Ухвала

13 серпня 2019 року
м. Київ

справа № 754/15614/17
провадження № 51-3990ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо нього,

встановив:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 порушує питання про перегляд вказаних судових рішень у касаційному порядку.

Однак, касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 427 КПК України, у касаційній скарзі зазначаються судові рішення, що оскаржуються.

Так, у вступній частині касаційної скарги зазначено, що вона подана на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року, проте в прохальній частині засуджений просить скасувати лише вирок суду першої інстанції, чим допускає суперечностей.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК України в касаційній скарзі зазначається обґрунтування вимог особи, яка її подає, із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Тобто, таке обґрунтування має узгоджуватися з положеннями ч. 1 ст. 438 КПК України, згідно з якими підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).

Отже, посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, яка подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення і які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи обґрунтувавши їх.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З касаційної скарги вбачається, що засуджений, з поміж іншого, посилаючись на порушення норм кримінального процесуального закону взагалі не вказує норми права порушені судами при прийнятті оскаржуваних рішень, які на його думку, є підставами для їх скасування, у чому такі порушення полягають та як вони вплинули на прийняття вказаних судових рішень.
При цьому, ОСОБА_4 фактично не погоджується з оцінкою доказів, наявних у матеріалах провадження, надає їм власну оцінку, вказує на однобічність досудового та судового слідства, його неповноту, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, що в силу статей 433, 438 КПК України не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.
Разом з цим, засуджений не зазначає, у чому конкретно полягає незаконність ухвали апеляційного суду, які конкретно доводи апеляційної скарги сторони захисту, в порушення ст. 419 КПК України, суд належним чином не дослідив, не перевірив та не оцінив.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК України касаційна скарга повинна містити вимоги особи, яка її подала із зазначенням того, яке рішення має прийняти суд касаційної інстанції.

Такі вимоги мають відповідати приписам ст. 436 КПК України, згідно з якими суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення; 2) скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; 3) скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження; 4) змінити судове рішення.

Викладені у касаційній скарзі вимоги до касаційного суду не узгоджуються з вищенаведеними положеннями в частині повноважень суду касаційної інстанції за наслідками касаційного розгляду. Так, ОСОБА_4 просить скасувати лише вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд справи, при цьому не ставить вимоги щодо ухвали апеляційного суду, якою вказаний вирок залишено без змін, а також не вказує у суді якої інстанції необхідно призначити новий розгляд.

Окрім того, в порушення ч. 5 ст. 427 КПК України, до касаційної скарги не долучено копії оскаржуваних судових рішень.

Відсутність оскаржуваних рішень, не дозволяє колегії суддів в повній мірі перевірити касаційну скаргу на відповідність приписам ст. 427 КПК України (вимоги до касаційної скарги).
Наявність вказаних недоліків унеможливлює відкриття провадження за касаційною скаргою засудженого.

У зв`язку із зазначеним, керуючись вимогами ч. 1 ст. 429 КПК України, суд касаційної інстанції вважає, що касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 слід залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення зазначених недоліків.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 429 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 03 червня 2019 року щодо нього залишити без руху, надавши йому п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ним копії даної ухвали для усунення вказаних недоліків.

У разі неусунення недоліків касаційної скарги, залишеної без руху, в установлений строк, така скарга повертається особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3