Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/196/19 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.05.2019 м. Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000036 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Даугавпілс Латвійська РСР, житель АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправданий за недоведеністю його вчинення.
Процесуальні витрати в сумі 703 грн 68 коп за проведення судово-дактилоскопічної експертизи віднесено на рахунок держави.
Вирішено долю речових доказів по справі.

За участі учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,
захисника - адвоката ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується за ч. 1 ст. 115 КК України, у вчиненні вбивста, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, за таких обставин.
05 січня 2017 року, у період часу з 12 години 00 хвилин до 15 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходився за адресою: АДРЕСА_2 . У цей час у вказаному будинку знаходилася ОСОБА_10 .
Між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на ґрунті раптових виниклих неприязних стосунків виник конфлікт. Під час даного конфлікту ОСОБА_7 , знаходячись в спальні квартири АДРЕСА_3 , маючи умисел, спрямований на умисне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх подальших дій, наніс потерпілій ОСОБА_10 не менше чотирьох цілеспрямованих ударів ножем в брюшну область.
В результаті зазначених протиправних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження, які відносяться до легкого ступеню тяжкості зі скороминучим розладом здоров`я на термін до 6 діб та тяжкого ступеню, як небезпечні для життя в момент спричинення.
Комплекс виявлених у гр. ОСОБА_10 , 1948 р. н., тілесних ушкоджень утворився в наслідок мінімум 53 травматичних впливів.
Смерть гр. ОСОБА_10 , 1948 р.н., настала в результаті гострої крововтрати яка виникла після проникаючих колото-різаних ушкоджень передньої черевної стінки з ушкодженням кровоносних судин лівої нирки, що підтверджується даними судово-медичного дослідження трупу та підтверджується висновком судово-медичної експертизи.
Після спричинення зазначених тілесних ушкоджень ОСОБА_10 померла від гострої крововтрати, яка виникла після проникаючих колото-різаних ушкоджень передньої черевної стінки з ушкодженням кровоносних судин лівої нирки.
Приймаючи рішення щодо необхідності виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 через недоведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, суд першої інстанції у вироку вказав, що стороною обвинувачення не надано суду жодних доказів, які б беззаперечно свідчили про перебування ОСОБА_7 у квартирі ОСОБА_10 після 12 год. 20 хв. 05 січня 2017 року, тобто в період часу протягом, якого ОСОБА_10 були нанесені тілесні ушкодження, що спричинили її смерть та поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого у вчинені інкримінованого йому злочину.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду стосовно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким його визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років.

Свої апеляційні вимоги прокурор мотивує тим, що, на його думку, матеріалами кримінального провадження доведено, що 05 січня 2017 року, у період часу з 12 години 00 хвилин до 15 години 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходився за адресою: АДРЕСА_2 . У цей час у вказаному будинку знаходилася ОСОБА_10 .

Між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 на грунті раптових виниклих неприязних стосунків виник конфлікт. Під час даного конфлікту ОСОБА_7 , знаходячись в спальні квартири, маючи умисел, спрямований на умисне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх подальших дій, наніс потерпілій ОСОБА_10 не менше чотирьох цілеспрямованих ударів ножем в брюшну область.

Судом враховано, що відповідно до висновку експерта № 225 від 31.03.2017, відповідно до якого на светрі та на лівому черевикові, вилучених у ОСОБА_7 знайдено сліди крові людини, яка може належати потергілій ОСОБА_10 та не може належати ОСОБА_7 . При цьому, зазначено, що експертом висловлено лише припущення, що виявлені сліди крові можуть належати ОСОБА_10 .

Однак, стороною обвинувачення не ставилося питання про призначення судової біологічної експертизи у зв`язку з тим, що ні обвинуваченим ОСОБА_7 ні захисником не оспорювався той факт, що кров на його одязі належить саме потерпілій. Більше того, захисник у судових дебатах зазначив, що розуміє, що це вагомий доказ, і що сторона захисту визнає, що кров на одязі саме потерпілої.

У зв`язку з цим, на переконання апелянта, судом не вірно зазначено саме про припущення, того факту, що сліди крові можуть належати ОСОБА_10 .

