ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1732/20 Справа № 191/154/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі матеріали кримінального провадження №0000037 від 10.01.2020 року за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року щодо:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Зайцеве Синельниківського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, розлученого, не працюючого, не маючого постійного місця проживання, раніше судимого:
- 27.07.2004 року засуджений Синельниківським районним судом за ч.1 ст. 289, ч. 1 ст. 115, ст. 70 КК України до позбавлення волі на 8 років, звільнений 01.02.2010 за ст. 81 КК України, умовно-достроково звільнений, невідбутий строк 1 рік 10 місяців 29 днів;
- 12.05.2011 року Синельниківським міським судом за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309, ч.1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на 3 роки, на підставі ст. 71 КК України частково приєднаний невідбутий строк 6 місяців по вироку Синельниківського міськрайонного суду від 27.07.2004, до відбуття покарання 3 роки 6 місяців; 12.09.2014 року звільнений ;
- 24.03.2015 року Синельниківським міським судом за ч.1 ст. 263, ч. 2 ст. 185, ч.З ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 70 КК України до позбавлення волі на 4 роки; звільнився 29.06.2017 за ст. 81 КК України, умовно-достроково, невідбутий строк 1 рік 3 місяці 2 дні;
- 20.08.2018 року Синельниківським міськрайонним судом за ч.1 ст. 162 КК України до обмеження волі на 1 рік 4 місяці, на підставі ч. 1 ст.71 КК України частково приєднано покарання по вироку Синельниківського міськрайонного суду від 24.03.2015 року, до позбавлення волі на строк 2 роки; звільнився 18.12.2019 року із П`ятихатської ВК по відбуттю строку покарання;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України,

за участю учасників провадження:
прокурора: ОСОБА_8
обвинуваченого: ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:
В апеляційній скарзі перший заступник прокурора області ОСОБА_6 , не оскаржуючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кваліфікацію його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 162 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає, що призначене обвинуваченому покарання у виді штрафу є необґрунтованим та м`яким. Суд послався у вироку на дані про особу обвинуваченого та залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки. Без належної уваги суду залишились стійкість умислу обвинуваченого та його посткримінальна поведінка. Судом не враховано, що обвинувачений є раніше судимою особою, 4 рази був засуджений, має непогашені та не зняті в установленому законом порядку судимості, зокрема і за порушення недоторканості житла, після звільнення з місць позбавлення волі до нормального життя не повернувся, не працевлаштувався, суспільно корисною працею не займався і знову продовжив свою злочинну діяльність і менш ніж через місяць вчинив новий умисний злочин. Суд не врахував і обтяжуючу покарання обставину вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1 190 грн.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим, 09.01.2020 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходився біля місця проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , де у нього виник прямий умисел на незаконне проникнення до житла.
Не маючи дозволу законного володільця ОСОБА_9 та всупереч його волі, не маючи права на проникнення до чужого житла, не перебуваючи з власником у родинних зв`язках, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, реалізуючи злочинний умисел, направлений на порушення конституційної гарантії кожної особи на недоторканість житла та іншого володіння особи, діючи умисно, перебуваючи поблизу вказаного домоволодіння, 09.01.2020 року приблизно о 17 годні 00 хвилин ОСОБА_7 незаконно проник на територію домоволодіння ОСОБА_9 .
В подальшому, проти волі присутнього мешканця домоволодіння ОСОБА_9 , розбив вікно, через яке незаконно проник у житло, чим порушив передбачене ст. 30 Конституції України, ст. 12 «Загальної декларації прав людини» та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини та основних свобод» гарантоване право громадянина України на недоторканість житла, а саме власника вказаного домоволодіння - ОСОБА_9 .
Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та просила її задовольнити, думку обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за викладених у вироку обставин, правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 162 КК України у апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.
Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення судом покарання.
Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченій покарання, суд дотримався вимог ст. ст. 50 і 65 КК, якими передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винної.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є злочином невеликої тяжкості, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, що він вину визнав та розкаявся у скоєному, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та визнання винуватості.
Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.
Під час апеляційного перегляду вироку суду ОСОБА_7 пояснив, що дійсно розкаюється у скоєному, на даний час він працює, сільська рада надає йому роботу та домівку, яка є вільною від інших мешканців, проживає сам. Також сільська рада допомагає йому відновити, втрачені документи. Обвинувачений намагається створити сім`ю. Запевняв колегію суддів про те, що він виправився та намагається віднайти себе у соціумі, аби стати законослухняною та добропорядною людиною.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні саме такого покарання дотримався вимог кримінального закону. Будь - яких підстав для призначення більш суворого покарання, як на те посилається в своїй апеляції прокурор, колегія суддів не вбачає, у зв`язку з чим, підстави вважати таке покарання несправедливим відсутні.
Отже, враховуючи те, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення обвинуваченого, колегія суддів, задля надання можливості ОСОБА_7 виправитися, погоджується з висновком суду першої інстанції та, з урахуванням вищенаведених обставин, вважає призначене покарання законним, справедливим та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому, доводи прокурора, на які він посилається в апеляції, були відомі суду першої інстанції та достатньою мірою враховані при призначенні покарання.
З огляду на викладене, колегія суддів, вважає необхідним апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду - без змін.
Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2020 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.162 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана до Кримінального касаційного суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді:

------------------- ------------------- --------------------
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4