ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11/803/6/19 Справа № 185/3888/13-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
Головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_5 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2018 року в кримінальній справі № 185/3888/13-к, щодо:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Актюбінськ Республіки Казахстан, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
яким його виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України,
За участю сторін:
прокурора ОСОБА_7 ,
виправданого ОСОБА_6 , -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, та виправдано за недоведеністю пред`явленого обвинувачення.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, за таких обставин.
Молодший лейтенант міліції ОСОБА_8 станом на 01 липня 2004 року працював на посаді дільничного інспектора міліції Новомосковського МВ УМВС України в Дніпропетровській області. У його провадженні знаходився адміністративний матеріал про вчинення ОСОБА_6 01 червня 2004 року в приміщенні середньої школи № 2 м. Новомосковська адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП.
З метою проведення перевірки в межах зазначеного адміністративного матеріалу, а також відібрання пояснення від ОСОБА_6 , ОСОБА_8 01 липня 2004 року, перебуваючи в форменому обмундируванні співробітника міліції, прийшов за місцем проживання ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_2 . Перебуваючи на сходовому майданчику перед квартирою ОСОБА_6 , ОСОБА_8 подзвонив у двері квартири АДРЕСА_3 . Після того, як ОСОБА_6 відкрив двері, ОСОБА_8 представився і запропонував йому пройти в адміністративну будівлю Новомосковського МВ УМВС України в Дніпропетровській області або дати пояснення з приводу вчинення ОСОБА_6 правопорушення на місці.
На це ОСОБА_6 відмовився давати будь-які пояснення і став ображати співробітника міліції, в тому числі і нецензурною лайкою. Працівник міліції ОСОБА_8 , перебуваючи при виконання своїх службових обов`язків з перевірки факту вчинення ОСОБА_6 адміністративного правопорушення, діючи відповідно до вимог ст. 10 Закону України Про міліцію, згідно з якою: Працівник міліції, незалежно від займаної посади, місцезнаходження і часу в разі виявлення дій громадян, які загрожують особистій чи громадській безпеці, зобов`язаний вжити заходів до припинення правопорушень, а також для затримання осіб, які вчинили правопорушення, і повідомити про це в найближчий підрозділ міліції, і ст. 11 Закону України Про міліцію, згідно з якою: Міліції для виконання покладених на неї обов`язків надається право: вимагати від громадян і службових осіб, які порушують громадський порядок, припинення правопорушення та дій, які заважають здійсненню повноважень міліції, виносити на місці усні попередження особам, які допустили малозначні адміністративні порушення, а в разі невиконання зазначених вимог застосовувати передбачені цим Законом примусові методи - фізичного впливу, спеціальні засоби і вогнепальну зброю, вимагав від ОСОБА_6 припинити свої протиправні дії і проїхати разом з ним в Новомосковський міськвідділ міліції.
Однак, ОСОБА_6 , ігноруючи правомірні вимоги працівника міліції, відмовився йому підкоритися, продовжував ображати його нецензурною лайкою і з силою відштовхнув ОСОБА_8 руками в груди. З метою припинення правопорушення ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , діючи відповідно до ст. 13 Закону України Про міліцію, згідно з якою: Працівники міліції мають право застосовувати заходи фізичного впливу, в тому числі прийоми рукопашного бою, для припинення правопорушення, подолання протидії законним вимогам міліції, якщо інші способи не забезпечили виконання покладених на неї зобов`язань, спробував застосувати до ОСОБА_6 прийоми силового утримання, зафіксувавши руки останнього у нього за спиною, після чого доставити його в Новомосковський МВ, для складання процесуальних документів та з`ясування обставин того, що сталося.
З метою уникнути відповідальності за раніше вчинене адміністративне правопорушення ОСОБА_6 , став чинити активний опір працівникові міліції, а саме навмисне, з метою заподіяння тілесних ушкоджень працівникові правоохоронного органу, не менше трьох разів з силою вдарив рукою в область обличчя та лівої ключиці, після чого продовжив здійснювати злочинні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень працівникові міліції, діючи умисно, застосувавши прийоми рукопашного бою, з силою здавив шию ОСОБА_8 .
В результаті злочинних дій ОСОБА_6 молодшому лейтенанту міліції ОСОБА_8 , який перебував при виконанні своїх службових обов`язків, відповідно до висновку СМЕ № 1305/е від 07.12.2005 року, заподіяні тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості у вигляді забою м`яких тканин нижньої губи, крововиливи і забитої рани на слизовій нижньої губи, саден на шиї та лівої ключиці.
Крім того, ОСОБА_6 звинувачувався у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, кримінальну справу стосовно нього в цій частині виділено окреме провадження і направлено на додаткове розслідування.
05 грудня 2005 року у відношенні ОСОБА_6 прокуратурою м. Новомосковськ було винесено постанову про притягнення його в якості обвинуваченого за вчинення зазначених злочинів, і він оголошений в розшук, як особа, що втекла від органів досудового слідства. 29 грудня 2005 року Новомосковським міськрайонним судом за поданням ст. слідчого прокуратури м. Новомосковська ОСОБА_9 винесено постанову про затримання та доставку до суду під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345, ч. 1 ст. 296 КК України, який від органів досудового слідства втік і знаходився в розшуку.
Виконання постанови Новомосковського міськрайонного суду про затримання і доставку в суд під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 було доручено оперативним уповноваженим відділення карного розшуку Новомосковського МВ УМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 . В ході проведення оперативно-розшукових заходів, спрямованих на затримання обвинуваченого ОСОБА_6 , останній був помічений 30 грудня 2005 року на вул. Шевченко біля будинку № 10 в м. Новомосковську Дніпропетровської області.
Знаходячись при виконанні своїх службових обов`язків працівники міліції ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , діючи відповідно до вимог ст.ст. 10, 11 і 13 Закону України Про міліцію, 30 грудня 2005 року біля 07.00 год. підійшли до ОСОБА_6 , представившись і пред`явивши йому свої службові посвідчення, запропонували проїхати в Новомосковський міськвідділ міліції.
З метою уникнути відповідальності за раніше скоєні злочини і сховатися від органів досудового слідства і суду ОСОБА_6 , достовірно знаючи, що розшукується органами досудового слідства за вчинення ряду умисних злочинів, став чинити активний опір працівникам міліції, а саме навмисне з метою заподіяння тілесних ушкоджень працівникам правоохоронних органів, відштовхнув с/у ОПР Новомосковського МВ ОСОБА_10 , після чого, застосувавши відносно працівників міліції сльозогінний газ з наявного у нього газового балончика Кобра, почав тікати по вул. Шевченко м. Новомосковськ Дніпропетровської області.
ОСОБА_6 продовжуючи здійснювати свої умисні злочинні дії, спрямовані на заподіяння тілесних ушкоджень, працівникам міліції, діючи умисно, з метою уникнути затримання, ще двічі застосував проти працівників міліції ОСОБА_10 і ОСОБА_11 сльозогінний газ з наявного у нього газового балончика Кобра і в подальшому ОСОБА_6 був затриманий працівниками міліції.
В результаті протиправних дій ОСОБА_6 працівнику міліції, ОСОБА_10 , який перебував при виконанні своїх службових обов`язків, відповідно до висновку СМЕ № 35/е від 11.01.2006 року, заподіяні тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості у вигляді гострого коньюнктивіту обох очей викликаного хімічним опіком місцево-діючою речовиною.
В результаті протиправних дій ОСОБА_13 працівнику міліції ОСОБА_11 , який перебував при виконанні своїх службових обов`язків, відповідно до висновку СМЕ № 35/е від 11.01.2016 року, заподіяні тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості у вигляді гострого коньюнктивіту обох очей викликаного хімічним опіком місцево-діючою речовиною.
В апеляції прокурор просить вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінальної справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону та направити кримінальну справу на новий судовий розгляд в іншому складі суду.
