Справа № 461/4355/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/763/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
про відмову у відкритті провадження

15 липня 2020 року м.Львів

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду ОСОБА_2 , вирішуючи питання прийняття апеляційної скарги прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2020 року про зміну запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4 ,

встановила:

вищевказаною ухвалою клопотання адвоката ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 задоволено.
Змінено застосований щодо підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 01 червня 2020 року запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Не погоджуючись із рішенням слідчого судді, прокурор прокуратури Львівської області ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Перевіривши апеляційну скаргу, приходжу до переконання, що у відкритті провадження за такою слід відмовити з огляду на наступне.
Частина перша ст.24 КПК України встановлює, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України.

Водночас, в ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства», пункт 96 Рішення від 13 лютого 2001 року у справі «Кромбах проти Франції»).
Порядок та перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, чітко визначено та регламентовано Главою 31 Кримінального процесуального кодексу України.

Так, згідно з ч. 3 ст. 392 КПК України, в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

В ст. 309 КПК України наведено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, та визначено, що скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Зокрема, відповідно до ч.1 ст.309 КПК України, під час досудового розслідування можуть бути оскарженні в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/домашнього арешту або відмову в його застосуванні та продовження строку тримання під вартою/домашнього арешту або відмову в його продовженні.

Задоволення клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 про заміну підозрюваному раніше застосованого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт не входить до переліку рішень, передбачених ст.309 КПК України, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування.

До такого висновку слід дійти виходячи з наступного.

Верховним Судом в постанові від 28 березня 2019 року у справі 286/1695/18 викладено правовий висновок щодо можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про зміну запобіжного заходу.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Проте зазначена норма закону вказує на обов`язковість застосування висновків ВС у справах, що виникають з подібних правовідносин.

Так, в п.5.3 Постанови ККС ВС від 28 березня 2019 Верховний Суд надав правовий висновок про те, що виходячи зі системного аналізу ст.309 КПК України та враховуючи вимоги ст.181 КПК України, поняття «застосування запобіжного заходу» охоплює не тільки його обрання, але й випадки зміни запобіжного заходу, коли суд обирає інший запобіжний захід. Таким чином, слідчий суддя, постановивши ухвалу про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на домашній арешт, фактично застосував запобіжний захід у вигляді домашнього арешту і така ухвала слідчого судді може бути оскаржена в апеляційному порядку.

З наведеного правового висновку вбачається, що у випадку зміни запобіжного заходу на більш суворий судом (слідчим суддею) фактично приймається рішення про застосування запобіжного заходу.

Такий висновок Верховного Суду зроблений виходячи з конкретних обставин провадження, з якого вбачається, що орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді з клопотанням про зміну запобіжного заходу з особистого зобов`язання на тримання під вартою відносно підозрюваного у зв`язку з невиконанням особою покладених обов`язків, через що виникла необхідність в зміні запобіжного заходу на більш суворий. Ухвалою слідчого судді місцевого суду частково було задоволено клопотання та змінено запобіжний захід з особистого зобов`язання на домашній арешт.

Таким чином, постановивши ухвалу про зміну запобіжного заходу та при цьому погіршивши становище підозрюваного, слідчим суддею фактично було застосовано (обрано) захід забезпечення кримінального провадження (запобіжний захід у вигляді домашнього арешту). Тому в даному випадку ухвала слідчого судді підлягає перегляду в суді апеляційної інстанції.
Однак з оскаржуваної ухвали слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2020 року вбачається, що предметом розгляду було клопотання захисника підозрюваного ОСОБА_5 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт. Розгляд такого клопотання здійснюється в порядку, визначеному ст.201 КПК України. В даному випадку, задоволивши клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який вид запобіжного заходу, слідчим суддею, на відміну від вищеописаних обставин, не застосовано суворіший запобіжний захід та таке рішення не може бути оскаржено в апеляційному порядку, виходячи з положень ст.309 КПК України.
За нормою ч.4 ст.399 КПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає апеляційному оскарженню в апеляційному порядку та згідно з ч.5 ст.399 КПК України ухвала разом з апеляційною скаргою та додатками підлягає надсиланню особі, яка її подала.
Керуючись ст.309, ч. 4 ст. 399 КПК України,

постановила:

відмовити у відкритті провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м.Львова від 08 липня 2020 року, якою змінено застосований щодо підозрюваного ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.
Копію ухвали разом з апеляційною скаргою невідкладно надіслати особі, яка подала апеляційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

Суддя Львівського апеляційного суду ОСОБА_2