Ухвала

Іменем України

12 червня 2019 року

м. Київ
справа № 125/1145/17
провадження № 51-2060 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вінницький міський суд Вінницької області вироком від 26 березня 2018 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу - за вироком Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2014 року за ч. 2 ст. 186, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі КК), до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
визнав винуватим і засудив:
- за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців з конфіскацією майна;
- за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років 6 місяців з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до призначеного ОСОБА_6 покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Барського районного суду Вінницької області від 19 травня 2014 рокута призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна.

За вироком суду ОСОБА_5 та ОСОБА_7 визнано винними і засуджено за те, що вони за попередньою змовою між собою за обставин, детально викладених у вироку, 25 листопада 2016 року приблизно о 02 год. 30 хв. проникли до будинку АДРЕСА_2 , де, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я ОСОБА_8 , здійснили розбійний напад на останню та заволоділи її майном на загальну суму 10 752 грн. 57 коп., а потім повторно незаконно заволоділи автомобілем «ВАЗ 21063» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебував у користуванні ОСОБА_8 , вартістю 27 190 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 зазначає про необхідність скасування оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_5 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно ухвалив обвинувальний вирок, оскільки під час судового розгляду не було здобуто беззаперечних доказів причетності ОСОБА_5 до вчинення інкримінованих йому злочинів. Апеляційний суд не врахував доводів апеляційної скарги сторони захисту щодо цих порушень та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без змін. Ухвалу апеляційного суду вважає такою, що не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.

У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність доказів, а також посилається на неповноту судового розгляду, тоді як їх перевірка на підставі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Зі змісту оскаржених судових рішень видно, що суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих йому злочинів на підставі ретельно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 КПК.

Зокрема, висновку про вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 289 КК, саме ОСОБА_5 суд дійшов на підставі аналізу наданих у суді першої інстанції показань потерпілої ОСОБА_8 , яка впізнала ОСОБА_5 , як одну із осіб, котра вчинила розбійний напад на неї, а також показань засудженого ОСОБА_7 , який у судовому засіданні детально розповів про обставини вчинення цих злочинів з ОСОБА_5 (версія сторони захисту щодо оговору ОСОБА_7 . ОСОБА_5 була мотивовано спростована).

Ці показання є послідовними, узгоджуються між собою, а також іншими дослідженими у суді першої інстанції доказами, такими як показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_5 (рідного брата засудженого), які, зокрема, спростовують версію сторони захисту щодо неможливості скоєння злочинів ОСОБА_5 через його перебування у дільниці соціальної реабілітації.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187 та ч. 3 ст. 289 КК, повністю доведена.
Переконливих аргументів, які б вказували на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при юридичній оцінці діяння, в касаційній скарзі захисника не зазначено.
До того ж аналогічні за змістом доводи сторони захисту були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, який умотивовано їх відхилив. У цій частині ухвала згаданого суду відповідає ст. 419 КПК.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які свідчать про необхідність відкриття провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 26 березня 2018 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 28 лютого 2019 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 єва ОСОБА_3