Справа № 463/5363/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/200/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі :

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження про обвинувачення:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сусолів, Самбірського району, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

за ч.2 ст. 286 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

вироком Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2017 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки.

Відповідно до вимог ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

ОСОБА_9 визнаний винним у тому, що 4 липня 2017 року, близько 18 год., керуючи автомобілем марки «ЗІЛ 133ГЯ», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та, рухаючись ним у м. Львові, на вул. Пасічній, поблизу будинку № 42, порушив вимоги Р. 1 п.п. 1.3; 1.5; Р. 2 п. 2.3 «б», «д», Р. 12 п. 12.3, Р. 18 п. 18.1 Правил дорожнього руху, яке виразилось у тому, що він, не був уважний та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не реагував на її зміни, при виявленні небезпеки для руху у вигляді пішохода, якого водій об`єктивно спроможний був виявити, негайно не вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, і при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, не зупинився, щоб дати дорогу пішоходу, а продовжив рух та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_10 . Внаслідок порушення правил дорожнього руху ОСОБА_6 пішохід ОСОБА_10 отримав поєднану травму у вигляді множинних переломів ребер зліва, розриву лівої легені, лівобічного гемопневомотораксу, розриву діафрагми, відкритого перелому лівої плечової кістки, перелому кісток тазу, перелому тім`яної кістки черепа зліва, забою головного мозку, яка ускладнилась травматичним шоком важкого ступеня, гнійним запаленням легенів, паралітичною кишковою непрохідністю, дистрофічними змінами нирок, набряком легенів та головного мозку, поліорганною недостатністю, що призвело до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, ОСОБА_6 грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, що спричинило дорожньо-транспортну пригоду наїзд на пішохода ОСОБА_10 , внаслідок чого наступила смерть останнього.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 , не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 , просить вирок Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2017 року змінити і пом`якшити ОСОБА_11 покарання та вважати його засудженим за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік без застосування додаткового покарання.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що прокурор в судових дебатах просив обрати покарання у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання та звільнити його від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Проте суд першої інстанції порушив основні засади кримінального судочинства та перейняв на себе функції державного обвинувачення та обрав ОСОБА_11 покарання більш суворе, ніж про це просила сторона обвинувачення. Зокрема, суд першої інстанції з власної ініціативи призначив додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Крім того, зазначає, що ОСОБА_6 працює в ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді машиніста крана автомобільного автотранспортного цеху, тобто праця з використанням права керування транспортними засобами є єдиним джерелом заробітку ОСОБА_12 і позбавлення його такого права на максимальний строк поставить його та його батьків у безвихідне матеріальне становище. Також судом не враховано, що ОСОБА_6 до цього не вчиняв жодних порушень ПДР, що могли спричинити ДТП. На момент вчинення ДТП ОСОБА_6 перебував у тверезому стані, вжив всіх необхідних заходів для порятунку людини. Також судом першої інстанції не враховано, що тяжкі наслідки у вигляді смерті особи є охоплені кваліфікацією дій за ч.2 ст. 286 КК України та додатковому врахуванню при обранні покарання не підлягає. Що свідчить про безпідставне застосування судом першої інстанції додаткового покарання щодо обвинуваченого.

Тому вважає, що, враховуючи особу обвинуваченого, необережну форму вини, наявність кількох пом`якшуючих обставин, позитивної характеристики обвинуваченого та відповідної позиції сторони обвинувачення, були усі підстави для обрання ОСОБА_11 мінімального покарання, визначеного санкцією статті ч.2 ст. 286 КК України, у виді 3 років позбавлення волі та звільнення його від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. Також зазначає, що були відсутні підстави для застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги, виступ прокурора ОСОБА_7 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Висновок суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам справи.
Доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оспорюється.
Щодо основного покарання, призначеного судом першої інстанції ОСОБА_11 , з яким захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 не погоджуються, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину (згідно з ч.4 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, є тяжким злочином); обране з врахуванням обставин злочину, його наслідків смерть потерпілого; особи обвинуваченого, який несудимий, позитивно характеризується по місцю проживання та праці, вину у вчиненні злочину визнав повністю, щире каяття, активно сприяв розкриттю злочину, добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому, що суд першої інстанції вважав обставинами, які пом`якшують покарання; призначене в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Суд правильно дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_11 основного покарання саме у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
За змістом ст. 75 КК України обвинувачений може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням із врахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.

Суд першої інстанції вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини: характер і ступінь небезпеки вчиненого злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання, інші обставини справи.

Крім того, суд першої інстанції вірно врахував і відсутність з сторони потерпілого будь-яких претензій матеріального та морального характеру, який простив обвинуваченому та просив його суворо не карати.

Саме з врахуванням цих обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання та про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 3 (три) роки. Судове рішення є мотивованим.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання призначеного ОСОБА_11 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, а також для висновку про неправильне застосування кримінального закону (ст. 75 КК України) чи порушення процесуального закону.

З огляду на викладене, суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_11 основне покарання у межах санкції ч.2 ст. 286 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі та звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) року, яке, на думку колегії суддів, є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Щодо призначеного судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки, то таке покарання не відповідає визначеним ст. 65 КК України загальним засадам призначення покарання.

У п. п. 20, 21 постанови Пленум Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 4 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» роз`яснено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням того, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин та будучи у тверезому стані, особи винного, який раніше не судимий, є особою молодого віку, по місцю проживання та праці характеризується позитивно, має на утриманні матір, яка є пенсіонером, транспортний засіб є єдиним джерелом доходу у сім`ї, так як він працює водієм автомобільного крану ЛМКП «Львівтеплоенерго», щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілому, усіх обставин справи, призначене ОСОБА_11 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Тому вирок суду в частині призначення ОСОБА_11 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами слід скасувати, що відповідатиме вимогам ст. 65 КК України, принципу справедливості та меті покарання.

У решті вирок слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 задоволити частково.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2017 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки скасувати.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4