ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 606/1227/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/272/19 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.121 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 жовтня 2019 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_8

при секретарі ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , судимого вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 р. за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, до 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75,76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік з накладенням відповідних обовязків

засуджено за ч.1 ст.121 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 30 травня 2018 року -2 (два) місяці позбавлення волі, і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 5 (п`яти) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня його затримання, а саме з 18 березня 2019 року, зарахувавши в строк відбування покарання термін перебування під вартою.

Вирішено долю речових доказів.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 просить вирок місцевого суду змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч.1 ст.121 КК України на ст.124 КК Україн, та призначити йому більш м`яке покарання, ніж передбачено законом.

Вважає, що вирок суду необґрунтованим з підстав однобічності та неповноти досудового розслідування та судового розгляду, що призвело до невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи. Досудове слідство у цьому кримінальному провадженні проведено вкрай необ`єктивно та неповно, з грубими порушеннями норм Кримінального процесуального кодексу України, КК України та інших законів України, а також штучним створенням доказів обвинувачення щодо вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст. 121 КК України.

Зокрема зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Насправді події розвивалися так, що саме потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 спровокували бійку між ними, а його підзахисний лише захищався.

Так, 18 березня 2019 року о 00 год. 15 хв. потерпілий ОСОБА_8 разом із свідком ОСОБА_12 перебуваючи в стані сильного алкогольного сп`яніння, проходячи біля будинку АДРЕСА_2 , безпричинно напали на ОСОБА_6 , якому за допомогою дерев`яної палки та кулаків спричинили легкі тілесні ушкодження, внаслідок чого ОСОБА_6 , захищаючись від нападу ОСОБА_8 та ОСОБА_12 , які мали значну перевагу у зрості та фізичній силі, вихопив з рук ОСОБА_8 дерев`яну палку- топорище, якою він безпричинно наносив ОСОБА_6 вищезазначені тілесні ушкодження, та хаотично наніс один удар нею по тілу ОСОБА_8 , випадково влучивши йому в область голови.

Вказує, що про спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, його підзахисний не знав, так само і не знав про похилий вік потерпілого. Наголошує на тому, що ніякого умислу наносити ОСОБА_13 тяжкі тілесні ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення відносяться до тяжких, не мав.

Стверджує, що аналогічні показання в судовому засіданні дали ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_12 .

Зазначає, що суд безпідставнонге врахував показання обвинуваченого ОСОБА_6 та твердження захисника у тій частині, що обвинувачений спричинив ОСОБА_8 умисне тяжке тілесне ушкодження при перевищенні меж необхідної оборони. Вказує, що кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки прокурором на підтвердження даного кримінального правопорушення не надано належних та допустимих доказів.

Зазначає, що склад правопорушення, що інкримінується обвинуваченому, передбачає наявність прямого умислу на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. Умисне тяжке тілесне ушкодження може бути вчинене тільки з прямим умислом, коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння інший особі тяжких ушкоджень і бажає їх настання.

Вказує, що внаслідок дій потерпілого ОСОБА_8 для обвинуваченого ОСОБА_6 була створена реальна і безпосередня загроза заподіяння йому певної шкоди для життя та здоров`я, окрім того, він не знав про похилий вік потерпілого.

Саме тому обвинувачений, сприйнявши цю загрозу як реальну небезпеку, що може заподіяти йому істотної шкоди, захищаючи себе від ударів потерпілого та свідка, вихопив в нього (потерпілого) дерев`яну палицю і з метою припинення посягання наніс ОСОБА_13 тілесні ушкодження, випадково влучивши в голову.

З урахуванням наведеного доводи суду про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.121 КК України, є неспроможними.

Мотивацію дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлено захистом від суспільно небезпечного посягання охоронних законом прав та інтересів (ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №5-1935км15).

Зазначає, що при постановленні вироку в даній справі необхідно також враховувати позицію, висловлену в постанові Колегії суддів Другої судової палати касаційного кримінального суду Верховного Суду від 26 квітня 2018 року в справі № 342/538/14-к (провадження № 51-646 км 18) яка передбачає, що для вирішення питань щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Враховуючи характер небезпеки, що загрожувала обвинуваченому ОСОБА_6 , та обставини, що впливали на реальне співвідношення сил, зокрема місце, час (темна пора доби), небезпечний життєвий досвід перебування його у такій обставині, раптовість посягання і готовність ним до його відбиття, міцнішу статуру потерпілого та перевагу у фізичній силі, який першим здійснив напад за допомогою дерев`яної палки-топорища на обвинуваченого, наявність ознак алкогольного сп`яніння у потерпілого, вважає, що обвинуваченого ОСОБА_6 , який скористався своїм правом на захист шляхом заподіяння фізичної шкоди потерпілому та вдався до заходів самозахисту, які він вважав законними та необхідними в обстановці, що склалася, відповідають вимогам частин першої та другої статті 36 КК України.

Вказує, що судом не було враховано того, що як на досудовому слідстві, так в суді ОСОБА_6 незмінно та послідовно зазначав, що умислу спричинення тяжкого тілесного ушкодження небезпечного для життя в момент заподіяння потерпілому ОСОБА_8 не мав, дерев`яну палку-топорище використав випадково, оскільки при захисті від нападу вихопив з рук потерпілого і хаотично нею наніс один удар по тілу ОСОБА_8 в результаті чого випадково нею влучив йому в область голови.

Враховуючи, що в діях ОСОБА_6 є лише склад злочину, передбачений ст.124 КК України, просить обрати йому за цією статтею більш мяке покарання, ніж передбачено законом.

Так, згідно вироку Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 05 серпня 2019 року обвинувачений ОСОБА_6 близько 00.15 год. 18 березня 2019 року разом із потерпілим ОСОБА_8 та свідком ОСОБА_12 перебували на вулиці ім. Б. Хмельницького в с. Буданів Теребовлянського району Тернопільської області, де між ним, потерпілим та ОСОБА_12 на побутовому рівні виник словесний конфлікт, в ході якого між ОСОБА_12 та ОСОБА_6 відбулась шарпанина. Намагаючись припинити шарпанину, розбороняючи обвинуваченого і ОСОБА_12 , потерпілий наніс рукою удар ОСОБА_6 в голову. У той час ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, спрямованим на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс декілька ударів кулаками руки в ділянку голови та по тілу потерпілому, від одного з яких, а саме: від удару в область обличчя кулаком правої руки, потерпілий ОСОБА_8 втратив рівновагу та впав на землю. Після цього ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні дії, взяв у руки деревяну палицю-топорище і наніс ним удар в ділянку голови потерпілого, від якого останній втратив свідомість. В результаті таких умисних дій ОСОБА_6 ОСОБА_8 спричинено тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Заслухавши суддю доповідача, міркування обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які просять задовольнити апеляційну скаргу захисника в повному обємі, прокурора, який заперечує проти задоволення скарги захисника обвинуваченого, потерпілого ОСОБА_8 , який просив помякшити обвинуваченому призначене покарання з огляду на його молодий вік та відшкодування ним шкоди, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , в якому він просив перекваліфікувати його дії на ст.124 КК України та помякшити призначене покарання, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_14 - ОСОБА_7 до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції по захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Як установлено частинами 1,2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є:

1)неповнота судового розгляду;

2)невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження;

3)істотне порушення вимог кримінального процесуального закону;

4)неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч.1 цієї статті підстав суд апеляційної інстанції має керуватися статтями 410-414 цього Кодексу.

З апеляційної скарги обвинуваченого вбачається, що він, крім іншого, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано в статтях 409 та 410 КПК України, просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж ту, яку дав суд першої інстанції.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, тобто умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені наявними в матеріалах справи та наведеними у вироку доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким дана належна оцінка.

