Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/100/20
У Х В А Л А
17.01.2020 року м.Виноградів

Слідчий суддя Виноградівського районного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , секретар судового засідання, за участю прокурора ОСОБА_2 , слідчого ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , його захисника адвоката ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання у кримінальному провадженні №0000036 від 15.01.2020р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного-

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, пенсіонера ЗСУ, розлученого, на утриманні має одну неповнолітню дитину, раніше не судимого

В С Т А Н О В И В:

Клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_4 подано до Виноградівського районного суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування.

Вказане клопотання мотивоване тим, що 15 січня 2020 року близько 19 години 00 хвилин водій ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки "Fiat Doblo", реєстраційний номерний з НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Головна в с. Фанчиково, Виноградівського району, в напрямку м.Виноградів, під час руху грубо порушивши вимоги п. 12.2. « у темну пору доби та в у мовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги »; п. 12.3. « у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди» Правил дорожнього руху України, а саме не врахував дорожню обстановку, що склалася, не забезпечив безпеку дорожнього руху внаслідок чого, біля будинку № 95 по вул.Головна в с.Фанчиково, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка рухалася у попутньому з ним напрямку по краю проїжджої частини.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 , внаслідок отриманих тілесних ушкоджень у вигляді набряку головного мозку, збою мозку з підоболонковим крововиливом та закритого перелому кісток основи черепа померла в автомобілі ШМД на місці пригоди.

Невиконання водієм ОСОБА_4 вказаних вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які настали, а саме скоєння дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої настала смерть пішохода ОСОБА_7

15 січня 2020 року о 23 годині 45 хвилин підозрюваного ОСОБА_4 було затримано в порядку ст. 208 КПК України та поміщено до ІТТ Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, що за адресою: м.Виноградів, вул. Миру, 57.

16 січня 2020 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

У відповідності до ст. 12 КК України дане кримінальне правопорушення відноситься до тяжкого злочину.

Враховуючи те, що ОСОБА_4 , вчинив тяжкий злочин, а тому існують ризики передбачені ст.177 КПК України, а саме підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування, тобто не з`являтись на виклики слідчого, прокурора, суду, виїхати за межі Закарпатської області або ж за межі території України, як з метою переховування від органу досудового розслідування, впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадження, щоб останні змінили покази на його користь, які безпосередньо вплинуть на об`єктивне повне та всебічне дослідження всіх обставин кримінального правопорушення, а також перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим чином та існує ризик його протиправної поведінки, у зв`язку з чим особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт підозрюваного будуть недостатньо ефективними запобіжними заходами для запобігання ризикам порівняно із тримання під вартою.

Прокурор та слідчий у судовому засіданні клопотання підтримали, зазначивши, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину за ч.2 ст.286 КК України.

Підозрюваний у судовому засіданні щодо клопотання заперечив та пояснив, що дуже жалкує за скоєним, своєї вини не визнає. Жаліє про скоєне, намірів ухилятися від суду чи впливати на потерпілу чи свідків не має. Він пенсіонер ЗСУ по інвалідності, проте займається підприємницькою діяльністю, розлучений і на повному утриманні має неповноолітнього сина, оскільки колишня дружина виїхала за кордон.

Захисник також заперечив щодо доводів клопотання та пояснив, що підстав для обрання відносно його підзахисного такого виняткового запобіжного заходу у виді тримання під вартою не має. Підозрюваний має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується виключно позитивно, є інвалідом, пенсіонер ЗСУ, на його утриманні перебувають батьки-пенсіонери, а також неповнолітня дитина.

Крім того зазначив, що зазначені у клопотанні ризики є надуманими. На даний час підозрюваний справно та вчасно з`являвся на виклики до слідчого та прокурора, вважає, що підстав для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не має. Просив у задоволенні такого відмовити та обрати відносно підозрюваного домашній арешт, щоб підозрюваний зміг поратися по господарству та утримувати сім`ю.

Отже, заслухавши доводи прокурора та слідчого, які клопотання підтримали, підозрюваного та захисника, які просили у задоволенні клопотання відмовити, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Однією із гарантій забезпечення законних інтересів осіб, які залучаються до участі в кримінальному провадженні (п.18 ст.3 КПК України) є саме судовий контроль законності обмеження конституційних прав і свобод людини при здійсненні кримінального провадження, який на досудовому розслідуванні здійснюється слідчим суддею.

Так, розглядаючи зазначене клопотання суд виходить з того, що заходи забезпечення кримінального провадження (ч.1 ст.131 КПК України) застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до вимог ч.4 ст.173 КПК України запобіжні заходи застосовуються: під час досудового розслідування слідчим суддею за клопотанням слідчого погодженого з прокурором.

У відповідності до ч.2 ст.177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно п.3 абз.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства" від 25.04.2003 року N 4, запобіжні заходи застосовується за наявності підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений буде намагатись ухилятися від слідства або суду, перешкоджати встановленню істини по кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень. Разом з тим взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, у зв`язку з чим такий обирається лише за наявності підстав вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання підозрюваним, обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають норм КПК України, і його належної поведінки.

Разом з тим, в п.13.3 вищевказаної Постанови роз`яснено, що обов`язковою умовою взяття під варту (виходячи з його правової природи) має бути обґрунтована впевненість судді в тому, що більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.

Це можливо, коли особа немає постійного місця проживання, зловживає спиртними напоями чи вживає наркотичні засоби, продовжує вчиняти злочини, підтримує соціальні зв`язки негативного характеру, порушила умови запобіжного характеру, не пов`язаного з позбавленням волі, раніше ухилялася від слідства, суду чи виконання судових рішень.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 25 квітня 2003 року "Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства" розглядаючи подання, суддя з`ясовує, чи є підозра у вчиненні особою злочину або обвинувачення останньої обґрунтованими, тобто чи є в розпорядженні органу дізнання, слідчого встановлені у визначеному законом порядку достатні дані, що свідчать про наявність ознак злочину, вчиненого саме цією особою (ними можуть бути заяви й повідомлення про злочин, явка з повинною, документи, складені за результатами оперативно-розшукової діяльності, протоколи слідчих дій, висновки експертиз тощо).

У відповідності до рішення Конституційного Суду України від 08 липня 2003 року N 14-рп/2003 тяжкість злочину законом не визначається як підстава для застосування будь-якого виду запобіжного заходу, а тільки враховується поряд з іншими обставинами, передбаченими відповідними статтями КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Прокурором доведено, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.

Однак, згідно статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом.

Так, згідно ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що в разі обрання іншого більш м`якого запобіжного заходу підозрюваний, обвинувачений може ухилитися від слідства або суду, знищити речові докази, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність. При цьому суд повинен врахувати обставини, які вказані в ст.178 КПК України.

Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.

Доказів того, що обвинувачений якимось чином впливатиме на потерпілого чи свідків, переховуватиметься від слідства чи суду або вчинятиме інші злочини не має, а невизнання вини у пред`явленому обвинувачені не може слугувати для суду підставою для обрання підозрюваному найсуворішого виду запобіжного заходу.

Крім того, підозрюваний проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 , по місцю проживання характеризується виключно позитивно (а.с.36), пенсіонер ЗС України, є інвалідом 3 групи, проте займається суспільно-корисною працею- є приватним підприємцем і займається вирощуванням сільськогосподарської продукції.

Відповідно до довідки сільської ради на утриманні має батьків-пенсіонерів та неповнолітнього сина ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_3 . Є розлучений і самостійно виховує неповнолітнього сина, а відтак ці дані у сукупності з іншими спростовують твердження слідчого та прокурора, що підозрюваний не має міцних соціальних зв`язків, а тому до нього не можна застосувати більш м`які запобіжні заходи.

Доводи прокурора про вплив на свідків та потерпілого з боку підозрюваного жодним чином не доведено, а відтак є голослівними і до уваги такі суд не приймає. Також судом враховується, що з часу вчинення злочину підозрюваний жодних дій, які б давали підстав вважати про наявність ризиків не вчинено, зокрема підозрюваний співпрацює з слідством, на виклики до слідчого та прокурора з`являвся та з`явився за викликом до суду.

Суд вважає, що безумовне існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення підозрюваним саме по собі не може бути виправданням для позбавлення особи свободи і продовження тримання її під вартою.

У даному випадку слід враховувати також і правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатись достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом тривалого строку.

Лише правова кваліфікація вчиненого, надана стороною обвинувачення, є недостатнім для цього і навіть наявність серйозних підозр щодо участі у вчиненні тяжкого правопорушення та перспективи ухвалення вироку про значну міру покарання самі по собі не можуть бути виправданням тривалого попереднього ув`язнення (правова позиція в рішенні ЄСПЛ у справі «Адамяк проти Польщі»).

За практикою Європейського суду з прав людини, на судові органи покладається обов`язок забезпечити розумний строк тримання під вартою, при цьому вони повинні розглянути всі факти на користь і проти існування справжньої потреби суспільного інтересу, який, при належному врахуванні принципу забезпечення презумпції невинуватості, виправдовує відхід від норми про повагу до особистої свободи, і викласти ці міркування у своїх рішеннях стосовно клопотань про звільнення з-під варти (п. 35 Рішення ЄСПЧ у справі «Летельє проти Франції»).

Також згідно правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 08.07.2003 року №14-рп/2003 (справа про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу) сам по собі факт здійснення, навіть, тяжкого злочину не є беззастережною підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

Лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та обґрунтованість підозри, не можуть бути підставою для обрання підозрюваному такого запобіжного заходу як тримання під вартою.

Більше того, незважаючи на тяжкість санкції статті кримінального закону згідно обвинувачення, суд безпосередньо керується нормою прямої дії статті 62 Конституції України щодо презумпції невинуватості підсудного.

Суд виходить з того, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Таким чином, суд при розгляді питання щодо тримання під вартою не обмежений виключно питанням обрання запобіжного заходу, більш того, зобов`язаний дослідити можливість призначення більш м`яких запобіжних заходів.

Клопотання прокурора про необхідність обрання запобіжного захід у вигляді тримання під вартою окрім іншого мотивовано тим, що він намагатиметься уникнути притягнення до кримінальної відповідальності та може переховуватись від органів досудового розслідування, продовжувати злочинну діяльність, буде намагатися знищити речові докази та впливати на потерпілу та свідків у даному кримінальному провадженні.

Проте, чинний КПК покладає на сторону обвинувачення обов`язок довести наявність заявлених ризиків.

Однак, як вбачається прокурор в даному клопотанні про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, лише перелічив передбачені ст.177 КПК України ризики і навіть не зазначив, чи можливо запобігти їм завдяки іншим запобіжним заходом, які не пов`язані з тримання під вартою, пославшись лише на тяжкість кримінального правопорушення інкримінованого.

Разом з тим, за практикою ЄСПЛ ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку (справа «Панченко проти Росії» § 106) та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (справа «Ноймайстер проти Австрії» §10), оскільки «ризик втечі або уникнення правосуддя» зменшується з часом, адже включення строку запобіжного ув`язнення до строку покарання, якого мав підстави боятися заявник, трохи пом`якшує цей страх і зменшує його наміри втекти (справа «Пунцельт проти Чехії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Вессіеу у МоШоуа (Бекчиєв проти Молдови) § 58).

Як встановлено у суді, обвинувачений не допускав порушень процесуальної поведінки під час перебування під вартою, усвідомлює негативний характер свого вчинку та його наслідків, щиро жалкує про те, що сталося, нових злочинів не вчиняв; ризик того, що він може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення взагалі не існує, оскільки всі докази вже зібранні на досудовому розслідуванні та переданні на зберігання до кімнати зберігання доказів, які знаходяться під постійною охороною, а документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження долучені до кримінального провадження та перебувають у слідчого, що унеможливлює їх знищення, ховання або спотворення обвинуваченим; ризик того, що обвинувачений буде незаконно впливати на потерпілу, свідків у цьому ж кримінальному провадженні прокурором також не доведено.

Окрім того, в суді встановлена і міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини, зокрема, обвинувачений на момент затримання проживав в с.Фанчиково разом із своїми батьками-пенсіонерами та неповнолітнім сином, якого виховує один, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, а відтак і високу мотивованість належної процесуальної поведінки.

Так, згідно практики ЄСПЛ ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою (справи «Яжинський проти Польщі», «Клоот проти Бельгії»)

Ризик того, що ОСОБА_4 буде перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином не існує, оскільки відсутні дані щодо його спроб перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні під час досудового слідства, не надані такі і прокурором під час розгляду клопотання про тримання підозрюваного під вартою, а також не здобутті такі і під час судового слухання, а відтак зазначений ризик є неконкретним і не підтверджується будь- якими доказами.

Отже, прокурором, окрім констатації (перерахування) ризиків, передбачених ст.177 КПК України, не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

За практикою ЄСПЛ обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п.4 ст.5 Конвенції (п.85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Обвинувачений має постійне місце проживання, загальнодоступні засоби зв`язку, що дає можливість належним чином викликати обвинуваченого для участі у судових засіданнях, щодо репутації обвинуваченого, слід зазначити, що він раніше не судимий, йому не було висунуто жодної підозри у вчиненні будь-якого іншого кримінального правопорушення, користується авторитетом серед мешканці с.Фанчиково, є пенсіонером ЗСУ.

Слід також звернути увагу на те, що при вирішенні питання тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст.8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК. При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п.80 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011р. у справі "Харченко проти України").

Під час обрання міри запобіжного заходу керуватись критеріями для його обрання передбаченими у ч.1 ст.194 КПК України.

Приймаючи до уваги, що підозрюваний має постійне місце проживання, є інвалідом третьої групи, пенсіонер Збройних сил України, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, а також те, що прокурор не довів, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою ст.176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду ризикам, слідчий суддя приходить до висновку, що в задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою слід відмовити та постановити ухвалу про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді домашнього арешту у нічний час доби та покладанням на нього обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст.176-178, 181, 193-194, 196, 376 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_4 відмовити.

Обрати щодо підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, строком на 60 (шістдесят) днів, до 16.03.2020 року, включно.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 такі обов`язки:

1) прибувати до слідчого СВ Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області за першою вимогою;

2) не відлучатися із місця фактичного проживаючого в АДРЕСА_1 без дозволу слідчого, прокурора або суду в нічний час доби, а саме з 22.00 год. вечора до 06.00 год. ранку наступної доби.

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

4) здати на зберігання слідчому свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

5) утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у кримінальному провадженні.

Попередити підозрюваного, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвалу передати для виконання до Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області для негайного поставлення на облік ОСОБА_4 , до якого застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Працівники Виноградівського відділення поліції Берегівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з метою контролю за поведінкою мають право з`являтися в житло, в якому проживає ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 , вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Виноградівського відділу Берегівської місцевої прокуратури ОСОБА_2 .

Копію ухвали суду вручити підозрюваному, прокурору та захиснику.

На ухвалу слідчого судді відповідно до п.2 ч.1, п.3 ч.2 ст.395 КПК України може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1