пр. № 1-в/759/22/20
ун. № 1-348/2011 р.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 січня 2020 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Київ у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві подання головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про визначення подальшої передачі конфіскованого майна або скасування додаткової міри покарання у вигляді конфіскації майна засудженого ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

В С Т А Н О В И В:
Головний державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення передачи конфіскованого майна у дохід Держави, обґрунтовуючи подання тим, що на примусовому виконанні в Святошинському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження № 33188993 щодо конфіскації всього майна засудженого ОСОБА_3 на користь держави. 27.08.2019 державним виконавцем передано пакет документів на реалізацію арештованого майна та описано майно боржника 1/4 однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . За лотом №38384 по протоколу 443745 - торги не відбулися.

Згідно довідки Київського міського БТІ №14752 від 21.11.2016 року за боржником ОСОБА_3 зарєстровано на праві власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 05.03.1999 року 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 .

21.05.2019 головним державним виконавцем ОСОБА_5 описано та накладено арешт на майно, а саме: 1/4 кв. АДРЕСА_1 що належить засудженому ОСОБА_3 .

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення вказаного подання та пояснила, що частка арештованого майна не виділена в натурі, є інші співвласники частини квартири на яку накладено арешт, в квартирі можуть бути зареєстровані неповнолітні діти, вказаним рішенням можуть бути порушені їхні права, що по суті є спором між власниками на частки квартири, та такий спір про право підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства і не може бути розглянутий судом в порядку виконання вироку. Крім цього, подання державного виконавця має формальний характер, оскільки арештоване майно знаходиться у спільній сумісній власності, як одне ціле і виділення 1/4 частини від 4/4 частини квартири в натурі для реалізації є неможливим, оскільки порушує право власності інших співвласників, чітко визначене ч. 5 ст. 319 ЦК України.

В судове засідання інші учасники кримінального провадження не з`явилися, що відповідно до ч. 5 ст. 539 КПК України не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Дослідивши матеріали подання, прийнявши до уваги думку інших учасників судового провадження, суд прийшов до висновку, що в задоволенні подання необхідно відмовити, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень, наданих учасниками процесу, вироком Святошинського районного суду м. Києві від 08 листопада 2011 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з конфіскаціє майна. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2012 року вирок Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року залишено без змін.

Згідно із ч. 3 ст. 535 КПК України у разі якщо судове рішення або його частина підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем, суд видає виконавчий лист, який звертається до виконання в порядку, передбаченому законом про виконавче провадження.

Згідно із супровідним листом Святошинського районного суду м. Києва від 11.06.2012 року № 1-348/11 до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві було направлено виконавчий лист про конфіскацію майна засудженого ОСОБА_3 на користь держави.

Відповідно до вимог ст. 537 КПК України передбачений перелік питань, які вирішуються судом під час виконання вироків. У зв`язку з цим, суд не в змозі скасувати додаткову міру покарання у вигляді конфіскації майна, як на те просить головний державний виконавець, оскільки даний перелік питань в ст. 537 КПК України є вичерпним.

Згідно із ч. 1 ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: законність. Частина 1 ст. 9 КПК України передбачає, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно із ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. В п. 43 Рішення у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися, як складова частина "судового розгляду".

Частиною 6 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно подання та доданих до нього додатків, не можливо встановити хто є іншими власниками 3/4 квартири на яку накладено арешт, будь-якої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно чи Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна суду не надано. Квартира АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 у вигляді 1/4 частки приватної власності.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Із матеріалів справи не вбачається будь-яких інших документів на вказану квартиру, домовленості власників про те, що їх частки у праві власності не є рівними.

Крім того, суд звертає увагу, що згідно з п. 14 "Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.2002 року № 985 у разі коли майно, в тому числі транспортні засоби, не реалізовано у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", державний виконавець вносить на розгляд комісії, яка утворена відповідно до пункту 11 цього Порядку (далі - комісія), пропозицію щодо безоплатної передачі майна органам державної влади, закладам охорони здоров`я, освіти, соціального забезпечення, соціального захисту, зокрема закладам, у яких виховуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, дитячим будинкам сімейного типу, прийомним сім`ям, будинкам дитини при установах виконання покарань, установам виконання покарань, слідчим ізоляторам, військовим формуванням, а також на благодійні цілі.

З аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що чинним законодавством передбачено відповідний порядок дій державного виконавця щодо виконання судового рішення в частині конфіскації майна у разі неможливості його реалізації, у порядку, встановленомуЗУ "Про виконавче провадження".

Однак, як вбачається із подання головного державного виконавця, при встановленні неможливості реалізації майна, яке підлягає конфіскації, державним виконавцем у порушення вимог вищевказаного "Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби", не винесено на розгляд комісії питання щодо реалізації вказаного майна, тобто не виконано всіх передбачених чинним законодавством дій щодо виконання вироку суду в частині спеціальної конфіскації у власність держави. Рішення комісії від 21 травня 2019 року (а.с. 14), яке додано до матеріалів подання, містить взагалі інші відомості про майно, яке було вирішено та передано на реалізацію. Будь-які відомості про вирішення питання комісією щодо 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 дане рішення не містить.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ "Про виконавче провадження" за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.

З аналізу вищевказаної правової норми вбачається, що під зміною способу виконання судового рішення слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у спосіб, раніше встановлений.

Враховуючи те, що головним державним виконавцем ОСОБА_5 , не було вжито всіх передбачених чинним законодавством дій щодо виконання вироку Святошинського районного суду м. Києва від 08 листопада 2011 року в частині конфіскації у власність держави майна засудженого, не надано суду належних та достатніх доказів наявності обставин, які б дійсно ускладнювали чи робили неможливим виконання вказаного судового рішення, беручи до уваги те, що заявником взагалі не було додано до подання про зміну способу і порядку виконання судового рішення жодного письмового доказу, який би підтверджував проведення хоч якихось виконавчих дій щодо виконання цього судового рішення, а обґрунтування подання фактично зводяться до нерозуміння заявником порядку виконання конфіскації майна та прохання про зміну вироку суду та доповненням новим зрозумілим для заявника порядком та способом його виконання, тобто в даному випадку заявник фактично просить постановити інше за змістом судове рішення, що є згідно вимог чинного законодавства неприпустимим, суд дійшов висновку, що у задоволенні подання про визначення подальшої передачі конфіскованого майна або скасування додаткової міри покарання у вигляді конфіскації майна засудженого ОСОБА_3 необхідно відмовити за безпідставністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 62 ЗУ "Про виконавче провадження", п. 33 розділу VІІІ "Інструкції з організації примусового виконання рішень", п. 14 "Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби", ст. ст. 21, ст.395, ст.534, ст.537, ст.539 КПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні подання головного державного виконавця Святошинського районного відділу ДВС ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_5 , про визначення подальшої передачі конфіскованого майна або скасування додаткової міри покарання у вигляді конфіскації майна засудженого ОСОБА_3 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи діб з дня її оголошення до Київського апеляційного суду через Святошинський районний суд м. Києва.

Суддя ОСОБА_1