АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/793/16/19 Справа № 711/4356/17 Категорія: поновлення строку на касаційне оскарження (в редакції Закону 1960 року)Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

Головуючого - судді суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4
за участю прокурораОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальну справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 у відновленні строку на касаційне оскарження вироку Військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29.08.2000,

в с т а н о в и л а :

Вироком військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 ОСОБА_6 засуджений за п. «б» ст.254-2 КК України (в редакції 1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з відстрочкою виконання вироку відповідно до ст.46-1 КК 1960 року на строк 1 рік та зі сплатою штрафу в розмірі 40 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 грн..

Не погоджуючись із зазначеним вироком ОСОБА_6 оскаржив його в передбаченому законом порядку до вищестоящого Військового суду Центрального регіону України. За наслідками розгляду скарги ОСОБА_6 ухвалою Військового суду Центрального регіону України від 29.08.2000 оскаржуваний вирок залишено без змін, а касаційну скаргу ОСОБА_6 - без задоволення.

Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2019 в задоволенні клопотання ОСОБА_6 у відновленні строку на касаційне оскарження вироку Військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29.08.2000 відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою суду першої інстанції засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій вказує на незаконність оскаржуваної постанови суду першої інстанції, посилаючись на те, що:

1) оскаржувана постанова обґрунтована рішенням Конституційного Суду

України від 11.03.2010 № 8-рп/2010 у справі за конституційним поданням 46

народних депутатів України щодо офіційного тлумачення термінів "найвищий

судовий орган", "вищий судовий орган", "касаційне оскарження", які містяться

у статтях 125, 129 Конституції України, за № 1-1/2010, але суд першої інстанції

не звернув уваги на той з висновків вказаного рішення суду конституційної

інстанції, який має значення для цієї судової справи, а саме: «За змістом цих

положень апеляційною інстанцією названі апеляційні суди, а касаційне

провадження може здійснюватися у відповідних судах, визначених статтею

125 Конституції України» (абзац четвертий підпункту 4.2 пункту 4

мотивувальної частини)."; засудження ОСОБА_6 за п. "б" ст. 254 Кримінального

кодексу України 1960 року ніколи не перевірялося у судах, визначених

статтею 125 Конституції України, шляхом, згідно ч. 5 ст. 124

Конституції України 1996 року, ухвалення судового рішення іменем

України;

2) згідно ч. 1 ст. 17 закону України «Про виконання рішень та

застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23.02.2006, «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права»; згідно п. 84 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 (остаточне рішення 11.07.2013, заява № 20372/11), „Суд зазначає, що відповідно до своєї усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправлень правосуддя, рішення судів мають адекватно вказувати підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи (див. рішення у справі «Гарсія Руіс проти Іспанії» () [ВП], заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, з подальшими посиланнями).'"; не можна вважати адекватним обґрунтуванням оскаржуваної постанови висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_6 „... на момент винесення судом першої інстанції вироку від 10.02.2000 та судом апеляційної інстанції ухвали від 29.08.2000 мав право на фактичне касаційне оскарження таких судових рішень у відповідності до діючої на той час процедури перегляду у порядку нагляду вироків, ухвал та постанов суду, що набрали законної сили, для чого мав звернутись з відповідною скаргою до Верховного Суду України. Касаційне провадження у такий спосіб реалізовувалось шляхом надання права Голові ВСУ та його заступникам внести протест на вироки, ухвали і постанови будь-якого суду, що діє на території України (cm. 384 КПК 1960 в редакції до 28.06.2001).", бо цей висновок спростовується інформацією, викладеною у листі Судді Верховного Суду України ОСОБА_7 від 12.02.2004 за № 7-51 дОО на ім`я ОСОБА_6 (додаток 1 до цієї апеляції, який надавався суду першої інстанції), про те, що право на таке касаційне оскарження йому Верховний Суд України не дав можливості своєчасно реалізувати (відкритого судового розгляду справи у цьому суді ніколи не було);