В обґрунтування своєї апеляції прокурор посилається на те, що суд безпідставно у вироку послався на не доведення обвинувачення з підстав неможливості безпосереднього дослідження доказів. Зауважує, що за клопотанням сторони обвинувачення в порядку, визначеному ст.ст. 306, 308 КПК України судом було оголошено показання потерпілих.
Поряд із цим, прокурор вважає необґрунтованим твердження суду першої інстанції про незаконність отримання всіх доказів у справі, оскільки ОСОБА_13 вказав на порушення працівниками міліції ст. 5 Закону України Про міліцію. На переконання прокурора, оголошені показання потерпілих свідчать про дотримання ними цих вимог, однак суд не взяв їх до уваги та при цьому не навів у вироку мотивів, з яких він надав перевагу свідченням ОСОБА_13 . Окрім того, суд першої інстанції дійшов до хибного висновку про відсутність на працівникові міліції форменого одягу та не врахував протокол огляду, яким ці обставини спростовуються.
На думку прокурора, винуватість ОСОБА_6 повністю підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, яким суд першої інстанції належної оцінки під час судового розгляду не надав, внаслідок чого дійшов до передчасного висновку про необхідність його виправдання.
В своїх запереченнях ОСОБА_6 просить апеляцію прокурора залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
Зазначає, що апеляція прокурора не відповідає вимогам КПК України (в редакції 1960 року), оскільки складена на українській мові і в матеріалах справи відсутній її переклад на російську мову. Вказує, що в апеляції прокурора зазначено, що він раніше судимий за ч. 1 ст. 263 КК України, проте не зазначено, що до нього було застосовано амністію, а тому він є особою, яка раніше не судима.
Крім того вказує, що прокурор в своїй апеляції посилається лише на показання потерпілих, проте в суді першої інстанції він сам відмовився від їх виклику та допиту.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення, та в ході апеляційного перегляду вказала на істотні порушення, допущені при складанні вироку, ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами ст. 323 КПК України (в ред. 1960 року), вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ст. 327 КПК України (в ред. 1960 року), обвинувальний або виправдувальний вирок має бути вмотивованим.
За положеннями ч. 4 ст. 334 КПК України (в ред. 1960 року), мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Не допускається включення у вироку формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого.
Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку (зі змінами), згідно з якою, судам слід мати на увазі, що відповідно до ч. 4 ст. 327 КПК України виправдувальний вирок постановляється: за відсутністю події злочину; за відсутністю в діянні підсудного складу злочину; за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину.
Крім того, у виправдувальному вироку суд зобов`язаний привести підстави для виправдання підсудного із зазначенням мотивів, з яких він відкидає докази сторони обвинувачення.
Однак вимоги кримінально-процесуального закону судом першої інстанції не були дотримані.
Відповідно до п.п. 1-3 ч. 1 ст. 367 КПК України (в ред. 1960 року), підставами для скасування або зміни вироку при розгляді справи в апеляційному суді є однобічність або неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи, істотне порушення кримінально-процесуального закону.
Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, суд першої інстанції у вироку навів показання обвинуваченого ОСОБА_6 і оголошені в судовому засіданні показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і дослідив докази, покладені в основу обвинувачення.
Проте суд першої інстанції не зазначив, чому він відкидає докази сторони обвинувачення, а саме оголошені в судовому засіданні показання потерпілих та досліджені в судовому засіданні письмові докази.
На порушення вимог п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України Про виконання судам України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку № 5 від 29 червня 1990 року (із змінами), згідно з яким у мотивувальній частині виправдувального вироку, крім іншого, належить викласти результати дослідження, аналізу і оцінки доказів як тих, що були зібрані на досудовому слідстві, так і поданих в судовому засіданні, суд першої інстанції не дослідив оголошені показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 і не дав їм будь-якої оцінки.
