Провадження № 1-в/127/619/19
УХВАЛА

31 жовтня 2019 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання захисника засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення , -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 23.09.2019 року надійшло клопотання захисника ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_4 .
Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі. На даний час ОСОБА_4 відбув більше 19 років ув`язнення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України № 2», відсутність перспективи звільнення осіб, засуджених до довічного ув`язнення, та можливості перегляду вказаного покарання, визнано порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. З огляду на зазначене рішення ЄСПЛ, подальше ув`язнення ОСОБА_4 без права на умовно-дострокове звільнення порушує статтю 3 Конвенції та ст. 28 Конституції України. Вказані обставини у сукупності з даними про виправлення засудженого є підставою для його умовно-дострокового звільнення.
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в засіданні в режимі відеоконференції та його захисник клопотання підтримали, просили його задовільнити з підстав, викладених у клопотанні.
Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення вказаного клопотання. Вважав, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі, яке не є строковим покаранням. Чинне законодавство України не передбачає можливість умовно-дострокового звільнення чи заміну невідбутої частини покарання для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість такі особи можуть звернутись з клопотанням про помилування.
Заслухавши доводи засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши клопотання, додані до нього докази та особову справу засудженого, судом встановлено наступне.
З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_4 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 13.09.2001 року за п. «в»,«г»,«і» ст.ст. 17, 93, п.«є»,«ж»,«і» ст. 93 КК України до довічного позбавлення волі. Ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 10.01.2002 року вирок залишено без змін.
Згідно із розпорядженням про виконання вироку від 06.02.2002 року ОСОБА_4 з вказаного часу відбуває призначене покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно із довідкою виправної установи, станом на 05.09.2019 року відбута частина покарання засудженим до довічного позбавлення волі становить 19 років 01 місяць та 10 днів.
Чинним законодавством України, а саме ст. 81 КК України визначено підстави та порядок можливого умовно-дострокового звільнення засуджених осіб.
Зі змісту ст. 81 КК України, що розкривається із мовного сполучення може бути, судом встановлено, що питання щодо застосування чи відмову у застосуванні умовно-дострокового звільнення є правом, а не обов`язком суду. У вказаній законодавчій конструкції закріплено дискреційні повноваження суду, тобто сукупність прав і обов`язків, що дають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково зміст рішення або вибрати один з кількох варіантів прийняття рішень.
Аналіз ст. 81 КК України свідчить, що Законом передбачено чотири умови, що мають передувати розгляду питання щодо застосування умовно-дострокового звільнення.
Першою умовою, що знайшла своє відображення у диспозиції ч. 1 ст. 81 КК України, передбачено вичерпний перелік видів покарання при відбуванні яких особа має право на умовно-дострокове звільнення, а саме виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі.
Другою підставою для можливості розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення Законом визначено строк фактично відбутого засудженим покарання, який в залежності від тяжкості злочину, форми вини та даних щодо співвідношення часу вчинення нового злочину до попередніх судимостей, їх відбуття та погашення, сягає від половини строку до 3/4 від загального строку призначеного покарання ( ч. 3 ст. 81 КК України).
Зазначені підстави, передбачені ч. 1 та ч. 3 ст. 81 КК України є імперативними для суду, не надають суду дискреційних повноважень та є обов`язковими складовими для винесення на розгляд суду питання щодо можливості звільнення засудженого умовно-достроково.
Покарання у виді довічного позбавлення волі законодавцем не передбачено у ч. 1 ст. 81 КК України як таке, що надає можливість розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення, що прямо вбачається з диспозиції вказаної норми. Безстрокова суть зазначеного покарання унеможливлює застосування та перевірку судом питання щодо дотримання другої умови (обов`язкової для суду) при вирішенні питання про умовно-дострокове звільнення.
Вказане у сукупності з тим, що дві перші умови не містять в собі посилання на дискрецію суду, а навпаки є імперативними, виключає можливість самостійного віднесення судом виду такого покарання та необхідного строку його відбуття до обов`язкових умов для вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення.
Рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)» ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Так, ЄСПЛ вказано, що відсутність у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення є порушенням ст. 3 Конвенції. Вказане порушення ЄСПЛ визнано системною проблемою, яку слід вирішити шляхом здійснення заходів загального характеру.
