У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004720, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2019 року відносно
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,
обвинуваченого у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,
обвинувачений ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2019 року ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 125 КК України покарання у виді 150 годин громадських робіт.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарань за даним вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.03.2019 р. остаточно призначити покарання у виді 200 годин громадських робіт.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи висновків суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає вирок таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що судом не дотримано приписів ст. 370 КПК України, п. 2 ч. 1 ст. 65, ч. 4 ст. 70 КК України та рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання».
Зазначає, що при призначенні покарання, суд першої інстанції хоча і послався, однак, недостатньо врахував суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_6 злочину, його наслідків та даних про особу обвинуваченого, зокрема того, що за місцем проживання обвинувачений характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, у тому числі за тяжкі злочини, ніде не працює, скоїв злочин відносно своєї матері ОСОБА_8 , 1937 р.н., яка є особою похилого віку, при цьому, такий злочин по відношенню до своєї матері скоїв не вперше, що підтверджується вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.03.2019 р., та свідчить про антисоціальну спрямованість особи обвинуваченого.
Звертає увагу на те, що судом першої інстанції неправильно застосовано вимоги закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у не застосуванні закону, який підлягав застосуванню, а саме ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки інкримінований в оскаржуваному вироку злочин ОСОБА_6 вчинено 03.12.2018 р., тобто до ухвалення вироку Заводським районним судом м. Миколаєва від 06.03.2019 р.
Впевнений, що призначене ОСОБА_6 покарання є таким, що хоча і не виходить за межі санкції ч. 1 ст. 125 КК України, проте за своїм видом, з огляду на особу обвинуваченого, його антисоціальну спрямованість, форму вини й мотиви вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали, є явно несправедливим через м`якість, а тому вирок підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового вироку, у зв`язку із необхідністю застосування більш суворого покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

03.12.2017 р. приблизно о 23.00 год., точний час в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_6 , знаходячись за місцем свого проживання, а саме у кв. АДРЕСА_2 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень своїй матері ОСОБА_8 , 1937 року народження, достовірно знаючи, що остання є особою похилого віку, умисно наніс їй не менше одного удару рукою в область голови, чим заподіяв ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді забою м`яких тканин голови, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне спричинення легких тілесних ушкоджень.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який належить до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, за місцем мешкання характеризується негативно. Визнав обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_6 вчинення злочину повторно, рецидив злочинів, вчинення злочину щодо особи похилого віку, обставинами, які пом`якшують покарання щире каяття, визнання провини, активна співучасть у розкритті злочину.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив вирок залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку. Фактичні обставини вчиненого ОСОБА_6 злочину за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 125 КК України апелянтом в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому апеляційному перегляду не підлягають.

Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання, то апеляційний суд вважає його достатньо мотивованим і обґрунтованим.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 раніше судимий, вчинив злочин, який відповідно до положень ст. 12 КК України, належить до злочинів невеликої тяжкості. Разом з тим, щиро розкаявся у вчиненому, визнав свою провину та активно сприяв у розкритті злочину.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, з урахуванням в повній мірі ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який є злочином середньої тяжкості, конкретних обставин вчиненого злочину, певних даних про особу ОСОБА_6 , обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, зокрема і тих, на які посилається апелянт.
З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання занадто м`яким та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, як того просить апелянт, не вбачається.

Щодо доводів прокурора про необхідність призначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, то вони є безпідставними, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.04.2018 р. по справі № 639/9081/15-к, до того моменту, коли обвинувальний вирок суду набере законної сили, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, а тому відповідні державні органи повинні поводитися із нею як невинуватою особою. Це, зокрема, означає, що суди не мають права призначати покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, при наявності попереднього вироку який не набрав законної сили.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за оскаржуваним вироком, ОСОБА_6 вчинив злочин 03.12.2017 р., тобто до постановлення вироку Заводським районним судом м. Миколаєва 06.10.2019 р.
Разом з тим, враховуючи наведені положення, а також те, що на час розгляду кримінального провадження, судом першої інстанції, вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.03.2019 р., не набрав законної сили, апеляційний суд приходить до висновку, про відсутність підстав для визначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.
Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 березня 2019 року відносно ОСОБА_6 без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

_____________________ ____________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3