3) не є адекватним обґрунтуванням оскаржуваної постанови висновок суду першої інстанції про те, що він, надавши суду першої інстанції копію ухвали Військового апеляційного суду Центрального регіону від 17.08.2004 про відмову у відновленні строку касаційного оскарження судових рішень щодо засудження ОСОБА_6 , підтвердив реалізацію свого права на їх касаційне оскарження, що спростовується висновком суду касаційної інстанції про те, що перевірка Військовим судом Центрального регіону вироку щодо нього, яка відбувалася 29.08.2000, відповідає апеляційній процедурі;

4) неправильним є висновок суду першої інстанції, викладений в

оскаржуваній постанові, про те, що, подавши 24.05.2017 касаційну скаргу і

клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, ОСОБА_6 порушив

вимоги ст.58 Конституції України; а подав касаційну скаргу

відповідно до діючої на момент її подання редакції п. 1 ч. другої ст. 384 та ч.1 ст. 90 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, а також

п. 8 ч.3 ст. 129 Конституції України;

5) суд першої інстанції тлумачить ст. 2 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року усупереч ст. 17 цієї Конвенції, де зазначено, що „Жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції", при тому, що, на думку апелянта, з 2000 року триває порушення Україною, його права, гарантованого п. 1 ст. 7 цієї Конвенції;

6) вигаданим є висновок в оскаржуваній постанові про те, що „Не дивлячись на відсутність в законі спеціальної норми щодо строків касаційного оскарження вироків, які набрали законної сили до 29.12.2000, необхідно зазначити, що такі строки не можуть бути більшими поряд із строками, визначеними п. 9 Прикінцевих положень Закону № 2533-Ш, що обумовлено практичною необхідністю закріплення принципу правової визначеності."; такий висновок спростовується судовою практикою (ухвала Судді ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_8 від 07.04.2017 у справі № 2-419/2011, за якою поновлено строк на касаційне оскарження через 7 років, на яку звертав увагу Верховний Суд у своїй постанові від 13.08.2018 у цій судовій справі) та вимогами абз. першого п. 4 розд. II Концепції вдосконалення судівництва для утвердження справедливого суду в Україні відповідно до європейських стандартів, схваленої Указом Президента України від 10.05.2006 № 361/2006;

7) суд першої інстанції, посилаючись на прецедентну практику

Європейського суду з прав людини (справа «Васильєв проти України», рішення

від 21.06.2007, заява № 11370/02, п. 61, 63; справа «Рябих проти Росії»,

рішення від 24.07.2003, заява № 52854/99, п. 52), неправильно натякає на

відсутність у цій судовій справі обставин значного та непереборного характеру

для відновлення строку на касаційне оскарження; додатком 5 до його

клопотання про поновлення пропущеного із поважних причин строку на

подання касаційної скарги на вирок та ухвалу військових судів від 24.05.20017 у цій судовій справі є копія висновку експертного дослідження Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України № 056/124 від 12.10.2012, який спростовує законність засудження ОСОБА_6 військовими судами у 2000 році, а такі саме висновки лінгвістичних експертиз використовуються у судовій практиці Конституційного Суду України для офіційного тлумачення законів України (див., наприклад, абз. п`ятий п. З мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 16-рп/2000 від 21.12.2000 р. у справі № 1-20/2000); згідно п. 88 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вєренцов проти України» від 11.04.2013 (остаточне рішення від 11.07.2013, заява № 20372/11), „Розглядаючи питання справедливості провадження у кримінальній справі, Суд уже визнавав, що ігноруючи конкретний, доречний і важливий аргумент обвинуваченого, національні суди не виконують своїх зобов`язань за пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280)";

8) суд першої інстанції також знехтував наданим ОСОБА_6 офіційним роз`ясненням юридичної служби Українського Парламенту (Верховної Ради України) про те, що за ті дії, за які він був визнаний вироком Військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 винним у тяжкому військовому злочині, його мали тільки притягти до дисциплінарної відповідальності;

9) необґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що „Тож доводи заявника про те, що він не знав про наявне в нього право на ініціювання перегляду судових рішень в касаційному порядку та введення його в оману судами різних інстанцій є необґрунтованими.", тому що він ні за яких обставин не міг розуміти, що Військовий суд Центрального регіону України - це суд апеляційної інстанції, тому що цей суд 29.08.2000 розглядав його касаційну скаргу;

10) суд першої інстанції для розгляду клопотання засудженого застосував не ту норму (статтю 68) Конституції України та помилково поклав на нього „ризик негативних наслідків внаслідок невикористання наданих йому законом процесуальних прав", тому що Конституція України (ч. 2 ст. 3, ч. 1 ст.8 та ч. 2 ст. 22) гарантує мені право на касаційне оскарження без яких-небудь ризиків;

11) невизнання судом першої інстанції права засудженого ОСОБА_6 на касаційне оскарження судових рішень військових судів суперечить практиці

Європейського суду з прав людини;

12) усупереч ч. 4 ст. 386, ч. 5 ст. 353, ч. 1 ст. 90 та п. 14 ст. 32 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, за результатами розгляду його клопотання про поновлення пропущеного із поважних причин строку на подання касаційної скарги на вирок та ухвалу військових судів суд першої інстанції прийняв не ухвалу, а постанову.

На підставі вищевикладеного засуджений ОСОБА_6 просив суд апеляційної інстанції, згідно п. 2 ч. 2 ст. 366 та ч. 1 ст. 90 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, постановити свою ухвалу, якою скасувати повністю постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2019 у справі № 711/4356/17 та поновити засудженому йому пропущений з поважних причин строк на касаційне оскарження вироку Військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 та ухвали Військового cyдv Центрального регіону України від 29.08.2000, на підставі, згідно пунктів 2 і 3 ч. 1 ст. 367 Кримінально-процесуального кодексу Україна 1960 року, невідповідності висновків суду, викладених в оскаржуваній постанові суду першої інстанції, фактичним обставинам цієї справи, а також істотних порушень цим судом вимог кримінально-процесуального закону, у тому числі, згідно п. 3 ч. 2 ст. 370 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, порушення цим судом його права на захист, яке включає доступ до суду касаційної інстанції.

Також просив суд апеляційної інстанції, згідно ч. 3 ст. 362 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, розглянути справу за цією апеляцією без його явки на засідання суду апеляційної інстанції зв`язку зі значною віддаленістю апеляційного суду від місця його проживання.

В доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_6 посилається на те, що доповнити пункт 8 апеляції (в кінці цього пункту) - розділовим знаком «;» та словами, цифрами і знаками, див. також постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18.10.2018 у кримінальній справі № 127/1-386/11 (судове провадження № 1/127/3/18), якою поновлено строк на касаційне оскарження через 7 календарних років, та постанову Новоселицького районного суду Чернівецької області від 19.01.2016 у кримінальній справі № 720/2613/15-к, якою поновлено строк оскарження у кримінальній справі через 11 календарних років; доповнити пункт 18 апеляції (в кінці цього пункту) розділовим знаком «,» та словами, цифрами і знаками, а також пунктом 15 розділу XI "Перехідні положення" Кримінального процесуального кодексу України 2012 року та пунктом 4 § 3 розділу 4 Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII - це Касаційний кримінальний суд Верховного Суду; у практиці національних судів касаційної інстанцій є приклади касаційного розгляду одночасно рішень судів першої та апеляційної інстанцій за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року. це, наприклад, постанова судді судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_9 від 23.03.2017 у кримінальній справі № 713/125/12 (касаційне провадження № 5-2375кв15)";

3) доповнити пункт 23 апеляції (в кінці цього пункту) розділовим знаком «,» та словами, цифрами і знаками, а також судовою практикою національних судів, де питання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження вирішується за нормами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року судом першої інстанції (див., наприклад, постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 10.05.2016 у кримінальній справі № 713/125/12 (провадження № 1-кс/З09/7/16))";

