370, 372, ч.2 ст. 376 КПК України, слідчий суддя, -
УХВАЛИВ:
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого СВ Воловецького відділення поліції Мукачівського відділу поліції ГУНП в Закарпатській області у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000033 від 14 лютого 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України, про відмову у визнанні потерпілим.
Ухвала слідчого судді про відмову у задоволенні скарги на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні під час досудового розслідування не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, згідно з ч.3 ст. 307 КПК України.
Повний текст ухвали складений 22 червня 2020 року.
Слідчий суддя ОСОБА_1