Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/3271/19
У Х В А Л А
19.12.2019 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна та повернення тимчасово вилученого майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням, в якому просить скасувати арешт автомобіля марки «ВАЗ 2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1978 року випуску, накладений ухвалою слідчого судді та зобов"яати слідчого повернути йому трансопртний засіб. В обґрунтування клопотання заявник зазначає, зокрема, що по кримінальному провадженню в межах якого накладено арешт його визнано потерпілим, проведено всі слідчі дії та експертизи.

Сторони кримінального провадження в судове засідання не зявились, про розгляд клопотання повідомлені належним чином. Розгляд клопотання проведено у їх відсутності, відповідно до ст. 174 КПК України.

Дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

11.10.2019 року ухвалою слідчого судді Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 в межах кримінального провадження ЄРДР № 0000955 від 08.10.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, було накладено арешт на автомобіль марки «ВАЗ 2103», реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1978 року випуску, яким користувався ОСОБА_3 в частині заборони його відчуження. В частині користування автомобілем, право власника, користувача судом не обмежувалось. Власником автомобіля, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_4 .

В судовому засіданні матеріалами клопотання не доведено обставини клопотання, зокрема, що у подальшому застосуванні зазначеного заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Обставина щодо визнання особи потерпілою стосується спричинення матеріальної шкоди й така не може слугувати єдиною підставою для задоволення клопотання.

Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний судовий захист закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права 1966 року (стаття 2) та в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) (стаття 13).

Чинний Цивільний кодекс України чітко вирізняє поняття володіння, користування та розпоряджання - як окремі поняття.

Так, право володіння означає юридично забезпечену власнику можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу. Передача власником майна в тимчасове володіння інших осіб, наприклад, на зберігання, не призводить до втрати ним права власності. При цьому майно має вважатися таким, що перебуває у володінні власника, і тоді, коли він фізично ним не панує, наприклад, майно власника в житловому будинку в момент перебування його на роботі, товар належний громадянину підприємцю, розташований в його складському приміщенні, в період перебування його у відрядженні.

Право користування - це юридично закріплена можливість власника щодо господарського, підприємницького, культурно-побутового використання майна та вилучення з нього корисних властивостей власником чи уповноваженими особами.

Право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо (наприклад, продати, подарувати, передати за заповітом майно).

Відповідно до статті 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ - втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи, що заявник посилається у клопотання на обставину про те, що він є законним власником зазначеного автомобіля, однак жодних доказів на підтвердження зазначеної обставини до клопотання не подав й такі не зазначає, слід констатувати, що вказаний транспортний засіб не відноситься до майна належному заявнику, а отже посилання статтю 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як особи як володіє своїм майном, - є безпідставним.

Статтею 100 КПК України визначено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства (ч.10). Однак даному порядку передує вирішення судом долю речових доказів і документів при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження (ч.9). На час розгляду клопотання судове рішення, яким закінчено кримінальне провадження, - відсутнє, досудове розслідування триває.

Таким чином, заявником не доведено обставини, які б слугували підставою для скасування арешту на майно, відповідно до ст. 174 КПК України.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, у разі скасування арешту.

Враховуючи відсутність підстав, передбачених ст.ст. 169, 174 КПК України для поврнення тимчасово вилученого майна та скасування арешту, клопотання задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 174, 309, 369-376 КПК України,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора відповідно до ч.3 ст.307 КПК України оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1