4) доповнити апеляцію пунктом 24 такого змісту:

„24) "Принцип «належного урядування», як правило, не повинен

перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть

ті, причиною яких є їхня власна недбалість .... Іншими словами, державні

органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур,

не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або

уникати виконання своїх обов`язків ... . Ризик будь-якої помилки

державного органу повинен покладатися на саму державу ... ." (зазначеноу

пункті 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський

проти України» від 20.10.2011 (остаточне рішення від 20.01.2012, заява

№ 299'- цей висновок міжнародної судової установи вказує на те, що суди Черкаської області не можуть перешкоджати мені у перевірці касаційним судом мого засудження шляхом відмови у поновленні мені строку на касаційне оскарження неправосудних судових рішень військових судів, якими мене було визнано винним у злочині без наявності повного складу злочину в моїх діях";

5) доповнити апеляцію пунктом 25 такого змісту:

„25) висновок суду першої інстанції про те, що «Таким чином доводи заявника про порушення його права на справедливий суд, в контексті cm. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в частині обмеження реалізації права на додатковий перегляд в касаційному порядку остаточного судового рішення, є помилковим, оскільки обумовлюється здебільшого у запереченні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно права. При цьому суд звертає увагу, що право заявника на перегляд постановленого відносно нього судового рішення у вигляді вироку в абсолютному його значенні є непорушеним, оскільки такий перегляд здійснювався в порядку апеляційного провадження.», спростовується пунктом 27 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ростовцев проти України» від 25.07.2017 (остаточне рішення від 25.10.2017, заява № 2728/16), де зазначено: «Загалом Договірні Сторони мають широкі межі свободи розсуду щодо визначення порядку реалізації права, передбаченого статтею 2 Протоколу № 7 до Конвенції. Отже, перегляд судом вищої інстанції вироку або призначеного покарання може стосуватися як фактичних обставин, так і правових аспектів, або обмежуватися виключно питаннями права. Крім того, у деяких країнах обвинувачений, який бажає оскаржити рішення суду, повинен отримати на це дозвіл. Проте будь-які обмеження права на перегляд, що містяться у національному законодавстві, мають за аналогією з правом доступу до суду, закріпленим пунктом 1 статті 6 Конвенції, переслідувати законну мету та не порушувати саму суть цього права (див. рішення у справі «Кромбах проти Франції» (Krombach v. France), заява № 29731/96, п. 96, ECHR 2001-11).»";

6) календарну дату «24.05.20017», неодноразово зазначену в тексті апеляції, читати як «24.05.2017»;

7) пункт 8 Переліку документів, які додаються до апеляції, читати як „8) копія постанови Верховного Суду від 06.09.2018 у кримінальній справі № 711/4356/17 на 3 аркушах".

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, який заперечував щодо поновлення строку на касаційне оскарження вироку Військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29.08.2000, вивчивши матеріали кримінальної справи та перевіривши доводи апеляції з додатками до неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що оскаржувані ОСОБА_6 судові рішення були постановлені судами у 2000 році і на момент винесення таких судових рішень порядок їх постановлення та перегляду регулювався нормами КПК України 1960 року у відповідній редакції, якою було передбачено три способи порядку перевірки судових рішень: 1) касаційне оскарження (глави 29, 30 КПК); 2) перегляд у порядку нагляду вироків, ухвал та постанов суду, що набрали законної сили (глава 31 КПК); 3) перегляд справ у зв`язку з нововиявленими обставинами (глава 32 КПК).

Законом України від 21.06.2001 №2533-ІІІ були внесені істотні зміни до КПК, внаслідок яких з 29.06.2001 кримінально-процесуальний закон передбачав інші три способи перевірки судових рішень: апеляційне провадження (глави 29, 30 КПК); 2) касаційне провадження (глава 31 КПК); провадження за виключними обставинами (глава 32 КПК).

