Житомирський апеляційний суд
Справа №295/2700/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження № 295/2700/20 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнення від відбування покарання за вироком Донецького обласного суду від 01.04.1999 року за ст.ст.186 ч.3, 93 п. «г», 101 ч.1, 142 ч.2 КК України у зв`язку з відсутністю підстав,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від подальшого відбування покарання. Вважає ухвалу суду незаконною та необгрунтованою, такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки викладеним в його заяві доводам на користь можливості його звільнення на підставі вказаних в заяві норм права та практики Європейського суду з прав людини. Вказує, що подальше його ув`язнення є протиправним, оскільки порушує ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст.28 Конституції України. Стверджує, що довічне позбавлення волі у зв`язку з незкоротністю покарання є нелюдським покаранням, яке суперечить людській гідності, а тому не може вважатися більш м`яким покаранням ніж смертна кара.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з заявою про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення його від відбування покарання. В обґрунтування зазначив, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі суперечить ст. 3 Конвенції та ст. 28 Конституції України та розцінюється як неправильне застосування до нього кримінального закону, оскільки новий вид покарання у виді довічного позбавлення волі визнаний Європейським Судом як нелюдське покарання.

Відмовляючи у задоволенні заяви засудженого суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком Донецького обласного суду від 01.04.1999 року за ст. 186 ч.3, 93 п."г", 101 ч.1, 142 ч.2, 42,43 КК України до смертної кари з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_8 був приведений у відповідність до закону, покарання за ст. 93 п."г" КК України у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 15.01.2018 засудженому ОСОБА_8 зараховано в строк покарання строк його попереднього ув`язнення.

На даний час засуджений ОСОБА_8 відбуває покарання в ДУ "Житомирська установа виконання покарань (№8)».
З урахуванням того, що відповідно до положень ст.87 КК України, особи, які засуджені до довічного позбавлення волі, мають право на помилування після відбуття певного строку покарання, інших умов звільнення від відбування покарання діючим Кримінальним кодексом України на даний час не передбачено, а також того, що ОСОБА_8 був визнаний винним у вчинені умисного вбивства іншої людини (за вироком - двох осіб), і відносно нього було застосовано певний вид обмеження волі, що в даному випадку не є надмірним чи шкідливим для особи, оскільки визначена попереднім законодавством України міра покарання у виді смертної кари (яка діяла на момент вчинення злочинів) була замінена на більш м`який вид покарання, тобто право ОСОБА_8 на життя не було порушено, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його звільнення від відбування покарання.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Донецького обласного суду від 01.04.1999 року за ст. 186 ч.3, 93 п."г", 101 ч.1, 142 ч.2, 42,43 КК України до смертної кари з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_8 був приведений у відповідність до закону, покарання за ст. 93 п."г" КК України у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі.

Санкція ст. 93 КК України ( в редакції 1960 року), яка діяла на момент вчинення засудженим злочинів, передбачала покарання за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах у виді позбавленні волі на строк від 8 до 15 років або смертну кару.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Законом України від 22.02.2000 року №1483-III Кримінальний кодекс України 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

Отже, призначене ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам діючого КК України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України суд зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 КПК України на території України порядок кримінального провадження визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.
Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.
Норми кримінального процесуального закону України зобов`язують суддю діяти виключно в межах своїх повноважень, передбачених процесуальним законом, та приймати рішення керуючись загальними приписами ст. 370 КПК України.
Проаналізувавши наведені норми права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування такого покарання, чинним законодавством України не передбачена.
Наведеним спростовуються доводи апелянта щодо незаконності ухвали суду.
Твердження апелянта про те, що покарання у виді довічного позбавлення волі не може вважатися більш м`яким покаранням ніж смертна кара, апеляційний суд вважає необгрунтованими, з наступних підстав.

