ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1294/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/92/20 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст.185 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2020 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000241 від 20 серпня 2019 року, за апеляційною скаргою захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця та жителя АДРЕСА_1 , не одруженого, громадянина України, освіта середня, не працюючого, раніше судимого 16 травня 2019 року Борщівським районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185, ч.1 ст.304, 70,75,76 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено йому покарання 3 (три) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком у виді 3 (трьох) років позбавлення волі частково приєднано не відбуте покарання за вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 16 травня 2019 року у виді 1 (одного) року позбавлення волі та остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_2 , не працюючого, освіта базова середня, громадянина України, не одруженого, раніше судимого 07 травня 2019 року Борщівським районним судом Тернопільської області за ч.3 ст.185, 75, 104, 76 КК України до 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік,

визнано винуватим ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України і призначено йому покарання - (три) роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК Україниза сукупністю вироків до покарання, призначеного за даним вироком у виді 3 (трьох) років позбавлення волі частково приєднано не відбуте покарання за вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 07 травня 2019 року у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі та остаточно визначено ОСОБА_9 покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Також вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 20 серпня 2019 року біля 03 години ОСОБА_8 та ОСОБА_9 знаходилися в центрі с. Дністрове Борщівського району, неподалік приміщення сільської ради, де в них виник умисел на таємне викрадення чужого майна. Надалі, діючи умисно, таємно, повторно, з корисливих спонукань, за попередньою змовою, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, з метою особистого збагачення, через хвіртку, шляхом відкриття металевого засуву, проникли на огороджене подвір`я ОСОБА_10 , що в АДРЕСА_3 , де з автомобіля останнього марки ВАЗ-2103, д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився під навісом викрали 2,5 л бензину марки А-92 вартістю 25, 99 грн за одну літру на загальну суму 64,97 грн, акумуляторну батарею марки «FORSE», вартістю 1394,72 грн, та радіатор системи охолодження автомобіля «ВАЗ», вартістю 381 грн, які належать ОСОБА_10 .

Всього, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили крадіжку майна, що належало ОСОБА_10 на суму 1840,70 грн.

Дії обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 вважає вказаний вирок суду першої інстанції таким, що підлягає зміні через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок суворості.

Щодо кваліфікації дій обвинувачених вважає, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_9 слід кваліфікувати за ч.2 ст.185 КК України. Вказує, що домовленість між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була лише на крадіжку бензину, який досудовим слідством оцінений у 64 грн. 97 коп., що є дрібною крадіжкою.

На думку апелянта, дії обвинувачених щодо крадіжки акумулятора та радіатора не можуть бути кваліфіковані як проникнення в сховище, оскільки такий намір виник у ОСОБА_8 тоді, коли він вже був на подвір`ї господарства ОСОБА_10 , а ОСОБА_9 повертаючись до нього, ще не знав про намір і пропозиції ОСОБА_8 .

Також зазначає, що стороною обвинувачення не надано суду належних та допустимих доказів, які в сукупності доводили б наявність ознак сховища у території домоволодіння, звідки було викрадено майно, а саме - розмір огорожі, її конструкція, цілісність чи були в наявності сигналізація, собаки, освітлення, замки на воротах чи хвіртці, що дозволить ідентифікувати вказану територію як таку, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей ( тобто є сховищем).

Щодо призначеного покарання апелянт вважає, що суд першої інстанції не навів переконливих та обґрунтованих мотивів того, що саме в умовах ізоляції обвинувачених від суспільства буде досягнута мета призначеного кримінального покарання.

Звертає увагу суду на позитивні характеристики обвинувачених селищної ради, відсутність скарг, відшкодування заподіяної шкоди, активне сприяння розкриттю злочину, щире каяття, молодий вік, наявність онкозахворювання у матері ОСОБА_9 .

Просить змінити вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2019 року та перекваліфікувати дії обвинувачених на ч.2 ст.185 КК України і призначити їм обом покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді штрафу. Даний вирок виконувати окремо від вироку від 16.05.2019 року відносно ОСОБА_8 та від 07.05.2019 року відносно ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та їхнього адвоката ОСОБА_7 , які, підтримавши подану апеляційну скаргу, просять змінити вирок місцевого суду та перекваліфікувати дії обвинувачених на ч.2 ст.185 КК України та із застосуванням ст.69 КК України, призначити їм покарання у вигляді штрафу; міркування прокурора, який вирок суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги; частково провівши судове слідство; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Як встановлено перевіркою матеріалів справи, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними та потягли за собою скасування судового рішення, у справі не допущено, а висновки про доведеність винності ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм злочину суд зробив на підставі ретельно досліджених в судовому засіданні і детально викладених у вироку доказів.

Виходячи з мотивів апеляційної скарги захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 , ним ставиться питання про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність в частині кваліфікації дій його підзахисних.

Відповідно до ч.3 ст.185 КК України кримінальна відповідальність передбачена за крадіжку, поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище або що завдало значної шкоди потерпілому.

Так, у п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про злочини проти власності № 10 від 06 листопада 2009 року під сховищем розуміється певне місце чи територія, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо).

Як визначено постановою Верховного Суду від 19 листопада 2018 року у справі № 205/2830/16-к, відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів, сховище це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.

З огляду на це, лише належним чином огороджена територія домоволодіння, яка використовується для постійного чи тимчасового зберігання майна, може бути визнана сховищем.

