Дата документу 13.02.2020 Справа № 333/4477/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/4477/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/658/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст.199 КПК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2020 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні матеріали оскарження ухвали Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2019 року у кримінальному провадженні відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, який не працює, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 13 лютого 2002 року Жовтневим районним судом м.Маріуполь Донецької області за ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення волі; звільнений 13 грудня 2004 року на невідбутий строк 1 рік 7 місяців 13 днів;
- 28 жовтня 2010 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.1 ст.122 КК України до 2 років позбавлення волі;
- 27 квітня 2015 року Орджонікідзевським районним судом м.Маріуполя за ч.3 ст.187, ч.4 ст.70, ст.69 КК України до позбавлення волі строком на 5 років 2 місяці з конфіскацією майна, звільнений 15 травня 2015 року по відбуттю строку покарання,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, який працює слюсарем в КУ «Онкологічний диспансер», зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Маріуполь Донецької області, громадянина України, неодруженого, який не працює, має на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 24 січня 2004 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.1 ст.296, ст.75 КК України до обмеження волі на строк 1 рік з випробуванням на 1 рік;
- 21 березня 2005 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.2 ст.186, ч.1 ст.71, ст.75 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці з випробуванням на 3 роки;
- 29 листопада 2006 року Приморським районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.2 ст.185, ч.1 ст.71 КК України до 5 років позбавлення волі;
- 28 лютого 2007 року Жовтневим районним судом м.Маріуполя Донецької області за ч.4 ст.187, ч.4 ст.70 КК України до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_9 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з приміщенням ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2019 року, якою застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22 лютого 2020 року (включно).
Одночасно визначений розмір застави - 75 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 144 075,00 грн, з покладенням певних обов`язків.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжує існувати, є реальним, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 зазначив про те, що ухвалу суду він отримав лише 31 січня 2020 року, ця ухвала викладена на незрозумілій для нього мові, оскільки він не володіє українською мовою, що є порушенням його права отримувати документи на зрозумілій для нього мові.

Також апелянт зазначив про те, що відомості, викладені в клопотанні прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо характеристики його особи та інші, не відповідають дійсності. Зокрема, прокурором вказано про те, що він ( ОСОБА_6 ) неодружений, не має на утриманні дітей, міцних соціальних зв`язків, офіційного доходу та може знову вчинити кримінальне правопорушення.

В той же час він є одиноким батьком та сам виховує своїх дітей, перебуває на обліку у центрі зайнятості та отримує соціальну допомогу, позитивно характеризується за місцем мешкання, має тяжке захворювання, що судом не взято до уваги.

Крім того, апелянт зазначив, що він перебуває під вартою більше двох з половиною років та у випадку визнання його винним в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні цей строк має бути зарахований «день за два».

Розмір застави був судом необґрунтовано збільшений та є для нього непомірним.

Згідно з ухвалою суду, 16 грудня 2019 року до Комунарського районного суду м.Запоріжжя, з Запорізького апеляційного суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186 КК України.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_11 звернувся із клопотанням про обрання стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді взяття під варту. У своєму клопотання прокурор вказав, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186 КК України, які є тяжкими, раніше він судимий, зареєстрований за межами м.Запоріжжя, не має міцних соціальних зв`язків та законних постійних доходів, офіційно не працевлаштований, тому усвідомлюючи тяжкість вчинених злочинів, а також невідворотність покарання, може безперешкодно покинути межі м.Запоріжжя, Донецької області та перетнути кордон України, тим самим може переховуватися від суду. Прокурор у своєму клопотанні дійшов висновку про те, що на цей час існують ризики, передбачені п.п. 1,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: ризик переховування обвинуваченого від суду та вчинення іншого злочину.

Прокурор ОСОБА_12 та потерпіла ОСОБА_13 підтримали клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу та просили суд задовольнити його.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник - адвокат ОСОБА_14 заперечували проти задоволення клопотання прокурора.

При цьому, обвинувачений зазначив, що він до затримання проживав на орендованій квартирі у м. Маріуполь, Донецької області разом із дружиною та дітьми. Їх у нього четверо: троє є рідними, а четвертий дружини від першого шлюбу. Клопотання прокурора вважає незаконним, оскільки викладені у ньому факти не відповідають дійсності. Він хворіє та має рідке захворювання, з яким і перебуває на обліку у лікаря інфекціоніста. Досить тривалий час він перебуває під вартою, хоча для цього відсутні жодні підстави. Він зможе забезпечити свою процесуальну поведінку, перебуваючи на домашньому арешту за місцем свого проживання або реєстрації у м. Маріуполі, Донецької області.

Захисник ОСОБА_14 зазначив, що прокурор у судовому засіданні не довів, що більш м`який запобіжний захід ОСОБА_6 не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього. У обвинуваченого є сім`я, дружина, неповнолітні діти, тобто міцні соціальні зв`язки. Тому, просить суд застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, а саме: домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю.

Обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_15 просили відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

Заслухавши доповідь судді; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і наполягав на законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Як зазначено у ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення у КПК України передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою (статті 131, 176, 183 КПК України).
Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.
Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою (ч.3 ст.199 КПК України).
Як свідчать матеріали провадження, клопотання прокурора вказаним вимогам відповідає та має всі необхідні відомості, передбачені кримінальним процесуальним законодавством.
Наведені у клопотанні прокурора підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 перевірялись судом першої інстанції при розгляді клопотання. При цьому у судовому засіданні заслухані пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , доводи його захисника, пояснення інших обвинувачених, захисника одного з них, думка прокурора та з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо продовження строку тримання особи під вартою.
Так, із наданих матеріалів контрольного провадження вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, яке є тяжким злочином.
Докази сторін будуть перевірятися та оцінюватися судом першої інстанції у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального законодавства.
Перевіривши наявні матеріали провадження, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що ризик, вказаний прокурором у клопотанні, не зменшився та існує на даний час, а саме: ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.
Так, ОСОБА_6 обвинувачується у тяжкому кримінальному правопорушенні, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк, судовий розгляд лише розпочато, свідки не допитані, докази ще не досліджувалися. Обвинувачений ОСОБА_6 не працює, раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні злочину за попередньою змовою групою осіб.
З огляду на викладене та фактичні обставини кримінальних правопорушень, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про існування вищевказаного ризику і про те, що інші більш м`які запобіжні заходи, з огляду на особу обвинуваченого, можуть не забезпечити запобігання цьому ризику.
Оцінивши всі вищевказані обставини у сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що задля забезпечення даного провадження необхідно застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Такий висновок суду не суперечить як національному законодавству, так і практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою допустимими підставами для взяття й тримання особи під вартою є наявність із боку цієї особи таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину, за умови доведеності таких ризиків (рішення у справах «Смірнов проти Росії» від 24 липня 2003 року; «Вемгофф проти Німеччини» від 27 червня 1968 року; «Штегмюллер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Мацнеттер проти Австрії» від 10 листопада 1969 року; «Летельєр проти Франції» від 26 червня 1991 року та ін.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).
З врахуванням викладеного та фактичних обставин кримінального провадження, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необхідність застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави, оскільки інші більш м`які запобіжні заходи можуть не забезпечити належної процесуальної поведінки останнього.
Відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_6 за станом здоров`я не може утримуватись в умовах СІЗО, в матеріалах провадження немає.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції врахував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість тримання особи під вартою, суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи та не суперечить практиці Європейського суду з прав людини і вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, та своїм рішенням забезпечив високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.
З огляду на зазначене, доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_6 , в т.ч. про наявність у останнього міцних соціальних зв`язків, позитивної характеристики, щодо стану його здоров`я, тощо, правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.
Разом з тим, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про непомірність для нього визначеного судом розміру застави, є обґрунтованими з огляду на таке.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 липня 2017 року у даному провадженні відносно ОСОБА_6 вперше був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з правом внесення застави у розмірі 64 000,00 грн.

В подальшому вказана ухвала слідчого судді була змінена ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 серпня 207 року в частині визначення розміру застави та визначено ОСОБА_6 заставу в розмірі 34 000 грн.

Оскаржуваною ухвалою суд суттєво збільшив розмір застави - до 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 144 075 грн, при тому, що ситуація істотно не змінилась та ризики не збільшились.

В той же час, для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, який здатен забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного, суд повинен врахувавши положення ст.177,178 КПК України, та раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу підозрюваного, тяжкістю вчиненого злочину. При цьому суду слід мати на увазі, що, виходячи з практики ЄСПЛ, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, визначаючи розмір застави, не врахував всі відомості про особу обвинуваченого, в т.ч. наявність в останнього на утриманні малолітніх дітей та його майновий стан.

На думку колегії суддів, визначений розмір застави є явно непомірним для обвинуваченого.

Таким чином, враховуючи обставини провадження, майновий та сімейний стан обвинуваченого, інші відомості про особу останнього та встановлений ризик, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваної ухвали суду на підставі ст.ст.407-408 КПК України та зменшення розміру застави до раніше визначеного розміру - до 34 000,00 грн.

Керуючись ст.ст.407-408, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 24 грудня 2019 року, якою застосований до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по 22 лютого 2020 року (включно), з правом внесення застави, з покладенням певних обов`язків, змінити, в частині визначення розміру застави змінити, зменшивши розмір застави до 34000,00 грн.
У решті вказану ухвалу суду залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4