Крім цього, пояснення ОСОБА_7 щодо появи цих слідів крові спростовуються показаннями свідка ОСОБА_12 та самого обвинуваченого, які зазначили, що «обличчя було зчесане з однієї сторони, рани присохлі». Однак, у висновку експерта № 225 зазначено, що кров знайдено, як на лівому рукаві, так і на правому, а також на лівому ботинку. Вказане свідчить про те, що присохлі рани не могли лишити такі сліди.

Також, не зрозумілим залишаються висновки суду щодо надання оцінки висновку експерту № 11 від 27.02.2017, а також поясненням самого експерта щодо часу нанесення тілесних ушкоджень. Стороною обвинувачення, зокрема і під час допиту експерта, і під час дослідження висновку експерта, а також в судових дебатах наголошувалося, що п. 20 викладений як: «тілесні ушкодження були спричинені приблизно за 1-2 години до моменту смерті», тобто не в проміжку, не в межах, як це зазначено по аналогії в п. 6 висновку. Однак, судом у вироці упущено, як під час пояснень експерта, так і під час оцінки висновку експерта, формулювання «приблизно».

Таким чином, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, суд дійшов до помилкової думки, що тілесні ушкодження були нанесені ОСОБА_10 05.01.2017 після 13 год 57 хв, а ОСОБА_7 в цей час перебував вдома, що підтверджується показаннями матері.

Крім цього, показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про те, що ОСОБА_7 не перебував у збудженому та занепокоєному стані спростовуються висновком експерта № 289 від 23.01.2017 згідно з яким у останнього в крові виявлено етиловий спирт в кількості 1,65 г/дм.куб., з урахуванням того, що забір крові здійснювався після затримання, тобто після 22.00 години 05 січня 2017 року.

Також, стороною обвинувачення наголошувалося, що ОСОБА_14 є рідною матір`ю обвинуваченого, а ОСОБА_15 її знайомою і до їх показань слід відноситися критично.

Вказує і на те, що у вироку суду не правильно відображено показання свідка ОСОБА_15 - лікаря швидкої допомоги, яка під час допиту зазначала, що вона не впевнена, що смерть наступила саме так, як зазначено в довідці, оскільки «тіло після смерті може видавати стони, очі лишаються відкритими».

Також, не зрозумілими залишаються висновки суду щодо оцінки показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 щодо перебування ОСОБА_7 за межами квартири ОСОБА_10 після 12 години 20 хвилин, так як останні лише повідомили, що бачили обвинуваченого в цей час у дворі будинку.

Також, у порушення ст. 374 КПК України суд не зазначив у вироку адвоката ОСОБА_18 , який брав участь у судовому засіданні, прокурора ОСОБА_19 , відомості про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 на обліку внаслідок вживання алкоголю, а також висновок судової-наркологічної експертизи від 17.03.2017, згідно з яким ОСОБА_7 страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності.

