ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 538/250/18 Номер провадження 11-кп/814/645/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних
справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_8
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 0000523 від 01.12.2017 за апеляційними скаргами прокурора Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_12 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31.01.2019,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м.Лохвиця Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого,маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, бурового майстра ТОВ «Регіон», раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавленні волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати після набрання вироком законної сили, з моменту затримання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати на проведення експертиз по кримінальному провадженню в сумі 3078 гривень 96 копійок.
Скасовано арешт, накладений 15.01.2018 Октябрським районним судом м.Полтави на автомобіль «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_13 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 .
Вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 01.12.2017 приблизно 16 год. 25 хв. керував технічно справним автомобілем «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Героїв України в м.Лохвиця Полтавської області.
Проїжджаючи по вул.Героїв України, 49 в м.Лохвиця наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного відповідними дорожніми знаками та розміткою, ОСОБА_7 не зменшив швидкість та не зупинився, належним чином не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, чим грубо порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху, затверджені постановою КМУ від 10 жовтня 2001 р. № 1306, та внаслідок чого своїми діями створив небезпеку для руху пішоходів і допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_10 та її малолітнього сина ОСОБА_14 , які рухалися з лівого боку праворуч відносно напрямку руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переходу.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід: ОСОБА_14 отримав стосовно живої особи тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку таких, що призвели до смерті; ОСОБА_10 отримала середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавленя волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, грубе порушення обвинуваченим вимог Правил Дорожнього руху України, те що обвинувачений вчинив наїзд на пішохідному переході в людному місці, характер дій обвинуваченого та тяжкі наслідки, а саме, заподіяння смерті малолітньої дитини та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, думку потерпілих , які наполягали на призначенні максимального розміру реального покарання.

Крім того, на думку прокурора є пом`якшуючою обставиною те, що обвинувачений після вчинення злочину намагався частково відшкодувати заподіяну шкоду, але це не є підставою для зменшення розміру покарання.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить: змінити вирок суду, доповнивши описову та мотивувальну частину вироку вказівкою на наявність у діях потерпілої ОСОБА_10 порушень підпунктів «а» та «б» пункту 4.14 ПДР, які разом із порушенням обвинуваченим п.18.1 ПДР також сприяли виникненню даного ДТП. Доповнити у мотивувальній частині вироку перелік обставин, які пом`якшують покарання посиланням на надання обвинуваченим потерпілому ОСОБА_14 іншої допомоги безпосередньо одразу після ДТП; пом`якшити покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , шляхом застосування до обвинуваченого положення ст.69 КК України та призначити покарання у вигляді 5 років обмеження волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. На підставі ст.75 ККУкраїни звільнити від відбування покрання з встановленням іспитового стооку 3 роки.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що з боку самої потерпілої ОСОБА_10 є грубі порушення ПДР, характеризуючі дані особи обвинуваченого і те, що обвинувачений безпосередньо після ДТП, сам перебуваючи у стані сильного душевного хвилювання і шоку, одразу почав надавати потерпілому ОСОБА_14 іншу допомогу він його прибрав з зустрічної смуги руху і переніс у небезпечне місце на узбіччі, чим запобіг його можливому додатковому травмуванню іншими транспортними засобами, які у цей час наближались до місця ДТП по зустрічній смузі руху та при об`їзді його машини у попутному напрямку.

В поданих запереченнях потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтримують апеляційну скаргу прокурора в повному обсязі, посилаючись на те, що обвинуваченому призначене покарання, яке є недостатнім для виправлення, та вважають, що обвинуваченому ОСОБА_7 має бути призначене покарання у виді 8 років позбавлення волі.

Крім того, потерпілі зазначають, що обвинувачений ОСОБА_7 жодного разу не вибачився за вчинене.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу подану захисником в інтересах обвинуваченого та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 та заперечив, щодо задоволення поданої апеляційної скарги захисника, думку потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу подану прокурором ОСОБА_11 та заперечили, щодо задоволення апеляційних вимог захисника поданих в інтересах обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені у апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції дійшов висновку.
Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть малолітнього ОСОБА_14 та потерпілій ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, суд зробив на підставі досліджених у судовому засіданні та детально викладених у вироку доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, тому кваліфікація судом дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України, є правильною та ніким з учасників не оспорюється і підтверджується зібраними у справі і перевірених у суді доказах, оцінених у сукупності, як того вимагає ст. 370 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про призначення обвинуваченому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості злочинів та особі обвинуваченого через м`якість, на думку колегії суддів, вони є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7«Про практику призначення судами кри мінального покарання» (далі постанова Пленуму) вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

Суд першої інстанції, при призначенні покарання ОСОБА_7 виконав вказані вимоги закону та роз`яснення Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є необережним тяжким злочином, особу обвинуваного, який раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, до адміністративної відповідальності не притягувався, у лікаря нарколога та психіатра на обліку не перебуває, висновок органу пробації з констатацією можливості виправлення ОСОБА_7 без позбавлення волі, обставини, що пом`якшують покарання: визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, каяття у вчиненому злочині, те, що обвинувачений вживав заходів спрямованих на відшкодування шкоди завданої потерпілим шляхом переказу коштів на картковий рахунок ОСОБА_9 і здійснення поштових переказів, що підтвердили в судовому засіданні потерпілі та підтверджується банківськими квитанціями.
Що стосується доводів захисника про наявні підстави для застосування ст. 69 КК України, то вони є безпідставними, оскільки згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Аналіз зазначеної норми вказує на те, що підставою для застосування ст.69 КК України є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого. Встановлені судом обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням характеру вчиненого, знизити ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину.

Колегія суддів зазначає, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суд має враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Суд апеляційної інстанції враховує дані особи, які наведені вище, особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема, те, що під час апеляційного розгляду попросив вибачення у потерпілих, злочин вчинено ним з необережності, обставини, які пом`якшують покарання - визнання вини, активне сприяння розкриттю злочину, каяття у вчиненому злочині, те, що обвинувачений вживав заходів спрямованих на відшкодування шкоди завданої потерпілим шляхом переказу коштів на картковий рахунок ОСОБА_9 та здійснення поштових переказів, що підтвердили в судовому засіданні потерпілі та підтверджується банківськими квитанціями, а також позицію потерпілих, які наполягали на суворому покаранні.
Разом із тим, апеляційний суд враховує грубе порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 та зваживши на тяжкі наслідки у виді смерті ОСОБА_14 і отримання потерпілою ОСОБА_10 середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я, яка отримала інвалідність відповідно до наданого суду апеляційної інстанції пенсійного посвідчення, колегія суддів не вбачає законних підстав застосувати ст. 69 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України не відповідатиме загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_7 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства і підстав для застосування ст. 69 КК України відсутні.
Колегія суддів враховує доводи: захисника про те, що обвинувачений безпосередньо після ДТП, одразу почав надавати потерпілому ОСОБА_14 іншу допомогу він його переніс з зустрічної смуги руху у небезпечне місце на узбіччі, чим запобіг його можливому додатковому травмуванню іншими транспортними засобами, які у цей час наближались до місця ДТП по зустрічній смузі руху та при об`їзді його машини у попутному напрямку; доводи прокурора, про, те що обвинувачений вчинив наїзд на пішохідному переході в людному місці, характер дій обвинуваченого та тяжкі наслідки, а саме, заподіяння смерті малолітньої дитини та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, за ознакою тривалого розладу здоров`я, думку потерпілих, які наполягали на призначенні максимального розміру реального покарання, але на правильність оскаржуваного судового рішення щодо призначення покарання обвинуваченого це не впливає.

Щодо доводів захисника про можливість звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, виходячи з такого.
За змістом ч.1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З огляду, на те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, з урахуванням особи обвинуваченого, який вперше вчинив злочин, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, під час апеляційного розгляду попросив пробачення у потерпілих, наслідки, які настали від злочинних дій обвинуваченого, а саме спричинення потерпілій ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середньої тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я, яка отримала інвалідність відповідно до наданого суду апеляційної інстанції пенсійного посвідчення та тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення, що призвели смерть ОСОБА_14 , думку потерпілих, які просили призначити більш суворе покарання з реальним відбуванням покарання, колегія суддів приходить до висновку про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без реального відбування покарання.
Отже, призначене судом ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, яке не є максимальним і не мінімальним, відповідно санкції ч.2 ст. 286 КК України, призначене із врахуванням тяжкості вчиненого злочину, характеру та ступеню суспільної небезпечності, обставин, які пом`якшують покарання, даних про особу обвинуваченого, у тому числі і ті, які просить врахувати в апеляційній скарзі захисник, а тому є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав для пом`якшення покарання, як просить захисник та підстав для призначення більш суворого покрання, як просить прокурор, колегією суддів не встановлено.
Нових обставин, які б переконали колегію суддів у протилежному висновку ніж той, до якого дійшов суд першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину,передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначення ОСОБА_7 покарання, в ході апеляційного розгляду колегії суддів наведено не було.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що потерпіла ОСОБА_10 , як пішоход, не дотрималась при переході нерегульованого пішохідного переходу вимог підпунктів «а» та «б» пункту 4.14 ПДР, є безпідставними, зогляду на наступне.

Потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_14 здійснювали рух по пішохідному переходу. Будь-яких переконливих неспростовних даних про те, що вони вийшли на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників або раптово вийшли, вибігли на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід і саме там відбулося зіткнення із транспортним засобом не здобуто.

Колегія суддів, не вбачає в діях потерпілої ОСОБА_10 порушень Правил дорожнього руху України, підпунктів «а» та «б» пункту 4.14 ПДР на які посилається в апеляційній скарзі захисник.

Відповідно до п.18.1 Правил дорожнього руху водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Вимога пункту 18.1 Правил дорожнього руху передбачає, що на нерегульованих пішохідних переходах ( позначених дорожніми знаками або розміткою, або ж на регульованих пішохідних переходах, де світлофор працює в режимі миготіння жовтого сигналу) пішоходи мають перевагу в русі перед транспортними засобами з моменту, коли вони вступили на перехід. Для виконання вимоги цього пункту водій транспортного засобу обов`язково повинен своїм маневром показати пішоходам, що він звільняє дорогу, тобто знизити швидкість, якщо цього достатньо для того, щоб звільнити дорогу, або ж зупинитися. Забороняється здійснювати об`їзд пішохода, що знаходиться на пішохідному переході, незалежно від відстані між ним і транспортним засобом, а також збільшувати швидкість із метою «проскочити» перед пішоходом, що вступив на нерегульований пішохідний перехід. Таким чином, водій повинен врахувати можливі маневри пішохода на пішохідному переході (пішохід може зупинитися, передбачаючи небезпеку побігти, сповільнити хід) і передбачити можливий розвиток ситуації: якщо вірогідно, що шлях руху пішохода( незалежно від того, як він рухається) і транспортного засобу можуть перетнутися на переході-виключити такі ситуації, тобто звільнити дорогу пішоходу.
Згідно даних висновку автотехнічної експертизи № 655 від 22.12.2017 ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом виконання ним вимог п.18.1 Правил дорожнього руху, для чого у нього не було будь-яких перешкод, які б не дозволили йому виконати вимоги даних пунктів Правил.
На підставі сукупності досліджених доказів суд надав належну оцінку і дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 допущено порушення вимог п.18.1. ПДР, які з технічної точки зори знаходилися в причинному зв`язкку з наслідками у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеню, за ознакою тривалого розладу здоров`я потерпілій ОСОБА_10 , та тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх спричинення, а в даному випадку таких, що призвели смерть ОСОБА_14 , а також про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

За таких обставин, підстав для зміни чи скасування вироку суду колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404,405,407 КПК України,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги прокурора Лубенської місцевої Прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_12 поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 31.01.2019 щодо ОСОБА_7 - без змін.
ОСОБА_7 у залі суду взяти під варту.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом, а засудженим, який тримається під вартою з моменту отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4