Провадження №1-кп/522/2221/19
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 листопада 2019 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні у залі Приморського районного суду м. Одеси угоду про визнання винуватості, що надійшла разом із обвинувальним актом, який надійшов із Одеської місцевої прокуратури №3, який зареєстрований у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0002341 від 15.09.2019 року за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, Полтавської області, громадянина України, непрацюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у якого немає постійного місця проживання на території м. Одеси, раніше засудженого:

-13.01.2003 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 289 КК України, із застосуванням ст.69 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого 03.05.2004 року умовно достроково на невідбутий строк 1 рік 7 місяці 23 дні,

-04.03.2005 року Пирятинським районним судом Полтавської області за ч.3 ст.185 КК України, із частковим приєднанням покарання невідбутого за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 13.01.2003 року до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

-28.09.2005 року Київським районним судом м. Полтави за ч.3 ст. 185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, із частковим приєднанням покарання за вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 04.03.2005 року до 4 років 6 місяців позбавлення волі,

-06.12.2007 року Крюковським районним судом м. Кременчука Полтавської області за ст.391 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, із частковим приєднанням покарання невідбутого за попереднім вироком Київського районного суду м. Полтави від 28.09.2005 року до 1 року 11 місяців позбавлення волі, звільненого у зв`язку із відбуванням строку покарання 12.05.2009 року,

-04.11.2010 року Диканським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185, ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі,

-02.11.2011 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, ч.1 ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі,

-19.11.2016 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч.1 ст.263 КК України, із застосуванням ст.69 КК України згідно до ухвали апеляційного суду Полтавської області від 09.11.2017 року до 2 років позбавлення волі, звільненого 18.04.2018 року у зв`язку із відбуванням строку покарання,

-27.02.2019 року Котелевським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання із випробувальним строком на 1 рік,

за участю сторін кримінального провадження: прокурора - ОСОБА_4 ,

потерпілої - ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого

ОСОБА_3
адвоката - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_3 ,
у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, суд

В С Т А Н О В И В:

15.09.2019 року приблизно о 01 годині ОСОБА_3 перебував у магазині «Лукошко», який розташований за адресою: м. Одеса, проспект Шевченка, 23, разом із малознайомою йому ОСОБА_5 , в руках якої, в указаний момент, знаходився належний їй мобільний телефон марки «Samsung Galaxy А50», в корпусі синього кольору. Побачивши зазначений мобільний телефон, у ОСОБА_3 виник злочинний намір, спрямований на заволодіння указаним майном.

Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_3 , під малозначним приводом, користуючись довірою ОСОБА_5 , нібито з метою допомогти їй у розблокуванні її мобільного телефону фактично заволодів мобільним телефоном марки «Samsung Galaxy А50» в корпусі синього кольору, з сім картою мобільного оператора "Київстар" ( НОМЕР_1 ), заподіявши потерпілій ОСОБА_5 матеріальну шкоду, на загальну суму 10 700 гривень та, утримуючи при собі указане майно, попрямував до виходу з магазину.
Потерпіла ОСОБА_5 , побачивши дії ОСОБА_3 , вибігла з магазину за ним, з вимогою повернути належний їй мобільний телефон. ОСОБА_3 , розуміючи що його злочинні дії викриті потерпілою ОСОБА_5 , незважаючи на її неодноразові вимоги повернути мобільний телефон, розуміючи протиправність своїх дій, повторно, з корисливих мотивів, продовжив вчиняти злочин, а саме, утримуючи при собі викрадений мобільний телефон з місця вчинення правопорушення зник, тим самим розпорядившись ним на власний розсуд.
Своїми протиправними діями ОСОБА_3 заволодів мобільним телефоном ОСОБА_5 , спричинивши потерпілій матеріальний збиток у розмірі 10 700 гривень.
Таким чином, при зазначених вище обставинах, ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.
У підготовчому судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 щиро розкаявся у вчиненні указаного злочину, та підтвердив обставини вчинення злочину, що описані у обвинувальному акті, просив затвердити угоду про визнання винуватості від 17 жовтня 2019 року.

Прокурор ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні просила затвердити угоду про визнання винуватості від 17 жовтня 2019 року, та призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання згідно до угоди, у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

У підготовчому судовому засіданні потерпіла ОСОБА_5 пояснила, що вона вже пробачила обвинуваченого, та просила не призначати йому суворе покарання.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_6 просила затвердити угоду про визнання винуватості від 17 жовтня 2019 року.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, приходить до наступного.

Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим.

Згідно до вимог ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості може бути укладена між прокурором та обвинуваченим щодо тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Злочин у якому обвинувачується ОСОБА_3 є тяжким злочином.

Згідно угоди про визнання винуватості від 17 жовтня 2019 року обвинувачений ОСОБА_3 беззастережно визнає свою винуватість в повному обсязі пред`явленого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а саме: у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно. Як зазначено в угоді, враховуючи беззастережне визнання своєї вини під час досудового розслідування указаного кримінального правопорушення, щирого каяття, а також того, що ОСОБА_3 взяв на себе обов`язки щодо подальшого сприяння та беззастережного визнання свої провини під час судового розгляду, сторони погоджуються на призначення покарання ОСОБА_3 у вигляді 4 років позбавлення волі. Відповідно до ст.71 КК України, при призначенні покарання за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене за вироком Котелевського районного суду Полтавської області від 27.02.2019 року у вигляді 1 місяця позбавлення волі, та остаточно призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчинені зазначеного злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та його винність у вчиненні указаного злочину доведена.

Суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 були правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно.

Крім того, судом було з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє права, передбачені п.п.1-4 ч.4 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження зазначеної угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, який буде до нього застосовано у разі затвердження угоди про визнання винуватості.

Дослідивши угоду про визнання винуватості, суд переконався, що сторони добровільно уклали зазначену угоду, що укладена угода була добровільним волевиявленням обвинуваченого, та не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Перевіряючи угоду на відповідність ч.7 ст.474 КПК України суд вважає, що зазначена угода від 17 жовтня 2019 року про визнання винуватості відповідає вимогам КПК України та закону, умови угоди не суперечать вимогам цього Кодексу та закону, дії обвинуваченого кваліфіковані правильно, умови угоди відповідають інтересам суспільства, умови угоди не порушують права, свободи та інтереси сторін чи інших осіб, немає підстав вважати, що угода не була добровільною, немає підстав вважати, що умови угоди неможливо виконати, є фактичні підстави для визнання винуватості.

Судом обвинуваченому ОСОБА_3 роз`яснено наслідки не виконання угоди про визнання винуватості, передбачені ст.476 КПК України.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що зазначена угода про визнання винуватості повинна бути затверджена судом.

У ст. 65 КК України передбачено про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд враховує особу обвинуваченого, та те, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 суд враховує те, що він щиро розкаявся у вчиненні зазначеного злочину, що матеріальна шкода відшкодована.

Суд не враховує, як обтяжуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_3 обставину рецидив злочинів, а саме його судимості: за вироком Крюковського районного суду м. Кременчука Полтавської області за ст.391 КК України від 06.12.2007 року, а також його судимість за вироком Октябрського районного суду м. Полтави за ч.1 ст.263 КК України від 19.11.2016 року, враховуючи вимоги ст.337 КПК України.

Зазначена обставина як рецидив злочину не була зазначена у обвинувальному акті.

На підставі зазначеного суд вважає, що обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 відсутні.

Цивільний позов у справі не був заявлений.
Питання про долю речових доказів суд вирішує, відповідно до вимог ст.100 КПК України.

З урахуванням принципів справедливості і індивідуалізації покарання, приймаючи до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_3 , схильного до вчинення злочинів, який раніше відбував покарання у місцях позбавлення волі, суд вважає неможливим його виправлення без ізоляції від суспільства, із застосуванням вимог ст.ст.75,76 КК України.

Враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_3 , наявність вище зазначених двох обставин, що пом`якшують покарання, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає, що цьому обвинуваченому необхідно призначити покарання узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості від 17.10.2019 року.

Таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

На підставі ст.71 КК України, із урахуванням особи обвинуваченого, вище зазначених пом`якшуючих покарання обставин, відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд вважає можливим не повністю, а частково приєднати покарання невідбуте обвинуваченим ОСОБА_3 за вироком Котелевського районного суду Полтавської області від 27.02.2019 року у вигляді 1 місяця позбавлення волі.

На підставі вимог ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами ч.1 цієї статті. На підставі зазначеного, суд вважає необхідним зарахувати обвинуваченому ОСОБА_3 у строк відбування покарання по зазначеному вироку суду, строк його перебування під вартою з 15.09.2019 року до 01.11.2019 року із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 314-316, 370, 374-375,394, 395, 474, 475, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду, укладену 17 жовтня 2019 року про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_3 , та прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 у кримінальному провадженні, який зареєстрований у Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №0002341 від 15.09.2019 року.
ОСОБА_3 , визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та призначити йому покарання за указаною частиною указаної статті 4 /чотири/ роки позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків до знову призначеного ОСОБА_3 за цим вироком Приморського районного суду м. Одеси покарання частково приєднати невідбуте ним покарання за попереднім вироком Котелевського районного суду Полтавської області від 27.02.2019 року у вигляді 1 /одного/ місяця позбавлення волі, та остаточно призначити йому покарання у вигляді 4 /чотири/ роки 1 /один/ місяць позбавлення волі.
Залишити міру запобіжного заходу ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Одеській установі виконання покарань №21» Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції України до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_3 рахувати з 15.09.2019 року.

Речовий доказ мобільний телефон марки «Samsung Galaxy A50» в корпусі синього кольору вважати повернутим потерпілій ОСОБА_5 за належністю.
Речовий доказ диск білого кольору з наявним маркуванням PSP330WJ032214332 зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 діб з дня проголошення вироку через Приморський районний суд м. Одеси у Одеський апеляційний суд, з підстав, передбачених ст.394 КПК України , а також у касаційному порядку, що визначено у п.1 ч.3 ст.424 КПК України.

Вирок першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений: 1) обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі нероз`яснення йому наслідків укладення угоди; 2) прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з частиною четвертою статті 469 цього Кодексу угода не може бути укладена.

Суддя ОСОБА_1