Підсумовуючи викладене, на переконання апелянта, судове рішення стосовно ОСОБА_7 не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд (з незрозумілих причин) не прийняв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; висновок суду не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду та у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, провівши судове слідство в об`ємі допиту обвинуваченого ОСОБА_7 , судово-медичного експерта ОСОБА_20 , дослідження висновку експерта № 11 від 27.02.2017, перевіривши матеріали кримінального провадження та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Положенням ст. 94 КПК України передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.
При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК, що передбачають:
«2. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом…
Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.
Так, будучи допитаним під час апеляційного розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_7 повністю заперечив свою причетність до вчинення інкримінованого йому злочину та надав показання, які є аналогічними тим, які він надавав суду першої інстанції. Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що 05 січня 2017 року о 08 годині батьки пішли у своїх справах, заплатити за комунальні послуги. У проміжку часу з 08 год 20 хв до 09 години він пішов провідати ОСОБА_10 . Зайшовши до під`їзду та підійшовши до дверей потерпілої він постукав у двері, ОСОБА_10 відчинила і вони разом пройшли до її кімнати. В коридорі було темно, а в кімнаті він побачив на обличчі останньої засохлу кров. Інших слідів крові чи боротьби в кімнаті не бачив, все було як завжди. На його запитання, що трапилось, вона відповіла, що впала. На пропозицію викликати швидку або дільничного лікаря ОСОБА_10 відмовилась. Тоді він попросив у неї вату і перекис водню та почав витирати їй обличчя. Коли витирав обличчя, перекису водню не шкодував, у зв`язку із чим кров, після витирання, могла потрапити йому на одяг та взуття. Коли він витер один бік обличчя однією рукою та почав витирати інший бік другою рукою, потерпіла відбила його руку та сказала, що сама потім витре кров. З нею було все добре, жодних скарг вона не висловлювала. ОСОБА_10 дала йому 40 грн. та попросила купити пляшку горілки. Він пішов до магазину, скупився та відразу повернувся до квартири потерпілої. Там він випив декілька рюмок горілки, налив чарку горілки ОСОБА_10 , однак вона з ним не пила, сказала, що пізніше. Вони нічого не різали, іншої їжі окрім того, що він купив не було. Ножа на столі також не було. Тоді він пішов до іншої кімнати відпочити, одягнений ліг і задрімав, спав десь півтори години. Сусідку ОСОБА_21 того дня не бачив. Близько 12 години йому було час йти додому, про що він повідомив ОСОБА_10 , та дала йому 22 грн. і ключі від вхідних дверей і попросила прийти до неї увечері. Він попросив зачинити за ним двері, бо якщо він закриє ключем, то вона не зможе нікому відчинити дверей. Частіш за все двері в неї були відчинені, всі знайомі про це знали. Він наполягав, щоб вона зачиняла двері на ключ, бо вона скаржилась, що в грудні до неї приходило двоє невідомих чоловіків і вимагали 2000 грн на лікування онука Діми, проте їм вона не відчинила. Дійшовши до свого під`їзду зрозумів, що в нього не має ключів і телефону, там він зустрів сусідку, яка зателефонувала його матері і передала, що він чекає біля під`їзду. За 5-10 хв його мати повернулася з магазину і вони разом пішли додому. Вдома він пообідав і ліг спати. З квартири більше не відлучався. Ще не було 17 години, оскільки у цей час повертається додому батько, прийшли працівники поліції і забрали його. На запитання матері, що сталося, вони повідомили, що побили бабусю. Його відвези до приміщення поліції, там в кабінеті на 3-му поверсі, декілька чоловік у цивільній формі почали питати, навіщо він убив бабку, при цьому його катували. В матеріалах кримінального провадження є свідчення сусідки померлої ОСОБА_21 , яка приходила того дня до ОСОБА_10 і пропонувала їй викликати швидку і бачила, як він спав у сусідній кімнаті. До 05 січня 2017 року він був у ОСОБА_10 03 січня 2017 року, з нею було все гаразд. Він запитав її щодо онука, а та повідомила, що його викликали на службу. Прийти до неї 05 січня 2017 року було його ініціативою, заздалегідь вони не домовлялись.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Частиною першою статті 92 КПК України визначено, що обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.
Як убачається із обвинувального акту, стороною обвинувачення ОСОБА_7 ставиться у провину те, що він 05 січня 2017 року, у період часу з 12 години 00 хвилин до 15 години 00 хвилин знаходився за адресою: АДРЕСА_2 . У цей час у вказаному будинку знаходилася ОСОБА_10 . Між обвинуваченим та потерпілою на ґрунті раптових виниклих неприязних стосунків виник конфлікт, під час якого ОСОБА_7 , маючи умисел, спрямований на умисне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх подальших дій, наніс потерпілій ОСОБА_10 не менше чотирьох цілеспрямованих ударів ножем в брюшну область. В результаті спричинених тілесних ушкоджень настала смерть потерпілої.
Із наведеного необхідно зробити висновок, що сторона обвинувачення уважає доведеним спричинення обвинуваченим тілесних ушкоджень потерпілій у період часу з 12 год до 15 год.
Із такими твердженнями сторони обвинувачення (щодо присутності у помешканні потерпілої обвинуваченого ОСОБА_7 у той час коли їй були нанесені тілесні ушкодження, внаслідок чого настала її смерть), не погодився суд першої інстанції, вваживши, що органом досудового розслідування не надано жодного доказу, який би вказував на те, що ОСОБА_7 у зазначений в обвинувальному акті час перебував у квартирі потерпілої. Водночас, зібрані у кримінальному провадженні докази, як на досудовому розслідуванні так і в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції повністю підтверджують висновки місцевого суду та у свою чергу спростовують версію обвинувачення.
Так, відповідно до копії картки виїзду швидкої медичної допомоги №441 від 05 січня 2017 року о 15 год 57 хв констатовано біологічну смерть ОСОБА_10 у присутності працівників поліції (т. 4 а.к.п. 96). Зазначене також підтвердила під час допиту в судовому засіданні місцевого суду і свідок ОСОБА_15 , яка є лікарем станції швидкої допомоги і 05 січня 2017 року чергувала і виїжджала на виїзд по вул. 6-го Грудня в м. Олександрії Кіровоградської області.
Згідно з висновком експерта №11 від 27 лютого 2017 року, експертиза розпочата 05.01.2017 з 19:00 22:00 год. Закінчена 27.02.2017. Від моменту смерті до дослідження трупа в секційній моргу пройшов термін в межах 2 4 годин. Тобто експерт зазначив, що смерть настала у період з 15 год 00 хв до 17 год 00 хв. Виявлені тілесні ушкодження мають ознаки прижиттєвого спричинення тілесні ушкодження спричинені приблизно за 1-2 години до смерті. Тобто, тілесні ушкодження нанесені не раніше 13 год 00 хв (т. 3 а.к.п. 60 66). Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_22 , який виконував експертизу № 11 від 27 лютого 2017 року, підтвердив свої висновки щодо часу нанесення тілесних ушкоджень та часу смерті.
Також, за клопотанням сторони обвинувачення в судовому засіданні суду апеляційної інстанції допитано експерта ОСОБА_20 , який пояснив, що він працює експертом гістологом у Кіровоградському ОБСМЕ та проводив експертизу трупу ОСОБА_10 та складав висновок експерта № 147-148 від 02.02.2017. Тілесні ушкодження (рани) потерпілій спричинені за 1-2 год до моменту настання смерті. Давність спричинення тілесних ушкоджень в даному випадку може коливатись від 40 хвилин до 3 годин. Точного часу спричинення тілесних ушкоджень визначити не є можливим, оскільки наукова література не дозволяє робити цього, оскільки на встановлення точного часу можуть впливати багато різних чинників (вік, хвороби, стан алкогольного сп`яніння, температура навколишнього середовища, тощо), у зв`язку із чим такий час визначається завжди приблизно. На експертизу надійшли внутрішні органи потерпілої та м`які тканини з наявними ранами і лише після проведення дослідження було складено висновок експерта.
У той же час, оскільки бригадою швидкої медичної допомоги чітко зафіксовано, що біологічна смерть ОСОБА_10 настала ІНФОРМАЦІЯ_2 о 15:57 год., та з урахуванням зазначеного вище висновку експерта, та пояснень судового експерта ОСОБА_20 , що тілесні ушкодження нанесені за 1-2 години (мінімум за 40 хвилин, а максимум за 3 години) до смерті, тому з урахуванням наведеного можливо зробити висновок, що тілесні ушкодження були нанесенні не раніше 12 год 57 хв.
Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні суду першої інстанції пояснила, що зранку, після 09 год 00 хв 05 січня 2017 року бачила ОСОБА_7 безпосередньо у квартирі ОСОБА_10 , він спав одягнутий у кімнаті. Також свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 того ж дня зранку бачили як ОСОБА_7 йшов до ОСОБА_10 . При цьому, свідок ОСОБА_24 повідомила, що того ж дня близько 12 год 00 хв бачила ОСОБА_7 , біля ліфту, він виходив з будинку, в якому проживала ОСОБА_10 . Вказані факти, на які вказали свідки, не заперечує і сам обвинувачений.
Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_17 в судовому засіданні місцевого суду також підтвердили той факт, що 05 січня 2017 року близько 12 год 00 хв 12 год 30 хв бачили обвинуваченого біля під`їзду та в під`їзді № 3 за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому обидва свідки зазначили, що обвинувачений просив зателефонувати його матері, оскільки він забув ключі та не може потрапити додому. Свідок ОСОБА_15 виконала його прохання та зателефонувала ОСОБА_14 матері обвинуваченого.
Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_14 зазначила, що о 12 год 20 хв їй зателефонувала сусідка ОСОБА_15 і повідомила, що її син ОСОБА_27 повернувся додому проте в нього відсутні ключі і телефон, та що він на неї чекає. Вона сказала, що вже повертається додому. За п`ять хвилин вона повернулась, син чекав на неї біля під`їзду. Крім того, в той час його також бачила сусідка ОСОБА_17 . Вона разом із сином повернулись додому де він залишався до моменту, поки його не забрали поліцейські.
Зазначені показання свідків підтверджуються копією квитанції № 132 від 05 січня 2017 року, відповідно до якої ОСОБА_14 05 січня 2017 року об 11 год 57 хв здійснила оплату за послуги кабельного телебачення (т. 2 а.к.п. 9); копією нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_14 від 04 вересня 2018 року, якою ОСОБА_14 надала згоду на надання деталізованої інформації про дзвінки за номером НОМЕР_1 , власником якого вона є (т. 2 а.к.п. 95); копією нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_15 від 04 вересня 2018 року, якою ОСОБА_15 надала згоду на надання деталізованої інформації про дзвінки за номером НОМЕР_2 , власником якого вона є (т. 2 а.к.п. 96) та відповіддю ПрАТ «ВФ Україна» від 12 вересня 2018 року на запит захисника - адвоката ОСОБА_9 , відповідно до якого абонентський номер НОМЕР_1 обслуговується на контрактній основі і зареєстровано на громадянку ОСОБА_28 . 05 січня 2017 року о 12 год 20 хв на зазначений номер зафіксовано вхідний дзвінок з номеру НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_15 , тривалістю 15 секунд (т. 2 а.к.п. 99-100).
Також, зазначені свідки вказували на те, що обвинувачений не перебував у збудженому та занепокоєному стані, крім того його одяг був у належному стані, будь-яких слідів на обвинуваченому та його одязі, що могли свідчити про вчинення ОСОБА_7 злочину ними помічено не було.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_15 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 щодо перебування обвинуваченого за межами квартири ОСОБА_10 , починаючи з 12 год 20 хв 05 січня 2017 року, не викликають сумнівів в їх достовірності, оскільки вони послідовні, не протирічать один одному, а навпаки узгоджуються між собою та з показаннями обвинуваченого, а також підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні суду першої інстанції доказів.
Колегія суддів не приймає до уваги апеляційні ствердження прокурора щодо невідповідності висновків суду першої інстанції з приводу часу спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, оскільки вони в повному обсязі спростовуються висновком експерта № 11 від 27.02.2017 та допитаними в судовому засіданні суду першої інстанції експерта ОСОБА_22 , який проводив судово-медичну експертизу № 11 від 27 лютого 2017 року, та підтвердив свої висновки щодо часу нанесення тілесних ушкоджень і часу смерті, а також показаннями, наданими апеляційному суду, експерта ОСОБА_20 , який проводив судово-медичну гістологічну експертизу № 147-148 від 02.02.2017, та її висновки покладені в основу висновку експерта № 11. Із наведених доказів необхідно прийти до висновку, що тілесні ушкодження потерпілій спричинені максимум о 12 год 57 хв, тобто за 3 години до настання її смерті, яка відповідно до копії картки виїзду швидкої медичної допомоги № 441 від 05 січня 2017 року настала о 15 год 57 хв. Будь яких доказів на спростування встановленого вище факту, сторона обвинувачення не надала. Наведене свідчить про те, що версія сторони обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях та суперечить нормам Конституції України, зокрема ст. 62, яка визначає, що обвинувачення не може ґрунтуватися (…) на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Окрім цього, необхідно звернути увагу і на той факт, що органом досудового розслідування не доведено такі обов`язкові ознаки, які підлягають доказуванню (п. 2 ч. 1 ст. 91 КК України), як мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Так, з обвинувального акту вбачається, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на ґрунті раптових виниклих неприязних стосунків виник конфлікт. Під час даного конфлікту обвинувачений, маючи умисел спрямований на умисне позбавлення життя, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх подальших дій, наніс потерпілій ОСОБА_10 не менше чотирьох цілеспрямованих ударів ножем в брюшну область.
Водночас, жодних доказів того, що у ОСОБА_7 раніше виникали конфлікти з потерпілою, що він її ображав чи спричиняв тілесні ушкодження, стороною обвинувачення не надано.
При цьому, сам обвинувачений вказував, що ніколи конфліктів з потерпілою він не мав, а навпаки допомагав їй та 05.01.2017 жодних суперечностей між ними не виникало. Окрім цього, жоден зі свідків, які допитувались судом першої інстанції, не підтвердили того, що у ОСОБА_7 з потерпілою виникали будь-які суперечки, конфлікти, тощо.
Таким чином, можливо прийти до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом наявність в ОСОБА_7 будь-якого мотиву та мети на умисне вбивство потерпілої.
Також, надуманими є доводи прокурора з приводу того, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується наявністю на його одязі та взутті слідів крові потерпілої. Так, ОСОБА_7 як в суді першої інстанції так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції вказував, що коли прийшов до потерпілої то побачив на її обличчі засохлу кров. Інших слідів крові чи боротьби в кімнаті не було, все було як завжди. На його запитання, що трапилось, вона відповіла, що впала. На пропозицію викликати швидку або дільничного лікаря ОСОБА_10 відмовилась. Тоді він попросив у неї вату і перекис водню та почав витирати їй обличчя. Коли витирав обличчя, перекису водню не шкодував, у зв`язку із чим кров, після витирання, могла потрапити йому на одяг та взуття. Коли він витер один бік обличчя однією рукою та почав витирати інший бік другою рукою, потерпіла відбила його руку та сказала, що сама потім витре кров. Саме цим обвинувачений пояснював можливість потрапляння крові потерпілої на її одяг та взуття.
Вказана позиція обвинуваченого підтверджується показаннями ОСОБА_23 , яка будучи допитаною судом першої інстанції в якості свідка надала показання, з яких, зокрема, убачається, що після 09 год. 05 січня 2017 року пішла до ОСОБА_10 , понесла їй борщу. Побачила, що лице у ОСОБА_10 зчесане з однієї сторони, рани присохлі. На запитання, що сталося, потерпіла сказала, що розповість пізніше. На пропозицію викликати швидку чи дільничного лікаря вона відмовилась. Жодних слідів крові чи боротьби в кімнаті не було. Двері були зачинені на ключ. Таке лице в неї вже було, так як вона пересувалася на милицях, то перечіпалась і падала не вперше.

Таким чином, доводи прокурора щодо неможливості потрапляння крові потерпілої на одяг та взуття обвинуваченого, знову ж таки ґрунтуються виключно на припущеннях та жодних доказів, які б спростовували таку позицію ОСОБА_7 стороною обвинувачення не надано.

Окрім цього, колегія суддів уважає безпідставними ствердження, наведені в апеляційній скарзі прокурора, щодо необхідності критично віднестись до показань свідка ОСОБА_14 , оскільки вона є матір`ю обвинуваченого та свідка ОСОБА_15 , яка є її знайомою, оскільки показання вказаних свідків є послідовними, логічними та такими, які узгоджуються із іншими доказами у кримінальному провадженні.

Так, свідок ОСОБА_15 пояснила в судовому засіданні місцевого суду, що 05.01.2017 після 12 години поверталася додому. Під під`їздом зустріла ОСОБА_7 , який був «випивший», і сказав що забув ключі і телефон дома та попросив зателефонувати його матері. Вона зателефонувала його матері, після чого повідомила ОСОБА_7 , що його матір за декілька хвилин повернеться.
Свідок ОСОБА_14 суду першої інстанції пояснила, що об 11 год 53 хв вона в банку сплатила за комунальні послуги, а о 12 год 20 хв їй зателефонувала сусідка ОСОБА_15 і повідомила, що її син ОСОБА_27 повернувся додому проте в нього відсутні ключі і телефон, що він на неї чекає. Вона сказала, що вже повертається додому. За п`ять хвилин вона повернулась, син чекав на неї біля під`їзду. Крім того в той час його також бачила сусідка ОСОБА_17 . Вона разом з сином повернулись додому. Він був трохи випивший, але адекватний, чистий, спокійний і врівноважений, жодних тілесних ушкоджень на ньому не було. Він помив руки, поїв і ліг спати. Вона на кухні готувала, а він спав.

Вказані показання свідків узгоджуються з показаннями свідка ОСОБА_17 , наданих нею в судовому засіданні суду першої інстанції, яка підтвердила те, що 05.01.2017 близько 12 год 30 хв та разом вони піднялися на 3-й поверх. Там стояв ОСОБА_7 та попросив ОСОБА_15 зателефонувати матері та повідомити, що він чекає її, в нього не має ключів від квартири. Він був охайно одягнений, запаху алкоголю від нього не чула. Вона не чекала, піднялася на 4-й поверх та зайшла до своєї квартири. Вдома звернула увагу на годинник, оскільки по обіді їй телефонує онучка.
Також, колегія суддів зазначає, що показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_17 , щодо часу, коли вони бачили ОСОБА_7 , є правдивими, оскільки відповідно до копії квитанції № 132 від 05 січня 2017 року ОСОБА_14 05 січня 2017 року об 11 год 57 хв здійснила оплату за послуги кабельного телебачення; згідно з відповіддю ПрАТ «ВФ Україна» від 12 вересня 2018 року абонентський номер НОМЕР_1 обслуговується на контрактній основі і зареєстровано на громадянку ОСОБА_28 . 05 січня 2017 року о 12 год 20 хв на зазначений номер зафіксовано вхідний дзвінок з номеру НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_15 , тривалістю 15 секунд.
Таким чином, жодних підстав, які б давали можливість ставити під сумнів правдивість вказаних показань свідків та критично до них віднестись, колегія суддів не вбачає.
Доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що оскільки ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому показання свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 про те, що обвинувачений не перебував у збудженому та занепокоєному стані, є неправдивими, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з урахуванням встановлених судом першої інстанції обставин, а саме відсутність обвинуваченого у квартирі потерпілої під час спричинення їй тілесних ушкоджень, не можуть доводити його винуватість у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_10 та й взагалі не мають будь-якого значення для правильного вирішення справи.
Також, у своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає, що у вироку суду не правильно відображено показання свідка ОСОБА_15 - лікаря швидкої допомоги, яка під час допиту зазначала, що вона не впевнена, що смерть наступила саме так, як зазначено в довідці, оскільки «тіло після смерті може видавати стони, очі лишаються відкритими». Вказані доводи колегія суддів не приймає до уваги, оскільки висновком експерта № 11 від 27.02.2017 встановлено час смерті потерпілої, який узгоджується із тим, який констатовано бригадою швидкої медичної допомоги.
Інші процесуальні порушення, на які звертає увагу у своїй апеляційній скарзі прокурор, а саме: не зазначення судом у вироку адвоката ОСОБА_18 , який брав участь у судовому засіданні, прокурора ОСОБА_19 , відомості про перебування обвинуваченого ОСОБА_7 на обліку внаслідок вживання алкоголю, а також висновок судової-наркологічної експертизи від 17.03.2017, згідно з яким ОСОБА_7 страждає на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності є несуттєвими і такими, що жодним чином не вплинули на правильність прийнятого судом рішення.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому злочину та необхідності його виправдання, вважає його належним чином умотивованим, а вирок суду таким, що відповідає критеріям, які визначені у статті 370 КПК України, а саме законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.
На підставі наведеного вище, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, а тому вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року стосовно ОСОБА_7 залишає без змін.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, а вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 грудня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано невинуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України та виправдано за недоведеністю його вчинення залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4