Отже фактично порядок перегляду судових рішень у кримінальному процесі за КПК 1960 в редакції як до 29.06.2001 так і після цієї дати передбачав двоступеневу форму контролю судами вищих інстанцій за судовими рішеннями судів першої інстанції, але такі порядки мали різні назви: до 28.06.2001 касаційне провадження та провадження в порядку нагляду; з 29.06.2001 апеляційне та касаційне провадження. Зазначене пов`язане з особливостями імплементації національним процесуальним законодавством загальнотеоретичних понять науки процесуального права, яка передбачає що «апеляція» - це одна з форм оскарження судових рішень до суду вищої інстанції, що має право переглядати справу, а «касація» - перевірка судом третьої інстанції законності та обґрунтованості вироків і рішень суду, що набрали законної сили (тобто пройшли стадію апеляції).

У своєму рішенні від 11.03.2010 №8-рп/2010 Конституційний Суд України зазначив, що касаційна інстанція реалізує свої процесуальні права в межах касаційного провадження виключно для перевірки правильності юридичної оцінки обставин справи у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій; правомірним може бути лише одноразове касаційне оскарження та перегляд рішень судів (а.3, 4 пп.3.4 п.3 мотивувальної частини).

Таким чином, на момент винесення судом першої інстанції вироку від 10.02.2000 та судом апеляційної інстанції ухвали від 29.08.2000 ОСОБА_6 мав право на фактичне касаційне оскарження таких судових рішень у відповідності до діючої на той час процедури перегляду у порядку нагляду вироків, ухвал та постанов суду, що набрали законної сили, для чого мав звернутись з відповідною скаргою до Верховного Суду України. Касаційне провадження у такий спосіб реалізовувалось шляхом надання права Голові ВСУ та його заступникам внести протест на вироки, ухвали і постанови будь-якого суду, що діє на території України (ст.384 КПК 1960 в редакції до 28.06.2001).

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд вірно визначив те, що твердження ОСОБА_6 щодо того, що він не реалізував право на оскарження вироку суду від 10.02.2000 в порядку касаційного провадження до теперішнього часу, не заслуговують на увагу, оскільки це твердження частково спростовується наданим самим ОСОБА_6 копією ухвали Військового апеляційного суду Центрального регіону від 17.08.2004, постановленою за наслідками розгляду його апеляційної скарги на постанову Військового місцевого суду Черкаського гарнізону від 16.02.2004, згідно якої заявникові відмовлено у задоволенні клопотання про відновлення строку касаційного оскарження вироку суду першої інстанції від 10.02.2000 та ухвали суду апеляційної інстанції від 29.08.2000.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що постановляючи ухвалу від 17.08.2004 Військовий апеляційний суд Центрального регіону зазначив те, що за скаргами ОСОБА_6 дана кримінальна справа в порядку нагляду вивчалась Верховним Судом України і його скарги залишені без задоволення.

В подальшому з 29.06.2001 були внесені зміни до КПК 1960 року, внаслідок чого право на перегляд в касаційному порядку визначалось відповідно до ч.2 ст.383, ч.2 ст.384, ч.1 ст.385 КПК як право засудженого на перевірку у касаційному порядку колегією суддів військової палати Верховного Суду України вироку військового суду гарнізону та ухвали апеляційного суду, постановленої щодо такого вироку. У відповідності до ч.2 ст.386 КПК в такій редакції касаційна скарга могла бути подана протягом шести місяців з дня набрання законної сили такими судовими рішеннями, а відповідно до частини четвертої такої статті у разі пропуску такого строку він може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених ст.353 КПК.

Такі зміни внесені Законом України від 21.06.2001 №2533-ІІІ, який набрав чинності 29.06.2001.

Відповідно до п.9 Прикінцевих положень Закону №2533-ІІІ вироки військових судів гарнізонів, що набрали чинності в період з 29.12.2000 по 28.06.2001, можуть бути оскаржені в касаційному порядку і на них можуть бути внесені касаційні подання з метою їх перевірки в касаційному порядку відповідно до глави 31 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції цього Закону у період до 29.12.2001. Скарги в порядку нагляду, що надійшли до судів до 29.06.2001 від осіб, коло яких визначено у частині другій статті 384 Кримінально-процесуального кодексу України в редакції цього Закону, на ці вироки вважаються касаційними.

Не дивлячись на відсутність в законі спеціальної норми щодо строків касаційного оскарження вироків, які набрали законної сили до 29.12.2000, необхідно зазначити, що такі строки не можуть бути більшими поряд із строками, визначеними п.9 Прикінцевих положень Закону №2533-ІІІ, що обумовлено практичною необхідністю закріплення принципу правової визначеності.

Принцип правової визначеності вимагає, крім іншого, щоб у разі винесення судами остаточного судового рішення воно не підлягало перегляду. Власне, сталість та незмінність остаточного судового рішення, що вступило в законну силу, забезпечується через реалізацію відомого принципу res judicata («вирішена справа» лат.). Інакше кажучи, застосування поняття res judicata означає, що справа вирішена по суті, усунута спірність чи невизначеність ситуації і рішення є остаточним та незмінним. Керуючись цим усталеним підходом, остаточні рішення судів національної системи не повинні бути предметом оскарження. Принцип правової визначеності передбачає повагу до вирішеної справи і не припускає повторного її розгляду.

Неможливість скасування остаточного судового рішення, яке набрало чинності, є однією з головних гарантій стабільного правового становища особи, адже судові вердикти повинні бути зрозумілі, чіткі та стабільні в часі. Європейський суд з прав людини, розкриваючи принцип правової визначеності при перегляді остаточного рішення, неодноразово вказував, що правова визначеність передбачає повагу до принципу res judicata. Цей принцип підкреслює, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання та нового вирішення справи. Повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи. Перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох точок зору на предмет не є підставою для повторного розгляду справи. Відхилення від цього принципу виправдане лише в тому разі, коли воно здійснене як зумовлене обставинами значного та непереборного характеру. З урахуванням викладеного ЄСПЛ зафіксував порушення права на справедливий суд (справа «Васильєв проти України», рішення від 21.06.2007, заява №11370/02, п. 61, 63; справа «Рябих проти Росії», рішення від 24.07.2003, заява № 52854/99, п.52).

Як вже зазначалось оспорювані заявником судові рішення були постановлені 10.02.2000 (вирок суду першої інстанції) та 29.08.2000 (ухвала суду апеляційної інстанції, постановлена за наслідками перегляду вироку). Відповідно до ст.401 КПК 1960 року (в редакції до 29.06.2001) зазначені судові рішення набрали законної сили 29.08.2000. З огляду на зміни процедури перегляду судових рішень в касаційному порядку крайнім строком подання касаційної скарги є 29.12.2001 у відповідності до п.9 Прикінцевих положень Закону №2533-ІІІ. Заявник же звернувся до суду з даним клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження відповідних судових рішень лише у травні 2017 року, тобто за спливом строку тривалістю понад 15 років.

При цьому у цей проміжок часу заявник звертався до судів з клопотаннями щодо здійснення перегляду оспорюваних ним судових рішень в касаційному порядку (в тому числі і з клопотанням про поновлення йому строку на касаційне оскарження), але дане питання так і не було вирішено в повному обсязі.

В зв`язку з цим колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно визначив те, що доводи заявника про те, що він не знав про наявне в нього право на ініціювання перегляду судових рішень в касаційному порядку та введення його в оману судами різних інстанцій є необґрунтованими.

В контексті доводів заявника про введення його в оману судами, суд першої інстанції слушно зазначив, що наданий заявником лист Верховного Суду України від 12.02.2004 свідчить про ініціювання ним процедури перегляду оспорюваних судових рішень в порядку виключного провадження, а не касаційного. Натомість заявник не обґрунтовує підстав неподання відповідної касаційної скарги в період з вересня 2004 року, тобто після постановлення Військовим апеляційним судом Центрального регіону ухвали від 17.08.2004 про відмову у поновленні строків касаційного оскарження оспорюваних заявником судових рішень.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що будь-яких об`єктивних обставин, які перешкоджали заявнику звернутись за наданням професійної правової допомоги не встановлено. У свою чергу ст.68 Конституції закріплено, що незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, а отже саме на заявника покладається ризик негативних наслідків внаслідок невикористання наданих йому законом процесуальних прав.

Крім того суд першої інстанції аргументовано визначив те, що за змістом ст.ст.353, 386 КПК 1960р. (в редакції після 29.06.2001) клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження подається одночасно із касаційною скаргою. Натомість заявником не додано до клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження самої касаційної скарги, що фактично унеможливлює здійснення судом оцінки вагомості аргументів заявника для визначення потреби у поновленні строку на касаційне оскарження та порівняльного аналізу балансу між публічним інтересом забезпечення сталості остаточного судового рішення та приватним інтересом заявника у повторному перегляді судового рішення щодо нього.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду, щодо того що часткова аргументація заявника щодо підстав касаційного перегляду оспорюваних ним судових рішень фактично зводиться до його бажання у здійсненні касаційним судом повторної оцінки питань щодо правильності правової кваліфікації діянь засудженого та наявності в його діях всіх обов`язкових елементів об`єктивної сторони складу злочину, закріплених у диспозиції п. «б» ст.254-2 КК (1960р.), а отже його доводи стосуються питань тлумачення права, що є виключною компетенцією суду.

Таким чином доводи заявника про порушення його права на справедливий суд, в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в частині обмеження реалізації права на додатковий перегляд в касаційному порядку остаточного судового рішення, є помилковим, оскільки обумовлюється здебільшого у запереченні результату судового розгляду справи та тверджень щодо помилок стосовно права. При цьому суд обґрунтовано зазначив і з цим повністю погоджується суд апеляційної інстанції, що право заявника на перегляд постановленого відносно нього судового рішення у вигляді вироку в абсолютному його значенні є непорушеним, оскільки такий перегляд здійснювався в порядку апеляційного провадження.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду констатує, що правовий висновок місцевого суду щодо того, що 1) право заявника на перегляд в касаційному порядку ухвалених щодо нього судових рішень мало нормативне закріплення в законі протягом усього часу з моменту постановлення оспорюваних судових рішень і заявник не мав обмежень доступу до відповідних нормативно-правових актів; 2) протягом усього часу заявник мав можливість скористатись правничою допомогою для роз`яснення відповідних норм права для з`ясування порядку оскарження; 3) заявником не дотримано всіх визначених законом умов щодо строків ініціювання перегляду судового рішення в касаційному порядку, які діяли в різні періоди часу з моменту постановлення оспорюваних судових рішень; 4) перевірка ухваленого відносно заявника вироку фактично мала місце в апеляційному порядку, що значно усуває ризик судової помилки; 5) тривалість пропущеного строку не виправдовується вагомими об`єктивними причинами його пропуску; 6) підставою для касаційного перегляду є незгода заявника з оцінкою судом питань права (юридична оцінка судом змісту норми матеріального кримінального закону) є повністю обґрунтованим та належно аргументованим і з ним повністю погоджується колегія суддів.

В зв`язку з цим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги не підлягають до задоволення, оскільки вони спростовуються наведеними у рішенні місцевого суду фактами та матеріалами справи.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції та погоджується, що бажання заявника із здійснення перегляду остаточного щодо нього судового рішення в касаційному порядку без дотримання визначених законом умов не виправдовує обмеження публічного інтересу з дотримання принципу правової визначеності та остаточності судового рішення, а тому відсутні законні підстави для поновлення заявнику строку на касаційне оскарження.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 353, 386 КПК України (1960 року), колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а постанову Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2019, якою відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 у відновленні строку на касаційне оскарження вироку Військового суду Черкаського гарнізону від 10.02.2000 та ухвали Військового суду Центрального регіону України від 29.08.2000 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий :

Судді :