печерський районний суд міста києва
Справа № 757/556/20-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2020 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 розглянувши матеріали скарги ОСОБА_2 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань -

В С Т А Н О В И В :

10.01.2020 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана скарга, в порядку ст.303 КПК України, на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, щодо невнесення відомостей за його заявою про вчинення кримінального правопорушення від 02.12.2019 року.

Розглянувши зазначену скаргу, слідчий суддя дійшов наступних висновків.

За приписами ч. 7 ст. 56 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Найважливішою ознакою суду є його незалежність та безсторонність, а однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом (пункт 1 частини другої статті 129 Конституції України).

У розумінні ст.9 Конституції України - Конвенція про захист прав людини, Протоколи до Конвенції та Рішення ЄСПЛ - є частиною національного законодавства.

Однією з гарантій дотримання прав учасника кримінального процесу є гарантування права на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону (ч. 1 ст. 21 КПК України).

Аналогічні норми закріплено у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Дана стаття разом із прийнятими додатковими протоколами за своїм змістом збігається зі статей 8 і 10 Загальної декларації прав людини і статті 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права. Зазначені статті займають особливе місце в системі правових норм про права людини й основні свободи, тому що в них гарантується найбільш надійна та ефективна система захисту прав і свобод механізм судового захисту.

У даному випадку слід брати до уваги те, що відповідно до ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У практиці Європейського суду з прав людини сформовано, серед іншого, характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматися як незалежний орган; щодо ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів з цього приводу (пункти 125, 126 рішення у справі «Агрокомплекс проти України» від 6 жовтня 2011 року).

Європейський суд у своїх рішеннях у справах «Мироненко і Мартенко проти України» від 10 грудня 2009 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року, «Рудніченко проти України» від 11 липня 2013 року вказав на те, що наявність безсторонності має визначатися для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто, чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності (рішення у справі «Фей проти Австрії» від 24 лютого 1993 року). У кожній окремій справі слід визначити, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу та ступінь, що свідчать про те, що суд не є безстороннім (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства» від 10 червня. 1996 року)

У рішенні по справі «Фельдман проти України» від 8 липня 2010 року ЄСПЛ визнав порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод незабезпечення суддею достатніх гарантій для виключення будь-якого розумного сумніву з приводу його безсторонності. Зі змісту даної статті, також, вбачається, що правосуддя має не тільки здійснюватись, а повинно також демонструватись Під сумнівом слід розуміти рівень довіри до суду, яку суд має вселяти громадянам у демократичному суспільстві. Як правило, неупередженість означає відсутність упереджень або упередженості, при цьому її наявність або відсутність можуть бути перевірені різними способами (рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру» від 15 грудня 2005 року, п. 118 та «Мікаллеф проти Мальти» від 15 січня 2008 року, п. 93).

ЄСПЛ у своїй практиці проводить відмінність між суб`єктивним підходом, тобто прагненням переконатися в суб`єктивному обвинуваченні або інтересі певного судді у конкретній справі та об`єктивним підходом, тобто визначенням, чи були судді надані достатні гарантії, щоб виключити будь-які обґрунтовані сумніви в цьому відношенні (рішення у справах «Кіпріану проти Кіпру» від 15 грудня 2005 року, п. 118, «П`єрсак проти Бельгії» від 01 жовтня 1982 року, п. 30, «Грівз проти Сполученого Королівства» від 16 грудня 2003 року, п. 69). Разом з тим, чітка відмінність між цими поняттями відсутня, оскільки поведінка судді може не тільки об`єктивно викликати сумніви в його неупередженості з точки зору зовнішнього спостерігача (об`єктивний тест), але мова може також йти про його або її особисте переконання (суб`єктивний тест). Виходячи з наведеного, практика ЄСПЛ говорить про те, що кожний суддя, стосовно якого існують будь-які сумніви щодо недостатньої неупередженості, повинен відмовитись від розгляду справи (рішення у справі «Мікалефф проти Мальти» від 15 січня 2008 року).

В п.п. 24-30 рішення ЄСПЛ у справі «Де Куббер проти Бельгії» від 26 жовтня 1984 року розтлумачив поняття безсторонності суду в тому аспекті, що правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно також бути видно, що воно чиниться, зокрема, в демократичному суспільстві суд повинен викликати довіру у громадськості і, понад усе, у обвинуваченого. При вирішенні того, чи є у справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезстороннім, позиція заінтересованої особи є важливою, проте не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими (рішення ЄСПЛ у справах «Ветштайн проти Швейцарії» від 28 жовтня 1998 року, п. 42, та «Ферантелі та Сантанжело проти Італії» від 7 серпня 1996 року, п. 58) Суддя, у відношення якого є обґрунтовані побоювання недостатньої неупередженості, має бути відведений.

У п. 52 рішенні Європейського суду з прав людини «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 зазначається, що відповідно до практики Суду, справедливість судового процесу може бути серйозно підірвана першопочатковим недотриманням положень ст. 6 Конвенції (рішення у справі «Імброщіа проти Швейцарії» від 24 листопада 1993 року, п 36). Суд, зобов`язаний перевірити та дослідити дійсне дотримання процедури, що розглядається.

Також, слід звернути увагу на те, що в Рекомендаціях Комітета Міністрів Ради Європи від 17 листопада 2010 року (CM/Rec(2010)12) у пункті 11 зазначено, що зовнішня незалежність не є прерогативою чи привілеєм, наданим для задоволення власних інтересів суддів. Вона надається в інтересах верховенства права та осіб, які домагаються та очікують неупередженого правосуддя. Незалежність суддів слід розуміти як гарантію свободи, поваги до прав людини та неупередженого застосування права. Неупередженість та незалежність суддів є необхідним для гарантування рівності перед судом.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, представник персоналу органу пробації, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Так, відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України, слідчий суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Згідно положень п.2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів від 19.05.2006, суддя підлягає відводу від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

Венеціанська комісія у своїй доповіді від 04 квітня 2011 року «Верховенство права» вказала, що правова визначеність є елементом верховенства права та є істотно важливою для питання довіри до судової системи. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону легко доступним, закон має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, аби особа мала можливість скерувати свою поведінку.

Як вказав Європейський Суд у рішенні по справі «Ольссон проти Швеції», норма національного закону не може розглядатися як право, якщо її не сформульовано з достатньою точністю так, щоб громадянин мав змогу, якщо потрібно, з відповідними рекомендаціями, до певної міри передбачити наслідки своєї поведінки.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на права осіб (рішення у справах «Олександр Волков проти України», «C.G. та інші проти Болгарії» та ін.).

Окрім того, Європейський суд зазначає, що відповідальність за подолання недоліків законодавства, правових колізій, прогалин, інтерпретаційних сумнівів лежить, в тому числі, і на судових органах, які застосовують та тлумачать закони (рішення у справах «Вєренцов проти України», «Кантоні проти Франції»).

Держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (пункт 110 рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії»).

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перезде Рада Каванілес проти Іспанії» та від 12 листопада 2002 року у справі «Белеш та інші проти Чеської Республіки»).

Не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Згідно ч.2 ст.32 КПК України, кримінальне провадження щодо обвинувачення судді у вчиненні кримінального правопорушення не може здійснюватися тим судом, у якому обвинувачений обіймає чи обіймав посаду судді.

Згідно ч. 2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Зі змісту скарги вбачається, що заява про вчинення кримінального правопорушення, невнесення відомостей щодо якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань є предметом оскарження до слідчого судді, стосується судді ОСОБА_3 , який працює на посаді судді Печерського районного суду м. Києва.

Разом з цим, заявник до матеріалів скарги долучив клопотання в якому просив змінити територіальну підслідність розгляду скарги на бездіяльність слідчого державного бюро розслідувань.

Враховуючи те, що КПК України не регулює питання направлення скарг (клопотань) на стадії досудового розслідування для визначення їхньої підсудності, у випадку коли кримінальне провадження стосується причетності судді цього суду до вчинення злочину, слідчий суддя вбачає за необхідне керуватись аналогією закону у цьому питанні.

Враховуючи вказане, а також вимоги ч. 6 ст. 9 КПК України, згідно з якими у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою забезпечення права ОСОБА_2 на справедливий розгляд та вирішення справи незалежним і неупередженим судом, з метою забезпечення оперативності та ефективності кримінального провадження, його скарга підлягає направленню до Київського апеляційного суду для визначення підсудності, відповідно до ст. 34 КПК України.

Керуючись ст.ст. 1-35, 75, 82 КПК України, слідчий суддя, --

У Х В А Л И В :

Матеріали скарги ОСОБА_2 на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань - направити до Київського апеляційного суду для визначення підсудності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1