Посилання суду першої інстанції на неможливість безпосереднього дослідження показань потерпілих в судовому засіданні, які являються першочерговими доказами та без дослідження яких неможливо встановити істину у справі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки згідно положень ст.ст. 306, 308 КПК України (в ред. 1960 року) суд з власної ініціативи або за клопотанням прокурора чи інших учасників судового розгляду може оголосити показання потерпілих, дані під час дізнання, досудового слідства або на суді, у випадку неявки в судове засідання потерпілих, явка яких з тих або інших причин неможлива.
Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції за клопотанням прокурора було оголошено показання потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , дані ними під час досудового слідства у зв`язку з неможливістю їх явки в судове засідання, тобто судом було безпосередньо досліджено дані докази, однак не надано їм ніякої оцінки.
Таким чином, можна зробити висновок про те, що судом ухвалене невмотивоване рішення, а тому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що є підставою для його скасування у зв`язку з порушенням норм процесуального права.
Європейський суд з прав людини вмотивованість судового рішення пов`язує саме з належним здійсненням правосуддя так як у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються (п. 1 ст. 6 КЗПЛ - Кузнєцов та інші проти Росії, Гірвісаарі проти Фінляндії).
Звертає увагу колегія суддів і на те, що у мотивувальній частині вироку судом першої інстанції зазначено, що кримінальна справа за ч. 1 ст. 296 КК України відносно ОСОБА_6 , яка слугувала його подальшому затриманню, була закрита у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину, проте, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 25.08.2016 року (т. 8, а.с. 135), 23.02.2016 року злочин, передбачений ч. 1 ст. 296 КК України було перекваліфіковано на ч. 1 ст. 125 КК України, та у зв`язку з надходженням заяви від потерпілого ОСОБА_14 про закриття кримінального провадження у зв`язку з віднесенням його до категорії приватного обвинувачення та його відмовою від обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, на що не звернув уваги суд першої інстанції.
Разом з цим, відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку (зі змінами), резолютивна частина виправдувального вироку повинна містити рішення суду про визнання підсудного невинним у вчиненні злочину, передбаченого статтею (пунктом, частиною статті) кримінального закону, за якою його було віддано до суду, із зазначенням передбаченої законом підстави виправдання.
З вироку суду першої інстанції вбачається, що його резолютивна частина не відповідає вказаним вимогам, оскільки у ньому, всупереч вимогам ст.327 КПК України (в ред.1960 року), відсутня підстава виправдання ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України.
З урахуванням зазначеного, судом першої інстанції не було надано належної оцінки всім доказам на предмет їх належності, допустимості та достовірності, що ставить під сумнів висновки суду першої інстанції, який вибірково підійшов до оцінки доказів, навівши у вироку лише їх зміст, та не надавши оцінки доказам в повному обсязі, не зазначивши, чому суд взяв до уваги одні докази, а саме покази обвинуваченого ОСОБА_6 , та не зазначив, чому він відкинув інші, поставивши під сумнів висновки щодо виправдання обвинуваченого ОСОБА_6 .
Згідно зі ст. 370 КПК України (в ред. 1960 року), істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову.
Отже, вказані порушення кримінально-процесуального закону є істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону та підставою, відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 367, ч. 1 ст. 370, ч. 2 ст. 374 КПК України (в ред. 1960 року), для скасування вироку з поверненням справи на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, в ході якого слід усунути допущені порушення.
Враховуючи те, що вирок суду скасовано з підстав порушення норм кримінально-процесуального закону, то, відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України (в ред. 1960 року), колегія суддів позбавлена права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону.
Отже, у зв`язку з допущеними порушеннями вирок підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, в ході якого слід усунути вищезазначені недоліки, перевірити в повному обсязі доводи апеляції прокурора, та прийняти судове рішення з дотриманням вимог ст.ст. 67, 334 КПК України, оцінивши всі докази по справі в сукупності, а тому апеляція прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 362, 365, 366, 367, 370, 374, 377, 379, 383 КПК України (в ред. 1960 року), колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляцію прокурора, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_5 - задовольнити.
Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2018 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України скасувати.
Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 342, ч. 2 ст. 345 КК України, направити в той же суд на новий судовий розгляд в іншому складі суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: