ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1006/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2020 р. м. Київ
Дарницький районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
представника потерпілих ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000616 від 29.02.2016 р. за звинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 вважав за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту у вищезазначеному кримінальному провадженні, оскільки на думку прокурора обвинувальний акт складений відповідно до вимог ст. 291 КПК України, підсудний Дарницькому районному суду м. Києва, підстав для закриття чи зупинення провадження немає.
Представник потерпілих ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора щодо необхідності призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.
Обвинувачений ОСОБА_6 заперечував проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, оскільки на його думку, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України. Також вобґрунтування необхідності повернення обвинувального акту прокурору обвинувачений зазначив, що обвинувальний акт містить формулювання обвинувачення, яке не відповідає правовій кваліфікації інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення та містить інші суттєві недоліки, які унеможливлюють призначення судового розгляду на підставі даного обвинувального акту. Обвинувачений зазначив, що в своєму рішенні за наслідками перегляду вироку Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2019 р. в касаційному порядку Верховний Суд зазначив про суттєві недоліки обвинувального акту, серед яких такі, які перешкоджають призначенню судового розгляду.
Захисник ОСОБА_5 також просив суд повернути обвинувальний акт прокурору як такий, що цілком не відповідає положенням ст. 291 КПК України.
Щодо обставин, на які посилався обвинувачений як на підстави для повернення обвинувального акту прокурору, прокурор залишив на розсуд суду вирішення питання щодо обґрунтованості цих підстав.

Вирішуючи питання про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду, перевіривши виключно зміст обвинувального акту та реєстр матеріалів досудового розслідування, не вдаючись до передчасної оцінки наявності чи відсутності доказів винуватості обвинуваченого на цій стадії кримінального процесу, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.3 ст. 314 КПК України - у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Зокрема, згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України та формулювання обвинувачення.

Норми КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення (ст. 348 КПК України), а потерпілому надає право підтримувати обвинувачення у випадку відмови прокурора від державного обвинувачення, а також ряд інших прав, безпосередньо пов`язаних з обвинуваченням (ст.56 КПК України).

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 у справі «Пелісьєта Сассі проти Франції», п.52).

Таким чином, висунуте особі обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Зі змісту обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_6 інкримінується недбале ставлення до військової служби, що призвело до заволодіння у період з 29.04.2015 р. по 22.10.2015 р. підпорядкованим йому працівником співробітником військової прокуратури ОСОБА_7 грошовими коштами, які були вилучені під час обшуку та визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, у якому останній проводив досудове розслідування та в подальшому здійснював процесуальне керівництво. В обвинуваченні зазначено, що у період з 29.04.2015 р. 22.10.2015 р. ОСОБА_7 взяв із сейфу грошові кошти в сумі 38 800 доларів США, тобто в особливо великому розмірі, якими в подальшому розпорядився на власний розсуд. В результаті заволодіння ОСОБА_7 вказаними грошовими коштами відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 неналежно виконав свої службові обов`язки щодо контролю за якістю здійснення процесуального керівництва на стадії досудового розслідування, контролю за законністю застосування заходів забезпечення кримінального провадження, перевірки стану збереження речових доказів, достовірності та повноти записів у книгах їх обліку тощо.

Таким чином, у формулюванні обвинувачення, яке прокурор вважає встановленим, дії обвинуваченого ОСОБА_6 пов`язані зі злочинними діями підпорядкованого йому прокурора військової прокуратури ОСОБА_7 . Натомість, встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України при викладених в цьому обвинувальному акті обставинах, перебуває на розгляді Дарницького районного суду м. Києва та обвинувальний вирок відносно ОСОБА_7 на цей час не ухвалений. А тому, викладені у формулюванні обвинувачення обставини всупереч вимогам ст. 291 КПК України, на думку суду не є встановленими, а є лише припущенням. Зазначеного висновку прийшов Верховний Суд, який у своїй постанові від 29.01.2020 р. у справі № 753/22602/16 зазначив, що заволодіння ОСОБА_7 коштами позиціонується як частина висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, тобто як вже встановлений факт, хоча чинного обвинувального вироку суду щодо цього факту у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 ще не має. Тобто вказане заволодіння на даний час є лише припущенням. Зазначена обставина свідчить також про невідповідність обвинувального акту ч.5 ст. 291 КПК України в частині зазначення правової кваліфікації кримінального правопорушення, яка в даному випадку прокурором хоча і визначена, проте не узгоджується із формулюванням висунутого ОСОБА_6 обвинувачення. Зважаючи на те, що складовою об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_6 злочину за ч.3 ст. 425 КК України є причинний зв`язок між діянням (дією чи бездіяльністю) та наслідками, в обвинувальному акті взагалі не зазначений причинний зв`язок між діянням, яке ставиться у вину ОСОБА_6 та наслідками у виді заволодіння грошовими коштами іншою особою, оскільки сам факт заволодіння грошовими коштами іншою особою, а саме ОСОБА_7 не встановлений. Також заслуговує уваги позиція обвинуваченого в тій частині, що в обвинувальному акті не конкретизовано, у який спосіб обвинувчений вчинив злочин шляхом дії чи бездіяльності, а лише зазначено, що ОСОБА_6 вчинив діяння, що виразилось у недбалому ставленні військової службової особи до служби в умовах особливого періоду, що спричинило тяжкі наслідки.

Крім того, як зазначено у вищезгаданій постанові Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі № 753/22602/16 твердження щодо заволодіння ОСОБА_7 грошовими коштами у змісті висунутого ОСОБА_6 обвинувачення фактично є констатацією вчинення злочину особою, яка в межах цього кримінального провадження не є обвинуваченим. А тому суд констатує факт порушення презумпції невинуватості при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, оскільки в обвинувальному акті, викладаючи фактичні обставини вчинення обвинуваченими ОСОБА_6 інкримінованого злочину, прокурором у обвинуваченні, яке він вважає встановленим, зазначено, що внаслідок недбалого ставлення ОСОБА_6 до військової служби, грошовими коштами в особливо великому розмірі заволоділа інша особа, а саме ОСОБА_7 , який не є обвинуваченим у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 та позбавлений права на особисту присутність при розгляді цього кримінального провадження, що свідчить про порушення права цієї особи на захист. Неприпустимість зазначення у формулюванні обвинувачення осіб, яким не пред`явлено обвинувачення узгоджується із усталеною практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображений принцип, який забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Зокрема у справі «Хужін та інші проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що положення ч.2 ст. 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий суд упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Позиція про неприпустимість зазначення у формулюванні обвинувачення осіб, яким не пред`явлено обвинувачення також висловлена Верховним Судом у постанові від 30.05.2019 р. у справі № 692/9/18, а також в ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 14.03.2018 р. у справі № 753/2412/17.

Крім того, заслуговує також уваги позиція, яка викладена у вищезгаданій постанові Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі № 753/22602/16 стосовно можливості кваліфікації діяння, яке ставиться у вину ОСОБА_6 відповідно до положень ст. 425 КК України як військовий злочин в контексті положень ст. 401 КК України щодо ознак родового об`єкту злочинів проти встановленого порядку несення військової служби. Суд враховує, що в обвинувальному акті положення ст. 401 КК України не конкретизовані, та не зазначені ознаки родового об`єкту злочинів проти встановленого порядку несення військової служби відповідно до положень цієї статті, де вказано, що військовими злочинами визнаються злочини проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби вчинені військовослужбовцями. За відповідними статтями несуть відповідальність військовослужбовці ЗС України, СБУ, Державної прикордонної служби України, Національної гвардії України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Проте, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 7 Закону України Про прокуратуру, військові прокуратури становлять систему прокуратури України. Частиною 4 ст. 27 Закону України Про прокуратуру закріплено, що порядок проходження військової служби громадянами України у військовій прокуратурі визначається відповідним положенням, яке затверджується Президентом України, яке на цей час відсутнє. Цією ж статтею передбачено, що військовослужбовці військової прокуратури у своїй діяльності керуються Законом України Про прокуратуру і проходять військову службу відповідно до Закону України Про військовий обов`язок і військову службу та інших законодавчих актів України, якими встановлено правові та соціальні гарантії, пенсійне, медичне та інші види забезпечення, передбачені законодавством для осіб офіцерського складу Збройних Сил України. Водночас, як слідує зі змісту пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, йому інкримінується діяльність, яка пов`язана з виконання обов`язків прокурора та яка не пов`язана з порядком проходження військової служби у військових формуваннях, тобто фактично інкриміновано правопорушення у сфері службової діяльності, пов`язаної з наданням публічних послуг, що свідчить про те, що у даному випадку стороною обвинувачення застосовано норму КК України, яка не відповідає формулюванню обвинувачення.

Крім того, заслуговує на увагу позиція сторони захисту в тій частині, що відповідно до обвинувального акту ОСОБА_6 інкримінується невиконання вимог ст.ст. 11, 16, 17, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, які визначають загальні обов`язки військовослужбовців, проте не визначають обов`язки військового прокурора.

Крім того, суд констатує про невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам ст. 109 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 109 КПК України - реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором і надсилається до суду разом з обвинувальним актом.

Реєстр матеріалів досудового розслідування повинен містити: номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

Згідно з вимогами ч.4 ст. 291 КПК України реєстр матеріалів досудового розслідування є обов`язковим додатком до обвинувального акту і невід`ємною його частиною.

Системний аналіз вказаних положень закону свідчить про те, що реєстр матеріалів досудового розслідування так само, як і обвинувальний акт повинен відповідати вимогам ст. 291 КПК України.

Дослідженням реєстру матеріалів досудового розслідування, доданого до обвинувального акту встановлено, що в порушення вимог ст.ст. 109, 110 КПК України цей реєстр не містить відомостей про час проведення процесуальних дій, а лише про дату, зокрема процесуальні дії проведені 26 та 29.02.2016.

Так, на стор. 8 у п. 121 реєстру зафіксовано реєстрацію 26.02.2016 рапорту слідчого Блажка про виявлення правопорушення, передбаченого ч. З ст. 425 КК України. Водночас, на стор. 12 п. 18 зафіксовано постанову прокурора Гоменюка від 29.02.2016 про об`єднання матеріалів досудового розслідування без зазначення номеру кримінальних проваджень та часу.

Далі, на стор. 8 у п. 123 зафіксовано повідомлення слідчого Блажка від 29.02.2016 про початок досудового розслідування без зазначення номеру провадження, а на стор. 13 у п. 19 та 22 зафіксовано постанови прокурора Гоменюка від 29.02 та 04.03.2016 про виділення матеріалів досудового розслідування без зазначення номеру кримінального провадження.

Також, на стор. 14 у п. 5 реєстру відомості щодо строку відсторонення обвинуваченого від посади не відповідають відомостям зазначених на стор. 2 обвинувального акту - в реєстрі зазначено дату 29.05.2016 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, а в обвинувальному акті - 29.04.2016 на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва.

Позиція про необхідність дотримання вимог КПК України при складенні реєстру матеріалів досудового розслідування, який є невід`ємною частиною обвинувального акту висловлена в ухвалі Київського апеляційного суду від 13.08.2019 р. у справі № 752/2463/19, який зазначив про те, що невідповідність реєстру матеріалів досудового розслідування може бути підставою для повернення обвинувального акту прокурору.

Аналіз наведених обставин та вимог закону дозволяє зробити висновок про невідповідність обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування вимогам КПК України, що унеможливлює призначення судового розгляду, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне повернути обвинувальний акт разом з реєстром матеріалів досудового розслідування прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 291, ч.3 ст. 314 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000616від 29.02.2016 р. за звинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 425 КК України - повернути прокурору.
Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1