Справа № 755/7911/15-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"27" вересня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

та його учасників

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0003069 від 03 березня 2015 року за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, працюючого охоронцем в ТОВ «Івар плюс», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 22.07.2019 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки зі звільнення від відбування цього покарання у, порядку ст. 75 того ж Кодексу, з іспитовим строком на 2 (два) роки,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,
в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_6 27 грудня 2014 року, приблизно в 00 годин 00 хвилин, знаходячись біля будинку № 3 по вулиці Березневій у м. Києві, побачив, що на землі поряд з вказаним будинком лежить без свідомості раніше незнайомий чоловік ОСОБА_9 , при цьому у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_6 підійшов до лежачого на землі без свідомості ОСОБА_9 та, скориставшись безпорадним станом останнього, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно викрав, належний потерпілому мобільний телефон Нокіа Х-2-01, ринкова вартість якого станом на день події 27 грудня 2014 року, згідно з даними висновку судово-товарознавчої експертизи № 155 від 06.03.2015, становила 312 гривень 50 копійок, зі вставленою сім-картою оператора мобільного зв`язку Київстар № НОМЕР_1 , вартістю 30 гривень, на рахунку якої знаходилось 50 гривень, а всього таємно заволодів чужим майном, що належало потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 382 гривні 50 копійок.

Після цього, ОСОБА_6 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник та розпорядився викраденим на власний розсуд.

Своїми злочинними діями ОСОБА_6 завдав потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 382 гривні 50 копійок.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 на етапі визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження висловив позицію щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ним не оспорюються, зокрема у частині обставин визначених ч. 1 ст. 91 КПК, а саме щодо дати, часу, місця та способу учинення кримінального правопорушення.
Разом з тим, на етапі дачі пояснень від їх надання відмовився на підставі ст. 63 Конституції України.
У той же час, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо у ракурсі із отриманими висновками, тобто докладними описами проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, які суд дослідив у порядку § 3 Глави 28 Розділу IV КПК України, та показаннями потерпілого та свідків, які суд сприймав безпосередньо, в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Будучи допитаними в судовому засіданні відповідно до ст. 353 КПК України, у взаємозв`язку із ч. 2, 3, 5 - 14 ст. 352 КПК України, потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , кожен окремо, надали покази у яких указали, щоне були безпосередніми очевидцями крадіжки майна у ОСОБА_9 , який є батьком потерпілої.

Про крадіжку дізналися постфактум.

Викрадений телефон 02.01.2015 віднайшов потерпілий ОСОБА_7 самостійно провівши відповідні пошуки по ломбардах у межах району злочину.

Телефон був викуплений у магазині б/у телефонів у продавця ОСОБА_10 за 390, 00 грн.

При цьому потерпіли звернули увагу на той факт, що обвинувачений після крадіжки телефону у ОСОБА_9 не зателефонував на номер дружини, доньки, чи будь-якої іншої особи, що була у списку контактів, узагалі не попередив будь-кого, що особа без документів перебуває у безпорадному стані та її забрала швидка.

Вказані дії привели до 2 діб пошуку покійного, сильних моральних і фізичних страждань, які відобразились у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя.

Будучи допитаною у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженою про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідок ОСОБА_11 указала, що 27.12.2014 у ввечері у районі місця події бачила обвинуваченого ОСОБА_6 .
Відповідно до протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03.01.2015 та протоколу про попередження особи про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину, потерпілий ОСОБА_7 указав, що 28.12.2014 за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 3 виявив відсутність телефону Нокіа, який належить його тестю ОСОБА_9 .
Згідно протоколу слідчої дії від 02.01.2015 з ілюстрованою фото таблицею здійсненого слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_12 за участю понятих та потерпілого ОСОБА_7 , установлено, що телефон Нокіа, який був викрадений у ОСОБА_9 потерпілий ОСОБА_7 віднайшов та викупив в кіоску «Еелефони б/у», який розташований навпроти магазину Рошен по вул. Гагаріна, 3 в м. Києві.
Відповідно до протоколу огляду від 12.01.2015 здійсненого слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_13 за участю понятих установлено, що було оглянуто телефон Нокіа вилучений згідно протоколу від 02.01.2015, та установлено, що він містить батарею, однак не має сім-карти.
Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання від 03.01.2015, проведеного у період з 19:00 год. до 19:10 год., убачається, що ОСОБА_10 на питання про те чи упізнає він серед 4 осіб особу, у якої 27 чи 28 грудня 2014 приблизно о 22:30 год. в кіоску з продажу мобільних телефонів біля будинку № 3 по вул. Гагаріна у м, Києві придбав мобільний телефон марки Нокіа, впізнає особу під № 2, тобто обвинуваченого ОСОБА_6 .
Ці дані (протоколу впізнання від 03.01.2015) суд сприймає, не як показання надані свідком на етапі розслідування провадження, а як відомості установлені у ході слідчої дії проведеної, у порядку ст.ст. 223, 228 КПК України, а саме, як фактичні дані установлені у результаті процесуальної дії які є важливими відомостями для цього кримінального провадження (п. 2 ч. 3 ст. 104 Кодексу) щодо обставин, які підлягають доказуванню у ньому в порядку ст. 91 того ж Кодексу.
Відповідно до висновку експерта № 155 від 06.03.2015 ринкова вартість телефону Нокіа станом на 27.12.2014 становить 312 грн. 50 коп.
Згідно копії протоколу огляду трупа від 28.12.2014 здійсненого слідчим СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_14 убачається, що було оглянуто у моргу труп ОСОБА_9 , який було виявлено, відповідно до даних наявних у копії протоколу ОМП від 27.12.2014, за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 3, тобто за місце крадіжки телефону.
Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.
Підстави наведені стороною захисту для визнання доказів недопустимими не є слушними, так як не було установлено порушень регламентованих ст. 87 КПК.
Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.
Відповідно суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Обставини регламентовані ч. 3 ст. 337 КПК у справі відсутні.

Також, є дійсним факт, що у цій справі даний її розгляд цим складом суду не є первинним.

Так, вироком цього ж місцевого суду від 08.05.2015, за наслідками розгляду провадження, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК (визнання обвинуваченим вини), обвинуваченого було визнано винуватим у вчиненні даного злочину та призначено покарання у виді штрафу в сумі 850 грн., однак указаний вирок був скасований судом апеляційної інстанції, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 , у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону,тобто у справі є дійсними обставини регламентовані ч. 2 ст. 416 КПК.

Тим самим, вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставинами, що пом`якшують покарання або ж обтяжують покарання, відповідно до ст.ст. 66, 67 КК України, не установлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, спосіб життя (раніше судимий, має освіту, не одружений, працює), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання, та потерпілого ОСОБА_7 ; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 185 КК України у виді штрафу, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
При цьому, суд враховує, що пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» регламентовано, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Як убачається з матеріалів справи, обвинувачений не був засуджений 22.07.2019 року Дніпровським районним судом м. Києва до покарання, яке належало його відбувати реально, а даний злочин ним було вчинено до постановлення вказаного попереднього вироку, а тому, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК України, та відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» такі вироки мають виконуватися самостійно.

Тим самим, дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
При вирішенні цивільного позову ОСОБА_7 до обвинуваченого про відшкодування матеріальної та моральної шкоди (а.п. 50-51 том № 1), суд виходить з наступного.
У судовому засіданні цивільний позивачОСОБА_7 пояснив суду, що моральна шкода в розмірі 3 000 грн. полягає у пережитих стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням неможливості користуватися всіма благами та перевагами викраденого майна.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, що кореспондується з нормами ст. 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

При цьому, статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розмір майна, яким заволоділа винна особа в результаті вчинення відповідного злочину, визначається лише вартістю цього майна, яка виражається у грошовій оцінці. Вартість викраденого майна визначається за роздрібними (закупівельними) цінами, що існували на момент вчинення злочину, а розмір відшкодування завданих злочином збитків - за відповідними цінами на час вирішення справи в суді.

Тим самим, з обвинуваченого, як особи, яку визнано винуватою у учинені крадіжки телефону Нокіа,на користь потерпілого підлягає стягненню сума, яку позивач сплатив, щоб викупити цей телефон, тобто 390, 00 грн., вартість сім-карти у сумі 30, 00 грн., та суму коштів, що була на рахунку, а саме 50, 00 грн., а всього 470 грн.

В той же час, згідно абз. 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 02.07.2004 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів", не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.

Із пред`явленого обвинувачення та визнаного судом дводенним не випливає факт наявності у ОСОБА_9 грошових коштів у сумі 950 грн., шкіряного гаманця, вартістю 300 грн., карти пам`яті вартістю 300 грн., а тому суд відхиляє позов в цій частині з роз`ясненням потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.

Щодо питання моральної шкоди.

Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У цьому випадку, суд уважає, що позивачем не було доведено факт дійсності обставин регламентованих ст. 23 ЦК, так дійсно позивач пережив страждання, однак вони були обумовлені фактом смерті ОСОБА_9 , та пов`язані з обставинами переживання, які виникли під час намагання установити причини такої смерті, а не у наслідок викрадення телефону.
Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, у кримінальному провадженні не обирався та підстави для його визначення, на даному етапі, відсутні.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_6 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень на користь держави.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням положень ст. 72 КК України, вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 22.07.2019, яким ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, виконувати самостійно.
Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином), задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 470 (чотириста сімдесят) гривень 00 копійок матеріальної шкоди.
В решті позовних вимог відмовитироз`яснивши потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.

Стягнути з ОСОБА_6 процесуальні витрати у розмірі 245 гривень 52 копійки на користь держави за проведення по справі судово-товарознавчої експертизи.

Речові докази: мобільний телефон Нокіа Х-2-01, який передано на зберігання потерпілому ОСОБА_7 під розписку залишити у розпорядженні останнього.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1