Також, відсутність загальної доступності подвір`я, а тим більше наявність на ньому пристосувань, засобів, які перешкоджають доступу сторонніх осіб, (зокрема засувів чи гачків), огорожі, яка за своїми розмірами, матеріалами, конструкцією призначена обмежити чи утруднити доступ сторонніх осіб, вказує на те, що таке подвір`я у кримінально-правовому розумінні набуває статусу сховища.

Окрім того, про те, що подвір`я виконує роль сховища, вказує його фактичне використання для зберігання майна.

Як слідує зі змісту вироку, обґрунтовуючи свій висновок щодо доведеності вини обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у таємному викраденні чужого майна, поєднане з проникнення у сховище, суд належним чином проаналізував показання допитаних в судовому засіданні обвинувачених, потерпілого та свідків, а також експертні висновки і протоколи слідчих дій які, у своїй сукупності, доводять винуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Так, з показань допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_8 місцевий суд встановив, що з метою вчинення крадіжки з території домогосподарства ОСОБА_10 , він разом з ОСОБА_9 проникли на подвір`я цього домогосподарства, відчинивши хвіртку, яка була зачинена на засув, що розташований із внутрішньої сторони у верхній її частині.

Аналогічні свідчення щодо способу, яким обвинувачені проникли на територію домогосподарства ОСОБА_10 , а саме відкривши засув на хвіртці, надав у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 ..

Показаннями потерпілого ОСОБА_10 в суді першої інстанції підтверджено, що вхід на територію його домогосподарства здійснюється через хвіртку та браму, які закриваються на металевий засув, що знаходиться у верхній частині і може бути відчинений через верх, або просунувши руку між привареними прутами.

Показання обвинувачених та потерпілого щодо огородження території домоволодіння ОСОБА_10 та способу проникнення за її межі об`єктивно стверджується протоколом огляду місця події від 20 серпня 2019 року та ілюстрованих таблиць до нього, який був предметом дослідження як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції в порядку ст.404 КПК України за клопотанням прокурора.

Як слідує із вказаного протоколу, домогосподарство ОСОБА_10 по АДРЕСА_3 огороджене металевою огорожею, а вхід на його територію здійснюється через двохстулкову металеву браму та одностулкову металеву хвіртку. Сама огорожа представляє собою масивну металеву конструкцію розміри та висота якої не дають можливості безперешкодного проникнення за її межі, про що також свідчить наявність відповідних засобів (засув), яким вона закривається з внутрішньої сторони подвір`я.

Такі об`єктивні характеристики огорожі, через яку проникли обвинувачені з метою вчинення крадіжки, на думку колегії суддів, дають підстави визначити територію домоволодіння, яку вона оточує, у кримінально-правовому розумінні як сховище і підтверджують висновок суду першої інстанції щодо правової кваліфікації дій обвинувачених, як крадіжка, поєднана з проникненням у сховище.

З огляду на наведені обставини, доводи захисника ОСОБА_7 про відсутність доказів, які в сукупності доводили б наявність ознак сховища у території домоволодіння, звідки було викрадено майно, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими.

Також, колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта про неправильну кваліфікацію дій обвинувачених з тих мотивів, що початково вони вчинили дрібну крадіжку, а умисел на крадіжку іншої частини майна у них виник уже під час перебування на території домоволодіння потерпілого.

Характер дій обвинувачених, який полягав у незаконному проникненні на огороджену територію, у нічний час доби, за попередньою змовою між собою, а також узгодженість їх дій по заволодінню майном потерпілого, на думку колегії суддів, свідчить, що їх умисел не обмежувався лише викраденням бензину, а був спрямований на заволодіння майном потерпілого в тому обсязі, в якому вони його реалізували.

В судовому засіданні першої інстанції, як обвинувачений ОСОБА_8 , так і обвинувачений ОСОБА_9 підтвердили у своїх показаннях, що вони проникли на територію домогосподарства ОСОБА_10 саме з метою вчинення крадіжки, не конкретизуючи при цьому, яку кількість бензину вони мали намір викрасти, що свідчить про невизначеність їх умислу в цій частині.

Окрім того, оскільки метою проникнення в домогосподарство потерпілого було вчинення крадіжки, то момент виникнення умислу в обвинувачених на крадіжку майна, про яке вони до проникнення не домовлялися, про що наголошує захисник в апеляційній скарзі, на думку колегії суддів, не має значення і не впливає на кваліфікацію дій обвинувачених за ч.3 ст.185 КК України за ознакою проникнення у сховище.

Тому, виходячи із встановлених судом обставин, за яких було вчинено злочин, колегія суддів вважає, що підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, в колегії суддів немає.

Покарання ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 призначено судом відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, з додержанням вимог ст.ст.50, 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого ними злочину, даних про особу винного, а також всіх обставин справи.

Відповідно до з ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 раніше притягувались до кримінальної відповідальності і маючи непогашену судимість, в період дії іспитового строку, встановленого попередніми для кожного з них вироками, знову вчинили умисний злочин, що характеризує їх як осіб схильних до вчинення кримінально-караних діянь

З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ст.71 КК України.

При цьому, суд також врахував всі наявні пом`якшуючи покарання обставини, в тому числі і ті, про які адвокат вказує у своїй апеляційній скарзі.

Колегія суддів вважає, що покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 , та ОСОБА_9 повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ними злочину та особам обвинувачених, узгоджується із санкцією статі обвинувачення і є достатнім та необхідним для їх виправлення та запобігання вчинення нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного, пом`якшення обвинуваченим покарання і застосування ст.69 КК України, про що адвокат ОСОБА_7 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вирок суду обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування, не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги захисника обвинувачених адвоката ОСОБА_7 слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 24 грудня 2019 року відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.