Статтею 6 КК України (в редакції 1960 року), діючої на момент постановлення вироку суду, було передбачено, що закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто поширюється з моменту набрання ним чинності також на діяння, вчинені до його видання. Аналогічне зазначено і в ст. 5 КК України (в редакції 2001 року з відповідними змінами), при цьому в частині 4 вказаної статті зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.05.2000 року на підставі ст. 25-2 КК України (в редакції 1960р.) вирок суду щодо ОСОБА_8 був приведений у відповідність до закону, покарання за ст. 93 п."г" КК України у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, тобто було застосовано вимоги щодо пом`якшення покарання.

Доводи апелянта про те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі не відповідає ст.3 Конвенції, колегія суддів вважає безпідставними.
Аналіз практики ЄСПЛ, в тому числі того рішення, на яке посилається засуджений, свідчить про наступне:
- в пункті 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічить ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням на численні рішення у справах ЄСПЛ.
Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.
Крім того, згідно п. 104 вказаного рішення, ЄСПЛ наголосив, що питання, які стосуються політики дострокового звільнення, у тому числі порядку його застосування, знаходяться в компетенції держав-членів в сфері кримінального правосуддя та пенітенціарної політики;
- в справі «Вінтер проти Сполученого Королівства», ЄСПЛ зазначив, що в контексті довічного позбавлення волі ст. 3 ЄКПЛ повинна тлумачитись як така, що потребує зменшення покарання, у сенсі перегляду, яке дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи є суттєві зміни у засудженого, та що у ході покарання було зроблено такий прогрес у виправленні, що тривале тримання у ізоляції не може бути виправдано пеналогічними підставами (п.119). В п.120 вказаного рішення ЄСПЛ підкреслює, що, приймаючи до уваги розсуд, який повинен бути наданий Державами, що домовляються у питаннях кримінального правосуддя та ухвалення вироку (п.п. 104, 105 цього рішення), вказівки влади, яка повинна робити такий перегляд, не є необхідними. З цієї ж причини ЄСПЛ не зобов`язаний вирішувати коли цей перегляд повинен проводитись. Суд також відмічає, що порівняння міжнародно-правових матеріалів, що є в нього, демонструє явну підтримку механізму, що гарантує перегляд, не пізніше чим через 25 років відбуття довічного покарання з наступними періодичними переглядами після цього (див. п.п. 117, 118 цього рішення);
- у п. 193 рішення «Пєтухов проти України (№2)» суд наголосив, що держави, які домовляються, користуються високим ступенем розсуду при прийнятті рішень про доцільну тривалість тюремного ув`язнення за окремі злочини, сам факт того, що довічне позбавлення волі може відбуватися у повному обсязі, не означає, що воно протирічить ст. 3 ЄКПЛ, відповідно перегляд довічного ув`язнення не обов`язково призведе до звільнення відповідного засудженого; п.194 цього рішення вказує на системну проблему, яка закликає до здійснення мір загального характеру. Характер визнаних порушень щодо неможливості скоротити довічний вирок у відповідності зі ст. 3 ЄКПЛ передбачає, що для належного виконання даного рішення Держава відповідача може потребувати створення реформи системи перегляду довічних вироків. Механізм такого перегляду зобов`язаний гарантувати розгляд у кожній конкретній справі того, чи виправдано тривале ув`язнення на законних пеналогічних підставах та зобов`язано дозволити довічно засудженим передбачати з певним ступенем точності, що вони повинні зробити, щоб мати право на звільнення та при яких обставинах у відповідності зі стандартами, що розроблені у прецендентному праві ЄСПЛ.
Колегія суддів вважає, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в клопотанні та апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, але на теперішній час в Україні існує інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років, що в повній мірі відповідає вимогам міжнародного та національного права.
Вимога апелянта про зміну або скасування вироку суду щодо нього не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та не може бути предметом судового розгляду при прийнятті рішення по заявленому клопотанню про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років та звільнення від відбування покарання.
На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 14 квітня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про зміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на 15 років та звільнення від відбування покарання за вироком Донецького обласного суду від 01.04.1999 року за ст.ст.186 ч.3, 93 п. «г», 101 ч.1, 142 ч.2 КК України у зв`язку з відсутністю підстав без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: