ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1290/18 Номер провадження 11-кп/814/700/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідлання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000395 за апеляційною скаргою прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м.Полтави від 5.03.2019,

ВСТАНОВИВ:
Цим вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Карлівка Полтавської обл., громадянина України, українця, пенсіонера, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого.
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавленні волі.
На підставі статті 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік.
Згідно ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до органу з питань пробації, повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок злочину - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином 5000 грн. 00 коп.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 21.04.2018 приблизно 20 год. 00 хв. в районі будинку АДРЕСА_1 умисно наніс удар дерев`яною дошкою по правій руці ОСОБА_9 спричинивши потерпілій ОСОБА_9 середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження за ознакою тривалого розладу здоров`я.
У апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставини справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, на думку останнього не підлягає застосуванню ст. 75 КК України, через це просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, не в повній мірі врахував, що злочин, який вчинив обвинувачений відноситься до середньої тяжкості та є умисним, спрямованим проти життя та здоров`я особи, конкретні обставини справи, місце та обстановку вчиненого злочину, небезпека, яка могла загрожувати й іншим особам, відсутність пом`якшуючих обставин, невизнання вини обвинуваченим, не відшкодування збитків потерпілій.
Заслухавши доповідь судді і пояснення: прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу подану прокурором ОСОБА_10 , мотивуючи тим, що прокурором не наведені обґрунтовані доводи щодо незаконного застосування при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 ст. 75 КК України; обвинуваченого, захисника, які вважали оскаржуване рішення справедливим та законним; потерпілої,яка покладалася на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції дійшов такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у злочині, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме в умисному нанесенні середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисному ушкодженні, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розгляд здоров`я, ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме на думку апелянта не підлягає застосуванню ст. 75 КК України, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційних злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7«Про практику призначення судами кри мінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 3постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практик призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є середньої тяжкості злочином, суспільну небезпеку вчиненого злочину, конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, характеризується позитивно, сім`ю, вік обвинуваченого, який є пенсіонером, висновок, викладений у досудовій доповіді представника органу пробації, відповідно до якого виправлення обвинуваченого можливе без обмеження чи позбавлення волі, відсутність обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Обговорюючи правильність призначеного покарання ОСОБА_7 колегія суддів, окрім врахованого судом, враховує те, що обвинувачений вперше вчинив злочин, наслідки, які настали після вчинення злочину, на які посилається прокурор і те, що обвинувачений під час апеляційного розгляду з потерпілою ОСОБА_9 досягли домовленості про перерахування обвинуваченим на банківську карту потерпілої завдану злочином моральну шкоду в сумі 5000 грн. (потерпіла ОСОБА_9 у суді апеляційної інстанції відмовилась отримувати від обвинуваченого 5000 грн. готівкою, надавши обвинуваченому номер банківської картки для перерахунку цих коштів).

Отже, призначене судом ОСОБА_7 покарання, яке відповідно санкції ч.1 ст.122 КК України є не мінімальним та відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке призначено із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, даних про особу обвинуваченого, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Звільнивши обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням і встановивши іспитовий строк та поклавши обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, суд не порушив приписи ст. 75 КК України ,оскільки правильно врахував те, що обвинуваченому призначене покарання за вчинення злочину середньої тяжкості,передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 років позбавлення волі, дані про особу обвинуваченого і конкретні обставини справи наведені вище.

З огляду на викладене вище безумовних підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_7 як про це ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м.Полтави від 5.03.2019 щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4