Провадження № 1-кп/537/261/2019
Справа № 537/4949/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.12.2019 р. Крюківський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області кримінальне провадження №0002197 від 12.11.2019 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сергіївки Новотроїцького району Херсонської області, українця, громадянина України, освіта середня, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимому:

-08.12.2017 р. засуджений Крюківським районним судом м. Кременчука за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки; на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробувальним терміном 2 роки;

-12.11.2018 р. засуджений Автозаводським районним судом м. Кременчука за ч. 1 ст. 309 , ст. 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці; вирок вступив в законну силу 13.12.2018р.

-13.12.2018р. засуджений Світловодським міськрайонним судом Кіровоградської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці;

у вчиненні злочинів , передбачених ст. 185 ч.2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Суд визнав доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочини за наступних обставинах:
Епізод №1
01.11.2018 року о 10:56 годині, ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні «АКБ-Центру», що за адресою: м. Кременчук, вул. Набережна лейтенанта Дніпрова, б. 82, помітив, що приміщення магазину перебуває без нагляду. В цей момент у нього виник злочинний умисел на вчинення крадіжки готівкових коштів.

Реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 вважаючи, що його дії є непомітними, таємно, шляхом вільного доступу викрав із шухляди столу грошові кошти в сумі 700 грн..

Своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 матеріальну шкоду на суму 700 грн.

З місця вчинення злочину ОСОБА_4 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Епізод №2
08.11.2018року в період часу з 13:00 год. до 14:00 год. (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_4 , перебуваючи поряд із буд. АДРЕСА_3 , помітив велосипед марки « Ардіс» синього кольору із сірими вставками без нагляду. В цей момент у нього виник злочинний умисел на вчинення крадіжки вказаного велосипеду.

Реалізуючи свій злочинний намір, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 вважаючи, що його дії є непомітними, таємно, шляхом вільного доступу викрав велосипед марки «Ардіс» синього кольору із сірими вставками вартість якого, згідно висновку товарознавчої експертизи від 28.11.2018 № 4454, станом на 08.11.2018, становить 2340,00 гривень.

Своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 2340,00 грн..

З місця вчинення злочину ОСОБА_4 зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, пояснивши про обставини вчиненого, що дійсно вчинив дані злочини, викрадав тому, що потрібні були кошти.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового розслідування злочинів при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду також не оспорювали фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності його позиції, роз*яснивши їм положення ст.349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, вислухавши думку учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду кримінальної справив порядку, передбаченого ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які нікім не оспорюються та розглянути акт у спрощеному провадженні.
Крім повного визнання обвинуваченим своєї вини, його вина у вчиненні встановлених судом злочинів повністю доведена доказами, що містяться в обвинувальному акті та матеріалах, які ніким з учасників процесу не оспорюються, є належними і допустимими.
Обвинувачений ОСОБА_4 вірно розуміє зміст обставин справи і у суду немає сумнівів в добровільності та істинності його позицій.
Приймаючи до уваги пояснення обвинуваченого, оцінюючи всі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про винність ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.
Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує:
- за ст. 185 ч.2 КК України/епізод №1,2/, як таємне викрадення чужого майна/крадіжка/, вчинене повторно.
Вирішуючи питання про призначення покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь та характер суспільної небезпеки діяння, вчиненого обвинуваченим, всі обставини по справі в їх сукупності, особу обвинуваченого, який щиро розкаявся у вчиненому, сприяв розкриттю злочинів, вину визнав повністю і визнає ці обставини пом`якшуючими покарання.
Обставин, що обтяжують покарання згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Відповідно до ст. 70 ч.4 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку то покарання необхідно призначити за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст.72 КК України.
В ст. 50 КК України встановлено, що покарання є заходом примусу, яке застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Згідно п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначення покарання суди мають суворо додержувати вимог ст.65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до правового висновку Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленого в ухвалі від 24.11.2015 року, підставами для судового розсуду (судової дискреції) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), при визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи ОСОБА_4 зазначене вище покарання за ч.2 ст.185КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових злочинів, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Беручи до уваги те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, одночасно враховуючи вище викладене, суд прийшов до наступних висновків. ОСОБА_4 будучи судимим на шлях виправлення не став, а вчинив новий умисний злочин . Отже суд вважає, що виправлення та перевиховання його можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, класифікується як злочин середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який негативно характеризується за місцем проживання, тому доцільно обвинуваченому призначити покарання у виді позбавлення волі. Підстав для застосування ст.ст.75,76 КК України суд не вбачає. Саме таке покарання на думку суду буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження вчинення нових злочинів.
Речові докази, відповідно до ст.100КПК України, а саме : компакт диск з відео файлами зберігати в матеріалах справи.
Керуючись ст. ст. 373,374 КПК України, суд,-

З А С У Д И В :

ОСОБА_4 визнати винним та призначити покарання:
- за ст. 185 ч.2 КК України/епізод №1,2/ у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
Відповідно до ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового приєднання покарання за даним вироком та вироком Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13.12.2018року визначити остаточно покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 4 місяці.
До набрання законної сили даного вироку обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання рахувати з 05.12.2018року.
Речові докази, відповідно до ст.100КПК України, а саме ком пакт диск з відео-файлами зберігати в матеріалах справи.
Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Полтавського апеляційного суду через Крюківський районний суд м.Кременчука Полтавської області протягом 30днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя: ОСОБА_1