ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 647/82/19
Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11 - кп/819/483/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
В И Р О К
іменем України
16 липня 2019 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000982 за апеляційними скаргами прокурора з доповненнями, потерпілого ОСОБА_7 з доповненнями на вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 21 березня 2019 року, яким:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоселівка Бериславського району Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України такого, що не має судимості;
засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_10 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 06.08.2015 року близько 21.30 год. в м. Берислав Херсонської області, керуючи на підставі технічного паспорту, автомобілем ВАЗ 2103, здійснював рух вулицею 1 Травня зі сторони вулиці Смеричинського у напрямку Бериславської центральної районної лікарні. Під час руху вказаною вулицею, в районі будинку № 155, у порушення вимог п.п. 2.3.6, 10.1, 19.3 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки яка склалась, під час погіршення видимості в напрямку руху, викликаного світлом фар зустрічних транспортних засобів, своєчасно не зменшив швидкість та не зупинився, не змінюючи смуги руху, внаслідок чого, допустив зіткнення з велосипедом під керуванням ОСОБА_7 , який рухався в попутному напрямку ближче до правого краю проїзної частини за ходом руху автомобіля. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події велосипедисту ОСОБА_7 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

У поданих на вирок апеляційних скаргах із доповненнями:

- прокурор, не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 , посилається на незаконність вироку в частині призначення покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та м`якістю призначеного покарання. В обґрунтування доводів указує, що судом першої інстанції невмотивовано рішення в частині, що стосується його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що обвинуваченому має бути призначене основне покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки судом не було враховано, що ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин, завдану злочином матеріальну та моральну шкоду не відшкодував. Також судом не враховано висловлену в судовому засіданні позицію прокурора та представника потерпілого про призначення обвинуваченому реального покарання. Наголошує, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання, визнання вини, оскільки ОСОБА_10 визнав вину під тиском зібраних доказів. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки;

У доповненнях до апеляційної скарги прокурор вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_10 є суб`єктом Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки має на утриманні неповнолітніх дітей 2002 та 2016 років народження. Незважаючи на це, суд не вирішив питання про можливість застосування до нього амністії, чим неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки та на підставі п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_10 від відбування основного та додаткового покарання;

- потерпілий ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_10 , вважає вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання незаконним таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м якості. Свої доводи мотивує тим, що в судовому засіданні наполягав на призначенні ОСОБА_10 більш суворого покарання в умовах ізоляції від суспільства, однак суд не врахував його думку та прокурора, а також тяжкі наслідки завдані злочином. Просить призначити обвинуваченому ОСОБА_10 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

У доповненнях до апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 вказує, що лише під час судового розгляду ОСОБА_10 визнав себе винним під впливом зібраних доказів, при цьому не зробив жодних кроків до компенсації йому збитків та виплати моральної шкоди, а також виплати йому страховки страховою компанією.

У запереченнях захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 вказує на необґрунтованість апеляційних скарг прокурора та потерпілого ОСОБА_7 , просить їх залишити без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_10 без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданих апеляційних скарг, думку прокурора, яка підтримала апеляційні вимоги прокурора та потерпілого, просила ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, доводи представника потерпілого ОСОБА_7 захисника ОСОБА_8 , який підтримав апеляційні вимоги потерпілого, просив ухвалити новий вирок в частині призначення покарання, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілого, просили вирок залишити без зміни, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, заперечення на них, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_7 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, обґрунтований доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом першої інстанції, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувались, а тому учасники судового провадження тепер позбавленні права оспорювати їх в апеляційному порядку.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій, перевіркою матеріалів справи не виявлено.

Водночас, як правильно зазначено в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого вирок щодо ОСОБА_10 у частині призначення покарання у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, підлягає скасуванню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобіганню вчинення нею нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

У п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1, 2 ст. 286 і ст.287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Згідно із ст.75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

При цьому рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Зазначених вимог закону при призначенні покарання судом першої інстанції дотримано не було.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Згідно із п.2 ч.1 ст.420 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Як убачається з матеріалів провадження, звільняючи обвинуваченого ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції послався на те, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки у вигляді заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, дані про його особу винного, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має сім`ю та неповнолітню дитину на утриманні, правильну поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, що він не є особою схильною до вчинення злочинів, обставини, що пом`якшують покарання, - визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, і на підставі цього дійшов висновку про можливість призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому суд першої інстанції вказав, що враховує думку представника потерпілого, який просив призначити обвинуваченому реальне покарання у виді позбавлення волі, однак фактично її не врахував при призначенні покарання.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам ст.ст. 65, 75 КК України.
Разом із цим, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, судам необхідно виходити також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

Так, звільняючи ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд фактично не врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки - заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, що він, керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушив одночасно декілька пунктів ПДР України, і саме недотримання ним правил безпеки дорожнього руху призвело до наїзду на велосипедиста ОСОБА_7 , через що заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, що значно підвищує як суспільну небезпечність особи винного, так і суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Також суд першої інстанції безпідставно не врахував думку представника потерпілого, який у судових дебатах просив призначити обвинуваченому основне покарання у виді позбавлення волі, яке належить відбувати реально, і це жодним чином не свідчить про можливість виправлення обвинуваченогоОСОБА_10 без відбування покарання, на що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги.

Характер і ступінь суспільної небезпеки цього злочину, його наслідки, свідчать про неможливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання.
Отже, рішення суду про звільнення ОСОБА_10 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України не можна визнати законним та обґрунтованим.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення ОСОБА_10 можливе лише в умовах реального відбування покарання у виді позбавлення волі, але не в максимальних межах санкції ч.2 ст.286 КК України, як про це просить потерпілий, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Між тим, колегія суддів не погоджується з доводами потерпілого про те, що суд не визнав обставиною, що обтяжує покарання, тяжкі наслідки, завдані злочином, оскільки такі наслідки визнані відповідною ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, - заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, тому суд не може ще раз враховувати її як обтяжуючу покарання обставину.
Також колегія суддів не погоджується з доводами прокурора та потерпілого про те, що обвинуваченим не відшкодовано завдану злочином шкоду, оскільки цивільний позов потерпілим не подавався, в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_10 надавав йому кошти під час лікування.
Позбавлені підстав і твердження прокурора та потерпілого про те, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, визнання вини, який, на їх думку, визнав себе винним під тиском зібраних доказів. З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_10 у судовому засіданні повністю визнав себе винним, не оспорював фактичні обставини кримінального провадження, у зв`язку з чим його розгляд відбувався у порядку ч.3 ст.349 КПК України, і ці обставини фактично зазначені в обвинувальному акті, з якими погодився прокурор, який його затвердив.

З огляду на викладене вище, вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_10 покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, тому його слід скасувати та ухвалити новий вирок в цій частині, задовольнивши апеляційні скарги прокурора та потерпілого частково.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі з доповненнями про те, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме не ініціював питання про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», є необґрунтованими, оскільки суд за власною ініціативою не вправі вирішувати це питання, а відповідне клопотання від учасників судового розгляду до суду не подавалися. Таке клопотання подане лише на стадії апеляційного розгляду, а тому воно має бути вирішено судом апеляційної інстанції. З цих підстав апеляційні вимоги прокурора в цій частині мають бути залишені без задоволення.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що згідно з п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року, обвинувачений ОСОБА_10 є суб`єктом амністії, оскільки на день набрання чинності цим Законом 08.09.2017 року його визнано винним у вчиненні необережного злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який відповідно до ст.12 КК України не є особливо тяжким злочином, та не входить до переліку осіб, передбачених ст.9 цього Закону, до яких амністія не застосовується. Обвинувачений ОСОБА_10 має на утриманні малолітню дитину сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та неповнолітню доньку ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо яких він не позбавлений батьківських прав, що підтверджується свідоцтвом про народження дітей та довідкою служби у справах дітей Бериславської районної державної адміністрації.

При апеляційному розгляді обвинувачений ОСОБА_10 дав свою згоду в письмовій та усній формах заявив клопотання про застосування до нього амністії.

Захисник ОСОБА_9 та прокурор підтримали це клопотання обвинуваченого. Представник потерпілого ОСОБА_7 захисник ОСОБА_8 заперечує проти задоволення цього клопотання обвинуваченого.

З огляду на викладене, клопотання обвинуваченого ОСОБА_10 про застосування амністії має бути задоволено частково, а він на підставі п.«в» ст.1, ст.10 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року підлягає звільненню від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Підстав для звільнення ОСОБА_10 від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки,колегія суддів, не знаходить, враховуючи те, що ОСОБА_10 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, порушив одночасно декілька пунктів ПДР України, внаслідок чого вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_7 , чим заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя, що значно підвищує суспільну небезпечність вчиненого злочину.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку в іншій частині, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Зважаючи на доводи сторін та заявлені ними вимоги, апеляційні скарзі з доповненнями прокурора та потерпілого мають бути задоволені частково.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги прокурора з доповненнями та потерпілого ОСОБА_7 з доповненнями задовольнити частково.

Вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 21 березня 2019 року щодо ОСОБА_10 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі п.«в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року ОСОБА_10 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Додаткове покарання у виді позбавлення ОСОБА_13 права керувати транспортними засобами на строк 2 роки підлягає реальному виконанню.
Початок строку відбування додаткового покарання рахувати з моменту набрання вироком чинності.

У решті вирок суду першої інстанції щодо нього залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: (підписи)
З оригіналом згідно

Суддя Херсонського апеляційного суду ОСОБА_2