Номер провадження: 11-кп/813/1134/19
Номер справи місцевого суду: 523/4147/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,

цивільного позивача ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_12 на вирок Суворовського райсуду м. Одеси від 23.04.2019 р. відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Алма Ата, респ. Казахстан, громадянина України, з вищою освітою, працюючого тренером лікувальної фізкультури у санаторії «Аркадія», не одруженого, маючого на утриманні неповнолітню дитину, 2002 р.н., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на три роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_13 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на один рік, якщо він впродовж зазначеного випробувального терміну не вчинить іншого злочину і виконає покладені на нього обов`язки, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 24875,98 гривень, на користь цивільного позивача ОСОБА_12 , матеріальну шкоду в розмірі 1143 гривень.
Цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_10 , та цивільного позивача ОСОБА_12 - залишено без розгляду.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові втрати на проведення судових експертиз в розмірі у сумі 4573 гривні 60 копійок
Вирішено питання щодо речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що 02.12.2016 р., приблизно о 01 год. 35 хв., він керуючи власним, технічно справним автомобілем «Nissan Maxima», р/н НОМЕР_1 , у темний час доби, здійснював рух по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю вул. Миколаївська дорога в Суворовському районі м. Одеси, де організований двохсторонній двохрядний рух у кожному напрямку, з смугою для реверсивного руху по середині, що позначені відповідною дорожньою розміткою, зі сторони вул. Лузанівська в напрямку вул. Південна дорога на освітленій міським вуличним освітленням ділянці, зі швидкістю перевищуючій 122 140 км/год. (згідно висновку № 5730/5382 судової транспортно-трасологічної та авто технічної експертизи обставин зіткнення автомобіля «Nissan Maxima», р/н НОМЕР_1 з автомобілем «Chevrolet Aveo», р/н НОМЕР_2 від 05.07.2017), яка значно перевищує установлену в населених пунктах швидкість руху, чим порушив вимоги п. 12.4. «Правил дорожнього руху» України (введені в дію 01.01.2002 відповідно до постанови КМУ № 1306 від 10.10.2001), що зобов`язують водія: п. 12.4. «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.».
Діючи самовпевнено, ОСОБА_8 був неуважним, рух керованого автомобіля постійно не контролював, обрав швидкість руху керованого автомобіля, без урахування дорожньої обстановки, яка не забезпечує безпеку, і не дає можливість йому постійно контролювати рух автомобіля, за дорожньою обстановкою не слідкував, відповідно не відреагував на її зміну.
Здійснюючи подальший рух та наближаючись до регульованого перехрестя вулиць Миколаївська дорога - пр. Добровольського - Південна дорога, ОСОБА_8 , маючи об`єктивну можливість бачити, що своїми діями створив аварійну ситуацію, не вжив заходів, що виключають подальший розвиток аварійної ситуації, маючи об`єктивну можливість виявити перешкоду для руху автомобіль «Chevrolet Aveo», рест. номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_14 , який зупинився попереду, перед перехрестям на червоний сигнал світлофору у порушення вимог п.п. 1.5., п/п «б» п. 2.3., п. 12.1. зазначених Правил, гарантовано не забезпечив рух керованого автомобіля в межах своєї смуги руху, відволікся від керування, внаслідок чого, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру, нехтуючи особистою безпекою та безпекою інших учасників руху, у порушення вимог п.п. 12.3. Правил, своєчасно заходів для зменшення швидкості і зупинки керованого автомобіля не застосував, втратив контроль над керуванням свого транспортного засобу, та в заносі правим бортом уперед здійснив наїзд передньою частиною свого автомобіля на задню частину автомобіля «Chevrolet Aveo», який знаходився в статичному стані попереду в попутному напрямку.
Внаслідок наїзду автомобіль «Chevrolet Aveo» перекинувся на дах та його чотири пасажира - ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, з якими були госпіталізовані до КУ «МКЛ № 11».

Вимоги, наведені в апеляційних скаргах та узагальнення доводів осіб, які їх подали.
В апеляційних скаргах, потерпілий ОСОБА_10 та цивільний позивач ОСОБА_12 , не заперечуючи встановлені судом фактичні обставини справи, зазначили, що не погоджуються з залишенням без розгляду їх позовів в частині стягнення на їх користь моральної шкоди, навівши наступні мотиви:
- суд не зазначаючи з якої саме підстави цивільний позов був залишено без розгляду, а лише вказує в мотивувальній частині на те, що позивачем не сплачено судовий збір. Посилаючись на такі доводи, суд мав би вчинити дії, передбачені ст. 185 ЦПК та надати строк для усунення недоліків, натомість суд прийняв позов до свого провадження у повному обсязі, розглядав його, досліджував докази, допитував свідків, окрім того, в мотивувальній частині зазначив, що моральна шкода не підлягає задоволенню, а в резолютивній частині вироку, що залишив позовну заяву в частині моральної шкоди без розгляду. Більш того, відповідно до ухвали ВССУ від 05.10.2016 р. по справі №161/7221/16-к цивільні позивачі у кримінальному провадженні звільняються від спати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди;
- із системного аналізу положень ч. 1 ст. 128 КПК України, ст. 23 ЦК України, Постанови Пленуму ВС України №4 від 31.03.1995 р. випливає, що у потерпілого у кримінальному провадженні відсутній обов`язок щодо надання «доказів на підтвердження понесених ним майнових витрат на поліпшення морального стану» для задоволення його цивільного позову про відшкодування завданої йому моральної шкоди, а також те, що обов`язок визначення розміру грошового відшкодування такої шкоди покладається саме на суд. Тому, посилання суду на відсутність точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи є неправомірним;
- внаслідок злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілий ОСОБА_10 отримав поперечний перелом середньої третини стегна зі зміщенням уламків, переніс дві операції по встановленню та зняттю металевого штифта, тривалий час перебував на лікуванні та проходив реабілітацію, намагався піти працювати у рейс, однак у зв`язку із постійними болями у стегні списався з рейсу, всі ці обставини, а також дороге лікування, усвідомлення своєї безпорадності спричинили погіршення стану здоров`я, яке виразилось у дратівливості, нервовості, швидкій втомлюваності, головному болі та на його думку і є підтвердженням моральних страждань, завданих в результаті ДТП, що була спричинена ОСОБА_8
- цивільний позивач ОСОБА_12 отримав легкі тілесні ушкодження, проходив обстеження та лікування з підозрою на струс головного мозку, у зв`язку з чим погіршився стан його здоров`я, що виразилось у дратівливості, швидкій втомлюваності, частому головному болю, тривалий час було складно сісти за кермо автомобіля, оскільки відчував страх та тривогу, натомість ОСОБА_8 жодного разу не намагався допомогти та навіть довідатись про його стан здоров`я.
Посилаючись на такі доводи, потерпілий ОСОБА_10 та цивільний позивач ОСОБА_12 просять скасувати вирок суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з ОСОБА_8 на його користь ОСОБА_10 на відшкодування моральної шкоди 96 000 грн. та на користь ОСОБА_12 на відшкодування моральної шкоди 30 000 грн.

Позиції інших учасників судового провадження.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_12 , адвокат ОСОБА_17 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначив, що позивачами не обґрунтовано, в чому саме полягає моральна шкода, із яких міркувань визначено розмір шкоди позивачами, та якими письмовими доказами підтверджується її розмір, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги.
В судовому засіданні апеляційного суду представник потерпілого ОСОБА_11 та цивільний позивач ОСОБА_12 підтримали вимоги апеляційних скаргах та просили їх задовольнити, прокурор проти задоволення апеляційних скарг не заперечував, натомість обвинувачений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_9 просили відмовити в задоволенні зазначених апеляційних скарг та вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частинами 1 та 2 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення не відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Частиною 1 ст. 9 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Мотивуючи свій вирок, суд першої інстанції навів у його мотивувальній частині зміст показань обвинуваченого, потерпілого, цивільних позивачів та надав їм оцінку.

Щодо письмових доказів, то суд 1-ої інстанції обмежився лише переліченням їх назв, в тому числі Актів про проведення судових експертиз №5730, №5382, №17 -3934 щодо встановлення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілих.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ч.2 ст. 286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження та спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Згідно з приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи винуватою, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання, звільнення від відбування покарання, застосування примусових заходів медичного характеру при встановлені стану обмеженої осудності обвинуваченого, застосування примусового лікування відповідно до ст. 96 КК України, мотиви призначення громадського вихователя неповнолітньому; підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що він не відповідає приписам зазначеної норми кримінального процесуального закону, з огляду на таке.
Так, за результатами судового розгляду, суд 1-ої інстанції прийшов до висновку, що в діях обвинуваченого наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та при формулюванні обвинувачення вказав, що «внаслідок наїзду автомобіль «Chevrolet Aveo» перекинувся на дах та його чотири пасажира - ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_5 отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, з якими були госпіталізовані до КУ «МКЛ № 11».

При цьому, жодним чином, у вироку, суд 1-ої інстанції, при наявності чотирьох постраждалих внаслідок ДТП осіб, не зазначив, які тілесні ушкодження та якого ступеню тяжкості отримав кожен потерпілий, що прямо впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 за відповідною нормою КК України.
Також у вироку не вказано і про отримання тілесних ушкоджень потерпілими при дослідженні доказів, а саме Актів про проведення судових експертиз №5730, №5382, №17 -3934, як про це зазначено вище.

Таким чином, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, судом не конкретно сформульоване обвинувачення, яке було визнано ним доведеним за результатами судового розгляду, у зв`язку з чим вирок не може бути визнаний законним і обґрунтованим.
Відсутність формулювання у вироку конкретного обвинувачення, яке визнано судом доведеним, суперечить принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Щодо вирішення цивільних позовів, а саме залишення без розгляду позовів в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_10 , та цивільного позивача ОСОБА_12 , судом 1-ої інстанції також порушені вимоги КПК України.
Так, ч.1 ст. 129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до приписів ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_12 були заявлені цивільні позови до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Частково задовольняючи цивільний позов потерпілогота цивільного позивача, аналізуючи доводи, викладені ними, суд першої інстанції посилався на певні норми ЦК України, які регулюють дані відносини.
Так, ст. 257 ЦПК України визначає перелік підстав, при яких суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду.
Разом з тим, залишаючи цивільні позови в частині стягнення моральної шкоди,суд 1-ої інстанції порушив вимоги ст. 129 КПК України та ст. 257 ЦПК України, оскільки фактично розглянувши їх по суті, прийняв рішення про залишення їх без розгляду.

Тобто, судом першої інстанції порушено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, яке має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, що істотно вплинули на прийняте судом рішення.
Положеннями п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України визначено, що суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Пункт 3 ч. 1 ст. 409 КПК України визначає, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.
Апеляційний суд враховує положення ч.1 ст. 412 КПК України, відповідно до яких істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Водночас, згідно положень п. 1 ч.1 ст. 415 КПК України суд апеляційною інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п.п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.
За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме принцип верховенство права.
Відповідно ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
В той же час, у відповідності до положень ч. 6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
Тобто, значення загальних засад кримінального провадження як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.
Таким чином, оскільки судом першої інстанції при розгляді справи були порушені загальні засади кримінального провадження, а саме законність, тому ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду.
Частинами 2, та 3 ст. 415 КПК України передбачено, що призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

За таких обставин, враховуючи необхідність скасування вироку суду та призначення нового судового розгляду провадження в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі розглядати доводи потерпілого та цивільного позивача щодо залишення без розгляду їх позовів, адже такі доводи мають бути перевірені та враховані під час нового розгляду кримінального провадження судом першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення, вмотивувавши його належним чином.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_12 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції - скасуванню, з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в іншому складі суду, зі стадії підготовчого судового провадження.

Керуючись ст.ст. 7-9, 24, 129, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_10 та цивільного позивача ОСОБА_12 задовольнити частково.
Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 23.04.2019 р. відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового провадження в іншому складі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4