Під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що суд належним чином вмотивував ці висновки дослідженими під час судового розгляду доказами, які було оцінено відповідно до закону та в їх сукупності і правильно визнано судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_15 .

Вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Такий висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_14 у вчиненні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, місцевий суд зробив на підставі сукупності доказів, зібраних та перевірених у судовому засіданні відповідно до процесуального законодавства, зокрема на підставі показань потерпілого, свідка, а також даних, що містяться у протоколах слідчих дій, висновках судово-медичних експертів та інших матеріалах провадження.

З урахуванням фактичних обставин провадження, встановлених судом, кваліфікація дій ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 121 КК України є правильною.

Стосовно доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що його дії були викликані протиправною поведінкою потерпілого, тобто він вчинив їх при перевищенні меж необхідної оборони, на думку колегії суддів, є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до положень кримінального закону суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 124 КК України, характеризується лише умисною формою вини. При цьому для кваліфікації злочину за ст.124 КК України заподіяння тяжкого тілесного ушкодження повинне бути вчиненим з метою захисту правоохоронюваних інтересів від суспільно небезпечних посягань або затримання злочинця і доставлення його відповідним органам влади.

Згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 р. №1 "Про судову практику у справах про необхідну оборону", щоб установити наявність чи відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди повинні врахувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я) та інші обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, у ході досудового і судового слідства

було встановлено: потерпілий ОСОБА_10 , бажаючи уникнути бійки між свідком ОСОБА_12 та обвинуваченим ОСОБА_16 , яка виникла на побутовому рівні, наніс удар рукою ОСОБА_17 в голову. У відповідь обвинувачений наніс декілька ударів потерпілому кулаками в голову, від чого останній впав та втратив свідомість. Після цього ОСОБА_18 , продовжуючи бійку, вихватив з рук потерпілого топорище, з якого ОСОБА_10 мав намір зробити сокиру, та продовжив наносити йому удари по ногах і плечах, в тому числі топорищем по голові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постановах від 22 січня 2015 року у справах No 5-27кс14 та No 5-35кс14, у тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Таким чином, наявність можливості уникнути продовження бійки та обставини нанесення тілесних ушкоджень свідчать про наявність умислу на спричинення тяжких тілесних пошкоджень потерпілому.

Відповідно суд першої інстанції, врахувавши наведені правові позиції, правильно встановив, що ОСОБА_18 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.121 КК України, тобто заподіяв потерпілому ОСОБА_13 тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Потерпілий в судовому засіданні місцевого суду пояснив, що він намагався розборонити свідка ОСОБА_19 та обвинуваченого ОСОБА_14 внаслідок виниклого між ними конфлікту, але як далі розвивалися події, не памятає, оскільки втратив свідомість.

Із показань свідка ОСОБА_19 слідує те, що дійсно після конфлікту з ОСОБА_16 , коли вже потерпілий впав на землю, втративши свідомість, обвинувачений вихватив з його рук топорище, і, продовжуючи наносити удари по тулубу, вдарив ще і топорищем по голові.

Згідно з висновком судово-медичного експерта № 344 від 6 травня 2019 року, при оформленні ОСОБА_8 18 березня 2019 року на стаціонарне лікування у хірургічно-травматологічне відділення КУ ТРР «Теребовлянська центральна районна лікарня» у нього було описано рану правої тім`яної ділянки з ушкодженням підлеглого апоневрозу та садно правої половини чола; клініко-інструментальними дослідженнями встановлено ознаки відкритої черепно-мозкової травми із втиснутим переломом правої тім`яної кістки та об`єктивно неврологічною симптоматикою струсу головного мозку. Зазначені тілесні ушкодження були спричинені незадовго до госпіталізації ОСОБА_8 та з огляду на вид ушкоджень та описання рани як «забійна» заподіяні тупими предметами, тобто при нанесенні ударів руками та дерев`яним топорищем. Виявлена у ОСОБА_8 травма голови згідно з п.п.2.1.2 і 2.1.3 Правил визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, належить до тяжких тілесних ушкоджень.

Показання свідка ОСОБА_19 , дані ним в ході проведення слідчого експерименту 18 березня 2019 р., в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним в частині терміну і механізму утворення встановленої у ОСОБА_20 травми голови при заподіянні їх 18 березня 2019 р. як і показання обвинуваченого ОСОБА_14 , також дані під час проведення з ним слідчого експерименту 18 березня 2019 р., відповідно до яких ОСОБА_18 добровільно видав топорище довжиною 82см шириною 17 см у ширшому кінці та 5 см у вужчому кінці товщиною 3.5 см, на якому виявлено плями бурого кольору і яким він наніс потерпілому ОСОБА_13 удар по голові.

До того ж знаряддя злочину топорище, завдання ним удару потерпілому по голові, а також конкретні обставини провадження, зокрема за попередніми показаннями потерпілого, свідка та самого обвинуваченого про те, що топорище він вихватив з рук потерпілого ОСОБА_20 , коли останній вже лежав на землі, тобто після конфлікту з потерпілим, який сам спровокував цей інцидент, та відсутність протиправної поведінки та насильства з боку потерпілого вже в момент удару його топорищем по голові свідчать про правильність кваліфікації дій ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Отже, сукупність об`єктивних обставин, установлених судом, характер дій потерпілого та обвинуваченого, характер заподіяння тілесних ушкоджень, їх локалізація, механізм завдання та застосування знаряддя злочину, не дають підстав вважати, що ОСОБА_18 перевищив межі необхідної оборони, а твердження обвинуваченого про те, що він захищався від посягань потерпілого та свідка, не є такими, що свідчать про наявність в його діях складу злочину, передбаченого ст.124 КК України з наведених вище мотивів.

В матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про те, що ОСОБА_10 вчинив саме таке протизаконне насильство, яке могло спричинити перевищення обвинуваченим меж необхідної оборони.

Виходячи з такої засади кримінального провадження, як безпосередність дослідження доказів (п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23 КПК України), апеляційний суд не вправі давати доказам іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції, якщо доказів, наданих стороною обвинувачення й захисту, не було безпосередньо досліджено під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Отже, в контексті ст. 404 КПК України, апеляційний суд не зобов`язаний досліджувати всю сукупність доказів із дотриманням засади безпосередності, якщо він по-новому (інакше) не тлумачить доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд, діючи в межах своїх повноважень із дотриманням вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, при перевірці апеляційної скарги обвинуваченого дійшов висновку про доведеність у ході судового розгляду його винуватості у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Отже, суд апеляційної інстанції, погоджуючись зі встановленими місцевим судом фактичними обставинами кримінального правопорушення та вивчивши матеріали кримінального провадження, здійснив апеляційний розгляд, який не суперечив загальним засадам кримінального провадження, у тому числі щодо принципу безпосередності дослідження показань.

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_17 покарання, то відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання:

1)у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2)відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Суд першої інстанції, обґрунтовуючи рішення про призначення ОСОБА_17 покарання за ч. 1 ст. 121 КК у мінімальному розмірі, врахував відомості про особу винного, який вчинив кримінальне правопорушення під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, характеризується позитивно, відшкодував матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_13 , який на сьогоднішній день не має до нього жодних претензій, щире каяття у вчиненому.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, та яке є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_17 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання.

Судом враховано також конкретні обставини кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який має не зняту і не погашену судимість за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що конкретні обставини вчинення злочину, встановлені судом на підставі показань обвинуваченого, які потерпілим під час судового розгляду не заперечувались, свідчать про те, що конфлікт, в ході якого обвинувачений спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, був частково спровокований самими свідком та потерпілим, що певною мірою зменшує ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_16 злочину.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при винесенні вироку дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке відповідає особі засудженого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як засудженим, так і іншими особами.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б тягли скасування вироку, немає.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для скасування вироку або його зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської обл. від 05 серпня 2019 р. щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи