справа № 208/3248/19
№ провадження 1-кс/208/1766/19
УХВАЛА
Іменем України

14 червня 2019 р. м. Кам`янське

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0000033 від 22.03.2019 року за ч. 3 ст. 191 КК України, -

встановив:
Слідчий звернувся до слідчого судді з вказаним клопотанням, просив накласти арешт на майно, виявлене 11.06.2019 року під час обшуку за адресою проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : АДРЕСА_1 .
Клопотання вмотивоване тим, що у провадженні слідчого відділу Кам`янського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № №0000033 від 22.03.2019 року з правовою кваліфікацією ч. 3 ст. 191 КК України. Проведеним досудовим розслідуванням було встановлено: що на території Дніпропетровської області здійснює діяльність мережа ломбардів ПОВНЕ ТОВАРИСТВО "ЛОМБАРД "ОНІКС" АНОХІНА, ЯЦЕНКО" (), працює серед населення під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », службові особи якого створили злочинну схему з привласнення дорогоцінних металів і ювелірних виробів, отриманих від фізичних осіб під комісію, без проведення розрахунково-касових операцій та відображення по бухгалтерській і податковій звітності установи, ухиляючись від їх обов`язкової передачі до Держскарбниці для поповнення золотого резерву держави. Відповідно до листа Національного банку України від 14.03.2019р., наданого на запит керівника Дніпродзержинської місцевої прокуратури, ПОВНЕ ТОВАРИСТВО "ЛОМБАРД "ОНІКС" АНОХІНА, ЯЦЕНКО" в період з 01.01.2017р. по теперішній час не зверталось до Національного банку України з пропозицією про укладення договору на поставку брухту дорогоцінних металів, відповідно, договір не укладався і поставки не викуплених з-під застави ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів не здійснювалось.

Встановлено, що вказане підприємство зареєстровано за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Олександра Поля, 104. Засновником даного підприємства є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає АДРЕСА_2 , директором та засновником вказаного підприємства є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 , бухгалтером є ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

В ході проведення досудового слідства, 11.06.2019 на підставі відповідної ухвали суду Заводського району м. Дніпродзержинська від 17.05.2019 проведено обшук за адресою проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : АДРЕСА_1 , з метою відшукання і вилучення дорогоцінних металів та ювелірних виробів; грошових коштів; документів що використовувались під час вчинення вищевказаного злочину; мобільних телефонів; комп`ютерної техніки та електронних накопичувачів інформації (системні блоки, флеш-накопичувачі, карти пам`яті, жорсткі диски, зовнішні накопичувачі пам`яті, тощо) на якій виготовлялися та зберігаються документи у електронному вигляді, які мають безпосереднє відношення до вчиненого кримінального правопорушення і мають суттєве значення для досудового розслідування та можуть бути доказами під час судового розгляду, а також впливають на з`ясування обставин злочину та встановлення осіб, які його вчинили.

В ході проведення вищевказаного обшуку було вилучене наступні предмети: мобільний телефон марки LenovoP2 a42, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 та ноутбук AcerPackardbell моделі: N1504 s/n: NXC44EU0065370E5FA7600.
Стосовно вилученого телефону та ноутбуку, слідчій вважає, що за їх допомогою директор товариства здійснює формування документів, пов`язаних з діяльністю товариства, в зв`язку з чим необхідно отримати доступ до інформаційної бази, що виправдовує його тимчасовий арешт.
Слідчий вважає, що виявлені речі відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України, є речовими доказами з підстав, наведених вище та мають значення у вказаному кримінальному провадженні в якості речових доказів вчинення даного кримінального правопорушення. На думку слідчого, метою застосування арешту відносно вищенаведеного майна є запобігання можливості його приховування, знищення, пошкодження, псування, перетворення чи відчуження, так як вищенаведене майно, яке має ознаки речових доказів, має бути використано при проведенні слідчих дій, що є важливими для встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, метою застосування арешту наведеного майна є збереження речових доказів.
У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у його мотивувальній частині.
Вислухавши думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, слідчий суддя приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до ч. 2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.
З положень ч. 1 ст. 170 КПК України слідує, що арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, а саме: підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності у підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, і перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб, а також які перебувають у власності юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, з метою забезпечення можливої конфіскації майна, спеціальної конфіскації або цивільного позову (ч. 3 ст. 170 КПК України).
При цьому, ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при вирішенні питання надання накладення арешту на майно (п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.
Частиною 2 статті 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Надані органом досудового розслідування докази утворюють достатню сукупність для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна з огляду на наступне.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у особи.
Згідно положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи характер господарської діяльності товариства, відношення вилучених речей до речових доказів у кримінальному провадженні, відсутність у володільців майна будь-яких правовстановлюючих документів на нього, обставини та підстави його вилучення, зокрема, ухилення посадових осіб від обов`язкової передачі до Держскарбниці для поповнення золотовалютного резерву держави не викуплених з-під застави ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів, брухту дорогоцінних металів, а також дорогоцінного каміння, слідчий суддя вважає, що наразі обґрунтованим є застосування тимчасового заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна з метою збереження речових доказів.
Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 року у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства», наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. З досліджених слідчим суддею матеріалів вбачається, що зібрана доказова база відповідає наведеному вище критерію. Наразі стадія збору доказів, встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення ще триває, що виправдовує використання заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна з метою унеможливлення незаконного впливу на хід кримінального провадження у його «вразливій» стадії.
Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року).
Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).
Зокрема, як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Так, і у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар» для особи.
У судовому засіданні слідчим суддею встановлено, що клопотання відповідає вимогам КПК України та містить законні правові підстави для арешту майна. Згідно ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб. Арешт предметів клопотання, враховуючи їх характер, цільове призначення та обсяг не призведе до зупинення або надмірного обмеження господарської діяльності Повного товариства «Ломбард «Онікс» Анохіна, Яценко», що, у сукупності з іншими наведеними підставами для арешту, тягне за собою повне задоволення клопотання слідчого.
Керуючись ст. 36, 131-132, 170-171 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:
Клопотання слідчого - задовольнити.
Накласти арешт на майно, вилучене 11.06.2019 року під час проведення обшуку за адресою проживання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : АДРЕСА_1 , а саме на:
мобільний телефон марки LenovoP2 a42, IMEI 1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 та ноутбук AcerPackardbell моделі: N1504 s/n: NXC44EU0065370E5FA7600.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1