ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 666/339/16-к Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Номер провадження: 11-кп/819/251/20 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 185 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участі прокурора: ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №0004630 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 02 грудня 2019 року, відносно:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, українця, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: вироком Комсомольського районного суду м. Херсона від 24.12.2007 року за ч.3 ст. 185 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 02 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обраховано з дня затримання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування майнової шкоди 3060 грн., моральної шкоди 3000 грн.
Вирішено питання про судові витрати.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 07.12.2015 року близько 10:00 год., знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, таємно, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, викрав майно, а саме: бочку металеву об`ємом 200 літрів вартістю 300 грн., ванну чавунну вартістю 500 грн., ванну металеву вартістю 250 грн., решітку металеву від забору вартістю 300 грн., решітки металеві (в кількості 3-х штук) вартістю 510 грн., сейф вартістю 800 грн., металеву підставку для ванни кустарного виробництва вартістю 100 грн, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 2760 грн.

Крім того, ОСОБА_7 в кінці грудня 2015 року в денний час доби, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , умисно, таємно, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, викрав двигун та внутрішні запчастини (решітки, полиці) холодильника марки «Дніпро», вартістю 300 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на зазначену суму.

Суд кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити правову кваліфікацію його дій з ч.2 ст. 185 КК України на ч.1 ст. 185 КК України та призначити покарання з випробуванням.

Апелянт зазначає, що потерпілий дозволив йому проживати у його помешканні. За це він мав відремонтувати житло потерпілого. На виконання домовленості навів чистоту у помешканні та частково зробив ремонт.

Не заперечує, що один раз вивіз метал з подвір`я потерпілого та здав на металобрухт. Не погоджується із висновками суду про те, що двічі викрадав речі потерпілого.

Вказує, що потерпілий під час судового розгляду повідомляв суду нові обставини, обвинувачував його у викраденні ще інших речей. Однак більшість із речей, про які повідомляв потерпілий, обвинувачений не бачив.

Посилається на те, що вину у скоєному визнає частково, зобов`язується сплатити потерпілому матеріальну та моральну шкоду, визначену судом, а також судові витрати.

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржували.
Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.
Прокурор заперечив проти задоволення апеляційних вимог обвинуваченого.
Потерпілий ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлялися про дату, час та місце апеляційного розгляду кримінального провадження, заяв про відкладення судового засідання на адресу суду не подавали. Їх неприбуття відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає апеляційному розгляду.
В письмових запереченнях потерпілий просив апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників прокурора, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.
Мотиви Суду.
Приписами 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Зі змісту вироку видно, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України ґрунтуються на доказах, які безпосередньо досліджені судом та оцінені з точки зору належності, допустимості та достатності.
Судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження забезпечено принцип змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів.
Докази, надані сторонами кримінального провадження суд першої інстанції безпосередньо і неупереджено дослідив у повному обсязі, обставин, які б завадили сторонам скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів не встановлено
Суд обґрунтовано поклав в основу вироку показання потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні показав, що обвинуваченому передав ключі від свого будинку і що обвинувачений викрав у нього перелічене в обвинувальному акті майно.
Підставно суд обґрунтував свої висновки і показаннями свідка ОСОБА_9 , яка підтвердила, що у грудні місяці, точного року вона не пам`ятала, вона у ОСОБА_7 придбала запчастини від холодильника, а саме мотор, решітки та полиці від холодильника.
В ході проведення впізнання особи за фотознімками, ОСОБА_9 впізнала ОСОБА_7 , як особу, що в 20-х числах грудня місяця 2015 року продав їй запчастини від холодильника марки «Дніпро» ( т.1 а.п.210-212).

Висновками експерта №5376 від 24.12.2015 року та №151 від 15.01.2016 року визначена вартість викраденого у потерпілого майна.

З витягу з ЄРДР, дослідженого під час апеляційного розгляду, вбачається, що потерпілий двічі звертався із заявою про викрадення майна у грудні 2015 року.

Під час слідчого експерименту 23.01.2016 року ОСОБА_7 в якості підозрюваного, якому були роз`яснені права передбачені ст. 42 КПК під підпис, пояснив, що 07.12.2015 року з двору кв. АДРЕСА_3 здійснив крадіжку металовиробів, металевих решіток, бочки, ванної, які на вантажному таксі вивіз і здав на металобрухт. Потім, у цьому ж дворі, десь в 20-х числах грудня 2015 р. він розібрав холодильник марки «Дніпро», достав мотор, решітки, полички, які виніс і продав незнайомій жінці. Вказував, що здавав метал двічі і показав звідки саме він скоював крадіжки металовиробів, перший і другий рази, а також де саме продавав їх.

Відомості, зафіксовані у протоколі слідчого експерименту, в ході якого ОСОБА_7 детально відтворив механізм викрадення, перелік викраденого майна, та те, яким чином він розпорядився викраденим у повній мірі узгоджується із показаннями потерпілого та свідка ОСОБА_10 , а тому ставити під сумнів достовірність цього доказу, підстав у суду не було.

При цьому, відтворення обвинуваченим дій, обставин події, під час слідчого експерименту не є тотожним показанням обвинуваченого, наданим слідчому (ст. 95 КПК), а тому відомості зафіксовані у слідчому експерименті можуть бути покладені в основу вироку.

ОСОБА_7 не наводив доводів про те, що він під час слідчого експерименту оговорив себе через застосування до нього недозволених методів слідства.

Доводи обвинуваченого на свій захист знайшли свою належну оцінку у вироку. Суд підставно критично оцінив пояснення обвинуваченого, оскільки вони суперечать встановленим судом обставинам справи. Вказівку обвинуваченого на те, що він здійснив одну крадіжку у потерпілого, а не дві, суд вірно розцінив, як намагання пом`якшити свою відповідальність.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 вчинив злочини у період непогашеної та незнятої судимості за злочин, передбачений ч 3 ст. 185 КК України, а отже його дії з викрадення майна потерпілого підлягають кваліфікації за ознакою повторності за ч 2 ст. 185 КК України.

Апеляційні вимоги обвинуваченого про перекваліфікацію його на ч. 1 ст. 185 КК Украъни за таких обставин задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Як видно зі змісту вироку, суд обираючи обвинуваченого міру покарання врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, завдану шкоду не відшкодував та дійшов висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання у межах санкції ч.2 ст. 185 КК України, яке буде необхіднім і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння тяжкого злочину проти власності.
Наразі обвинувачується у скоєні корисливого злочину середньої тяжкості, що вказує на схильність ОСОБА_7 до систематичного скоєння кримінально-караних діянь, а відтак і на підвищену суспільну небезпечність його особи.
За місцем проживання ОСОБА_7 характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною діяльністю не займається, законного джерела доходів не має.
Не міститься будь-яких відомостей про те, що обвинувачений вживав заходів по усуненню заподіяною шкоди чи відшкодуванню збитків.
Сам по собі намір у майбутньому відшкодувати потерпілому матеріальну та моральну шкоду не може слугувати правовою підставою для звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання, як про те просить апелянт.
Як видно із вироку, суд не встановив обставин, що пом`якшують покарання та обставин, що обтяжують покарання.
Відомості про особу обвинуваченого, його ставлення до скоєного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, тяжкість вчиненого злочину, переконують у тому, що призначене судом покарання у виді позбавлення волі на строк, який наближений до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України для цього виду покарання з реальним його відбуванням у повній мірі відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України та відповідає меті покарання-виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які суд оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про обставини кримінального правопорушення в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, а також на відомостях, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані.
Колегія суддів вважає, що відомості про особу обвинуваченого, його репутація, те, що він не вчинив жодних дій на відшкодування заподіяної шкоди, не висловив жалю з приводу скоєного, не дають підстав для висновку про можливість його виправлення без реального відбування призначеного йому судом покарання.
Ретельно перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, що характеризують особу обвинуваченого, врахувавши обставини вчинення злочину та його наслідки, колегія суддів не вбачає підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання, як про те просить апелянт.
Строки давності притягнення до кримінальної відповідальності, визначені ст. 49 КК не сплинули.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни оскаржуваного вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.
Керуючись ст.ст.404,405,407,419,376 ч.2 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 02 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом 3-х місяців може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду.
Судді: ( три підписи)
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4