УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
4 вересня 2019 року

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області про приведення у відповідність вироку суду відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Запоріжжя,громадянина України,з вищою освітою,приватного підприємця,мешкає в АДРЕСА_1 ,зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

Вироком Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.01.2019 р. ОСОБА_3 визнано винуватим у вчинені злочинів, передбачених ст.204 ч.1,ст.204 ч.2,ст.199 ч.2 КК України.

Призначено ОСОБА_3 по ч.1 ст.204 КК України(в редакції на 28.12.2016 р.)покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 34000 гривень з конфіскацією незаконно виготовленої продукції та обладнання для її виготовлення.

На підставі ст.49 КК України,звільнено ОСОБА_3 від покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 34000 гривень, з конфіскацією незаконно виготовленої продукції та обладнання для її виготовлення, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Призначено ОСОБА_3 покарання

по ч.2 ст.204 КК України (в редакції на 28.12.2016 р.)у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 51000 гривень

по ч.2 ст.199 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна.

На підставі ст.70 ч.1,72 КК України,за сукупністю злочинів, визначено остаточне покарання шляхом повного складання призначених покарань у виді позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна та штрафу у розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 51000 гривень,які виконувати самостійно.

На підставі ст.75,76 КК України обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі звільнено за умови,що протягом іспитового строку 3 роки він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і місця роботи,не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок набрав законної сили 13.05.2019 р.

22.08.2019 р.до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя надійшло подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області про приведення у відповідність вироку суду з тих підстав,що згідно резолютивної частини вироку,відповідно до ст.76 КК України судом на засудженого покладено обов`язки періодично з`являтись на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання і місця роботи,не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації,проте відповідно до тексту статті 76 КК України п.2 ч.3 ст.76 КК України викладений у такій редакції: не виїжджати за межі України без дозволу уповноваженого органу з питань пробації.

На думку автора подання,вирок суду відповідно до ст.539 ч.1 КПК України потребує приведення у відповідність до закону(чинної редакції п.2 ч.3 ст.76 КК України),оскільки під час його виконання у органу пробації виникли сумніви у правильному застосуванні судом положень КК України.

Сторони кримінального провадження,які викликались на розгляд подання,в судове засідання не з`явились,що відповідно до ч.5 ст.539 КПК України не перешкоджає проведенню судового засідання без їх участі.

Заслухавши подання, перевіривши матеріали кримінального провадження ,суд дійшов висновку, що подання не підлягає задоволенню таких підстав.

Як передбачено ст.537 ч.1 п.14,під час виконання вироків суд,визначений ст.539 КПК України,за клопотанням,зокрема,органу або установи виконання покарання має право вирішувати питання про всякого роду сумніви і протиріччя,які виникають при виконанні вироку.

Вказаним вище вироком суду встановлено,що кримінально карані дії,за які засуджено ОСОБА_3 ,вчинені ним в період часу з вересня по грудень 2016 р.

Як передбачено ч.2 ст.4 КК України ,злочинність і караність ,а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність,що діяв на час вчинення злочину.

Згідно положень ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України,ратифікована Законом від 17.07.1997 р. »Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України,кожен має право на справедливий і відкритий розгляд будь-якого кримінального обвинувачення,висунутого проти нього,упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом ,встановленим законом.

Як встановлено ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини»,суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

У пункті 33 рішення Європейського Суду з прав людини від 19.02.2009 р.у справі «Христов проти України» суд зазначив,що право на справедливий судовий розгляд ,гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції,слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції,яка,зокрема,проголошує верховенство права як складову спільної спадщини Договірних держав.

Стаття 7 ч.1 Конвенції передбачає,що нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка на час її вчинення не становила кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом. Також не може бути призначене суворіше покарання ніж те, що підлягало застосуванню на час вчинення кримінального правопорушення.

Суд підкреслив, що термін «призначене» у другому реченні статті 7 ч. 1 Конвенції не можна тлумачити як такий, що виключає зі сфери дії цього положення усі заходи, котрі можуть бути вжиті після призначення «покарання» (Del Rio Prada проти Іспанії [ВП], § 88). Відповідно, якщо заходи, вжиті після призначення «покарання» або протягом його виконання, спричиняють нове визначення або зміну обсягу призначеного «покарання», то такі заходи мають підпадати під заборону ретроактивності покарання, визначену in fine у статті 7 ч. 1 Конвенції

У зв`язку з цим,щоб ухвалити рішення стосовно того, чи захід, вжитий протягом виконання покарання, стосується виключно умов його виконання чи ж, навпаки, змінює його обсяг, суд має встановити у кожному випадку, що саме дійсно передбачало у внутрішньому праві призначене «покарання», або, інакше кажучи, яким воно є за своєю суттю .Наприклад, запровадження змін в судовій практиці щодо умов застосування звільнення від покарання було визнане судом таким, що призвело до зміни у визначенні міри покарання, оскільки таке запровадження спричинило зміну на шкоду засудженій особі міри призначеного покарання

На час скоєння ОСОБА_3 злочину (вересень 2016 р.)діяла редакція ст.76 КК України від 14.04.2009, яка встановлювала необхідність отримання дозволу на виїзд за межі України лише на постійне місце проживання.

Законом «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» від 7.09.2016 №1492-VIII, який набрав чинності 8.10.2016, п.2 ч.2 ст.76 КК викладено в такій редакції: «Не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації».

Відповідно до ч.2 ст.5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При ухваленні вказаного вище вироку суд застосував кримінальний закон з урахуванням ст.5 ч.2 КК України у редакції,чинній на час вчинення злочину,оскільки п.2 ч.2 ст.76 КК України в редакції Закону від 07.09.2016 р.,погірщує становище засудженої особи.

З урахуванням викладеного,суд дійшов висновку,що подання на законі не ґрунтується та задоволенню не підлягає.

Крім того,саме формулювання подання як такого,що містить вимогу органу пробації про приведення у відповідність вироку суду,вказує на те,що цей орган перебрав на себе функцію контролю за законністю судового рішення,яка не належить до його компетенції,питання,яке ставиться у поданні на вирішення суду,не пов`язано з виконанням вироку.

Керуючись ст.537,539 КПК України,суд-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні подання Шевченківського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Запорізькій області про приведення у відповідність вироку Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 21.01.2019 р.суду відносно ОСОБА_3 -відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом семи днів.

Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання її копії.Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1