Провадження № 1-кс/344/9024/19
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2019 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 O. Кемокомплекс, товариство з обмеженою відповідальністю з торгівлі та послуг про повернення речових доказів,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_3 , який діє в інтересах KEMOKOMPLEKS D.O.O. Кемокомплекс, товариство з обмеженою відповідальністю з торгівлі та послуг звернувся з вказаним клопотанням, в обґрунтування якого посилався на викладені в ньому обставини. Просив повернути етилен у кількості 795,781 тон, який постановою про визнання речовим доказом від 02.07.2015 було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000036, його власнику - ОСОБА_4 у зв`язку з закриттям кримінального провадження № 0000036 через встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, попередньо подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив задоволити.

Прокурор та слідчий не заперечили проти повернення речових доказів законному власник, оскільки, кримінальне провадження закрито ще 09.12.2015 року.

Дослідивши матеріали справи, вважаю наступне.

Ст. 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Встановлено, що постановою про визнання речовим доказом від 02.07.2015 старшим слідчим в ОВС слідчого відділу УСБ України в Івано-Франківської області підполковником юстиції ОСОБА_5 визнано речовим доказом етилен у кількості 795,781 тон у кримінальному провадженні № 0000036, який на праві власності належить ОСОБА_4 , (а.с.5-6), що підтверджується ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області про затвердження мирової угоди у справі № 909/741/14. Етилен передано на відповідальне зберігання відповідальним особам Товариства з обмеженою відповідальністю «КАРПАТНАФТОХІМ» (7-11).

09.12.2015 кримінальне провадження № 0000036 закрито постановою слідчого на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

11.07.2019 представник ОСОБА_4 в Україні адвокат ОСОБА_3 звернувся до слідчого відділу УСБ України в Івано-Франківської області із заявою про повернення етилену, який був визнаний речовим доказом в кримінальному провадженні № 0000036, власнику майна - ОСОБА_4 .O.

Листом від 04.09.2019 № 60/6/2012 слідчий відділ УСБ України в Івано-Франківської області повідомив представника ОСОБА_4 про необхідність вирішення питання про долю речових доказів у закритому кримінальному провадженні в судовому порядку (а.с.17).

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Стаття 321 ЦПК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, в справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 р., для з"ясування наявності порушення цього положення ЄСПЛ має встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід"ємним принципом всієї Конвенції, що відбито в структурі ст. 1 Протоколу №1 Європейської конвенції з прав людини.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях в тому числі щодо України констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов"язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами ( див. п. 46 рішення у справі " Устименко проти України", п.п. 51,52 рішення у справі" Рябих проти Росії", п. 31 рішення у справі " Марушин проти Росії", п. 61 рішення у справі "Брумареску проти Румунії").

Основною метою ст.. 1 Першого протоколу до конвенції є запобігання свавільному захопленню власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини ( рішення у справах Sperrong and Lonnroth v Sweden» від 23.09.82, «новоселець кий проти України» від 11.03.2003, «Федоренко проти України» від 1.06.2006).

Відповідно до ч. 1ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення. Зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч.1 ст. 100 КПК України, речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями160-166,170-174 цього Кодексу.

Речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню:

1) повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

2) передаються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду для реалізації, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження;

3) знищуються за письмовою згодою власника, а в разі її відсутності - за рішенням слідчого судді, суду, якщо такі товари або продукція, що піддаються швидкому псуванню, мають непридатний стан;

4) передаються для їх технологічної переробки або знищуються за рішенням слідчого судді, суду, якщо вони відносяться до вилучених з обігу предметів чи товарів, а також якщо їх тривале зберігання небезпечне для життя чи здоров`я людей або довкілля (ч. 6 ст. 100 КПК України).

За положенням ч. 9 ст. 100 КПК України у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Як встановлено під час провадження по справі на даний час кримінальне провадження № 0000036 закрито у зв`язку відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, тому етилен у кількості 795,781 тон, який постановою про визнання речовим доказом від 02.07.2015 було визнано речовим доказом підлягає повернення його власнику ОСОБА_4 .O.

А тому, враховуючи вищенаведене, вважаю, що клопотання є обгрунтованим та підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 100, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах KEMOKOMPLEKS D.O.O. Кемокомплекс, товариство з обмеженою відповідальністю з торгівлі та послуг про повернення речових доказів задоволити.

Зобовязати Товариство з обмеженою відповідальністю «КАРПАТНАФТОХІМ» повернути етилен у кількості 795,781 тон, який постановою про визнання речовим доказом від 02.07.2015 було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000036, його власнику - ОСОБА_4 .O.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1