Таким чином, ЄСПЛ визначено, що для усунення встановлених порушень та відновлення порушеного права державі Україна слід вжити заходи загального характеру, виконавши позитивні зобов`язання держави у сфері прав людини.
Позитивними зобов`язаннями держави у сфері прав людини є обов`язки держави, які вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини.
Статтею 13 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визначено, що заходи загального характеру вживаються з метою забезпечення додержання державою положень Конвенції, порушення яких встановлене Рішенням, забезпечення усунення недоліків системного характеру, які лежать в основі виявленого Судом порушення, а також усунення підстави для надходження до Суду заяв проти України, спричинених проблемою, що вже була предметом розгляду в Суді.
Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування;
Статтями 14,15 вказаного Закону визначено, що саме Орган представництва, Кабінет Міністрів України включає пропозиції щодо вирішення зазначеної в Рішенні системної проблеми та усунення її першопричини, зокрема, вносить пропозиції щодо внесення змін до чинного законодавства; вносить у порядку законодавчої ініціативи до Верховної Ради України законопроекти щодо прийняття нових, скасування чинних законів або внесення до них змін.
Сукупність вказаного свідчить, що Рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» може бути виконано лише шляхом вжиття заходів загального характеру, фактично внесення змін до діючого законодавства, що регулює процедуру умовно-дострокового звільнення або прийняття спеціального Закону щодо регулювання перспектив звільнення чи можливості перегляду покарання особам, засудженим до довічного позбавлення волі.
Прийняття судового рішення у конкретній індивідуальній справі не є належним способом виконання Рішення ЄСПЛ.
При цьому суд акцентує увагу на тому, що ЄСПЛ і рішенні «Пєтухов проти України (№2)» оперує такими поняттями як відбуття певного строку довічного ув`язнення. ЄСПЛ встановлено, що перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення мають наступати лише після відбуття частини покарання, вказаний строк або строки мають передбачатись національним законодавством.
Таким чином, поняття фактично відбутого строку достатнього для розгляду питання щодо умовно-дострокового звільнення є істотним і може визначатись лише на законодавчому рівні шляхом прийняття відповідного Закону.
Самостійне рішення суду щодо достатності терміну відбутого строку, при відсутності у чинному КК України чіткого визначення вказаного строку, є не реалізацією дискреційних повноважень суду, а свавільним рішенням.
Так, як вже зазначалось, дискреція суду при умовно-достроковому звільненні не розповсюджується на ч. 3 ст. 81 КК України, що визначає обов`язковий строк фактично відбутого покарання після спливу якого суд має право приймати рішення щодо застосування звільнення чи ні.
Саме в зв`язку з відсутністю визначеного Законом строку, як необхідної умови для розгляду питання про можливість умовно-дострокове звільнення, суд приймає рішення про відмову в задоволенні клопотання.
Одночасно з наведеним суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, щоб була розглянута можливість його звільнення.
З цією метою суд роз`яснює, що при умові внесення змін до чинного законодавства з вказаного питання (як вже зазначалось щодо строку відбутого покарання), за загальним правилом умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення ( ч. 2 ст. 81 КК України).
Оцінка наявності двох вказаних підстав, а саме сумлінної поведінки та ставлення до праці, які доводять виправлення засудженого належить до повноважень суду при розгляді конкретної справи. Дискреційні повноваження суду реалізуються саме через оцінку доказів, що підтверджують або спростовують вказані обставини. Наявність чи відсутність саме зазначених підстав і є передумовою прийняття судом рішення про звільнення засудженого умовно-достроково.
З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що він не працевлаштований, останнє заохочення мав майже 10 років тому.
Вказані обставини будуть підлягати оцінці при розгляді судом питання щодо умовно-дострокового звільнення після виконання державою Україна Рішення ЄСПЛ належним способом шляхом внесення змін до законодавства та будуть мати істотне значення щодо доведення наявності сумлінної поведінки і ставлення до праці як ознак виправлення засудженого та передумови можливості його умовно-дострокового звільнення.
Керуючись статтями 371, 537, 539 КПК, суд -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання захисника засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: