Номер провадження: 11-сс/813/1271/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
представника власника майна ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 01.10.2018 р. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002184 від 22.06.2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Оскарженою ухвалою в рамках кримінального провадження №0002184 від 22.06.2018 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України було задоволено клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, а саме на нежитлове приміщення площею 195,5 кв. м., що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , яке належать на праві приватної власності ОСОБА_9 із забороною розпоряджатись вказаним майном.

Обґрунтовуючи задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на вказане вище майно, слідчий суддя прийшов до переконання, що дійсно мало місце вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права власників майна, оскільки без застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження не можливо буде виконати його завдання.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_8 зазначив, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою та незаконною з огляду на наступні обставини:

- відсутні підстави, передбачені нормами ст. 170 КПК України, для накладення арешту на майно, оскільки санкцією ч. 4 ст. 358 КК України жодної конфіскації майна не передбачається та жодних цивільних позовів відносно підозрюваного в рамках зазначеного провадження не подавалось;

- клопотання слідчого не відповідає вимогам ст. 171 КПК України, оскільки в ньому не зазначені підстава та мета для накладення арешту на майно;

- об`єкт нерухомості не є доказом злочину, відомості щодо якого внесені в ЄРДР за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України;

- в клопотанні та ухвалі слідчого судді не встановлений та не доведений розмір будь-якої шкоди, який підтверджував би необхідність арешту майна та цивільний позов в зазначеному провадженні відсутній;

- клопотання було розгляду в порушення норм кримінального процесуального закону, без участі власника майна та його представника;

- клопотання прокурора про накладення арешту на майно було подано з пропуском строку, лише 28.09.2018 р., в той час як майно було виявлено 22.06.2018 р.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_8 просить ухвалу слідчого судді скасувати.

Представник ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні апеляційного суду уточнила доводи апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника власника майна, яка підтримала доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

При цьому ч. 2 ст. 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Проте, як вбачається з аналізу змісту клопотання прокурора про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002184 від 22.06.2018 року (а.с. 1-3), прокурор в зазначеному клопотанні визначив метою накладення арешту на нежитлове приміщення, належне ОСОБА_8 збереження такого майна як речового доказу, хоча при цьому конкретно мету та правову підставу арешту майна не обґрунтував, а лише поверхово послався на положення ч. 2 ст. 170 КПК України, яка загалом визначає підстави накладення арешту на майно.

Окрім того, з клопотання про накладення арешту на майно та витягу з ЄРДР (а.с. 4) видно що, Малиновським ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України. Зокрема, було встановлено, що до декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ОД99, виданої управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 06.11.2017 р. внесено недостовірну інформацію щодо наявності правовстановлюючих документів на земельну ділянку та експертизи проектної документації, що свідчить про те, що гр. ОСОБА_8 набув право власності на зазначене нежитлове приміщення на підставі декларації, в якій містяться недостовірні дані.

Диспозицією ч. 4 ст. 358 КК України передбачена відповідальність за використання завідомо підробленого документа.
Натомість, з наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що органом досудового розслідування не було доведено того, що зазначене нежитлове приміщення, належне ОСОБА_8 може бути використане як доказ вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, зокрема, використання підробленого документа, та того, що таке приміщення є знаряддям вчинення злочину, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Окрім того, в матеріалах провадження відсутнє рішення про визнання вказаного нежитлового приміщення речовим доказом в зазначеному кримінальному провадженні.

Як наслідок, зазначене майно не відповідає вимогам, наведеним у ст. 98 КПК України, оскільки не являється ні предметом злочину, ні знаряддям його вчинення та не містить жодних відомостей, які б могли бути використані для доведення обставин в рамках зазначеного кримінального провадження №0002184 за ознаками ч. 4 ст. 358 КК України, томуколегія суддів приходить до висновку, що слідчим та прокурором не було доведено необхідності накладення арешту на вказане у клопотанні нежитлове приміщення, належне ОСОБА_8 .

Що стосується посилань прокурора про відсутність підстав апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали, оскільки в досудове розслідування зазначеного кримінального провадження на теперішній час вже завершено та матеріали провадження відносно ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України направлені до суду, слід визнати їх не переконливими з огляду на наступне.

Відповідно до наданого прокурором супровідного листа, матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 надійшли до Приморського райсуду м. Одеси 05.08.2019 р., а апеляційна скарга на оскаржувану ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно була подана 19.07.2019 р., тобто під час досудового розслідування кримінального провадження, у зв`язку із чим, на підставі положень ст. 309 КПК України, підлягає розгляду апеляційним судом по суті.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що слідчий суддя не прийняв до уваги зазначені вище положення кримінального процесуального закону та викладені апеляційним судом обставини та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно ОСОБА_8 , натомість, ні слідчим, ні прокурором не було доведено його причетності до кримінального провадження за ч. 4 ст. 358 КК України та те, яким чином воно може бути використане як доказ в зазначеному провадженні.
Приписами п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Отже, апеляційний суд вважає, що уточнена апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню із постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 170, 174, 370, 376, 395, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд
ухвалив:

Уточнену апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 01.10.2018 р. про накладення арешту на майно в рамках кримінального провадження №0002184 від 22.06.2018 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Одеської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 про накладення арешту на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належне на праві приватної власності ОСОБА_9 .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4