Провадження № 11-кп/4808/413/19
Категорія ч.3 ст. 187 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст. 187 КК України,-

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт. Задоволено клопотання прокурора. Продовжено термін тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 17 листопада 2019 року.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою змінити на інший, більш м`який домашній арешт.

Зокрема, захисник вважає ухвалу суду незаконною з підстав невідповідності висновків суду, викладених в ухвалі, фактичним обставинам кримінального провадження, порушення вимог кримінального процесуального закону, ст.ст.3,5,6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В обґрунтування апеляційних доводів, захисник посилається на те, що при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд грубо порушив вимоги ст. 194 КПК України, оскільки не встановив наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ним кримінального правопорушення, а також наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України і на які вказує прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вважає, що належних та допустимих доказів причетності ОСОБА_8 до вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК України у сторони обвинувачення взагалі немає. Згідно протоколів допиту потерпілих, останні описують зовнішні ознаки злочинця, які переконливо доводять, що це зовнішність зовсім іншої людини, а не його підзахисного. При цьому, сторона захисту вважає недопустимими доказами протоколи впізнання особи за фотознімками із потерпілими, оскільки їх отримано з грубим порушенням норм КПК України в редакції 1960 року.

Крім того, захисник звертає увагу на відсутність ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків, місцезнаходження яких невідоме навіть стороні обвинувачення, як про це вказував прокурор, пояснюючи суду неможливість забезпечити явку свідків в судові засідання і врешті решт відмовився від їх допиту.

Голослівними вважає твердження суду про те, що підзахисний порушив підписку про невиїзд та виїхав за межі держави в Російську Федерацію, оскільки жодного належного доказу того, що у ОСОБА_8 було відібрано підписку про невиїзд взагалі немає, адже про підозру йому було повідомлено лише 21.05.2018 року, у той момент, коли його фактично було депортовано із РФ та затримано. Крім того, у постанові слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС ОСОБА_10 від 11 березня 2009 року у графі «Постанова мені оголошена» відсутній підпис ОСОБА_8 .

Також сторона захисту звертає увагу на те, що ОСОБА_8 майже весь термін ув`язнення перебуває на лікуванні в медсанчастині Івано-Франківської установи виконання покарань №12, проте у штаті цієї установи відсутні фахівці із лікування захворювань, наявних у нього, а тому утримання обвинуваченого в умовах ізоляції без можливості отримати необхідну фахову медичну допомогу є доказом незаконного ув`язнення та свідчить про те, що його піддано нелюдському та такому, що принижує гідність, поводженню.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 підтримали вимоги апеляційної скарги;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Рішенням Конституційного Суду України №4 р/2019 від 13.06.2019 р. визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення ч. 2 ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Вищевказаним рішенням Конституційний суд України зобов`язав Верховну Раду України привести нормативне регулювання у відповідність до прийнятого рішення.

Визнання Конституційним Судом України положення ч. 2 ст. 392 КПК України неконституційним, свідчить про те, що ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному розгляду.

Незважаючи на те, що діючим національним кримінальним процесуальним законом не встановлено порядок оскарження ухвал суду про продовження строку тримання під вартою, які постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що з метою забезпечення ефективної реалізації права на судовий захист та задля досягнення цілей правосуддя, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 має право на оскарження ухвали Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2019 року, і його апеляційна скарга підлягає розгляду.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Зокрема, на стадії судового розгляду кримінального провадження, такий стандарт доказування як «обґрунтована підозра» втрачає свою актуальність і при оцінці доказів повинен бути застосований критерій доведеності «поза розумним сумнівом», який випливає із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Однак, цей критерій може бути застосований тільки під час ухвалення остаточного судового рішення, яким буде розглянуто по суті та вирішено питання про визнання особи винною у вчинені злочину та призначення їй покарання.

Намагання надати оцінку доказам, які були досліджені в результаті судового розгляду кримінального провадження до ухвалення остаточного судового рішення, може бути визнано сторонами як ознака упередженості суду та визнана правовою підставою для відводу складу суду.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Як вбачається зі ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою суд першої інстанції повинен з`ясувати доцільність продовження застосування запобіжного заходу, що у свою чергу повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 - 178 КПК України, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження.

Положеннями ч.3 ст.331 КПК України встановлено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Як вбачається з матеріалів контрольного провадження в провадженні Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області перебуває кримінальне провадження №0000693 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України, а саме, у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, поєднаному з проникненням у житло. Згідно ч.5 ст.12 КК України вказане кримінальне правопорушення класифікується як особливо тяжкий злочин.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2018 року щодо ОСОБА_8 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого неодноразово продовжувався ухвалами цього ж суду. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2019 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на домашній арешт та задоволено клопотання прокурора, продовжено термін тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до 17 листопада 2019 року.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину із погрозою застосування насильства, а також продовжують існувати ризики, які передбачені ст.177 КПК України, зокрема щодо можливості переховування обвинуваченого від суду, незаконно впливати на свідків, котрі ще не допитані в цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд також послався на те, що на досудовому слідстві по даному кримінальному провадженні обвинуваченому було обрано запобіжний захід підписку про невиїзд, яку він порушив, виїхавши в Російську Федерацію та з 30.07.2013 року перебував в міждержавному розшуку по даному кримінальному провадженні. На переконання суду першої інстанції, виключно застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою здатен забезпечити запобігання ризику переховування обвинуваченого від суду.

Переглядаючи ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що однією з підстав для продовження запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

При цьому слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, яка згідно ч.2 ст.8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Натомість суд першої інстанції не в повній мірі дотримався наведених вимог.

Посилаючись на раніше встановлені ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання ОСОБА_8 під вартою.

Зокрема, колегія суддів вважає такими, що не відповідає дійсності висновок суду щодо наявності ризику переховування обвинуваченого від суду, оскільки ОСОБА_8 порушив запобіжний захід підписку про невиїзд, виїхавши в Російську Федерацію.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що про існування кримінального провадження та обрання стосовно нього запобіжного заходу він не знав, оскільки ще в листопаді 2008 року, до вчинення іншою невідомою особою злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, він виїхав до Російської Федерації, де згодом відбував покарання за вироком Коломенського міського суду Московської області від 01.10.2009 року. Після відбування покарання був депортований до України, де і дізнався про наявність щодо нього даного кримінального провадження. Вказані пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджуються матеріалами контрольного провадження.

Зокрема, зі змісту копії постанови про обрання міри запобіжного заходу від 11.03.2009 року вбачається, що стосовно ОСОБА_8 дійсно було обрано запобіжний заход у виді підписки про невиїзд, однак вищевказана постанова не була оголошена обвинуваченому, оскільки на момент обрання вищевказаного запобіжного заходу він знаходився за межами країни.

Так, згідно копії вироку Коломенського міського суду Московської області від 01.10.2009 року ОСОБА_8 засуджений до 9 років позбавлення волі з відбуванням у виправній колонії строго режиму, зарахувавши йому в строк відбування покарання попереднє тримання під вартою з 28.04.2009 року (а.п.70-74). Рішенням від 06.04.2018 року ОСОБА_8 депортовано з Російської Федерації після звільнення із ФКУ виправної колонії №1 (а.п. 76-77).

Висновок суду щодо перешкод з боку обвинуваченого кримінальному провадженню не вмотивований, суд не зазначив у чому саме може полягати таке перешкоджання.

Матеріали провадження не містять даних, що з моменту початку досудового розслідування ОСОБА_8 незаконно впливав на потерпілих, свідків.

Власні висновки, суд першої інстанції з дотриманням принципів змагальності та диспозитивності повинен сприймати з урахуванням наданих прокурором доказів на підтвердження заявленого клопотання.

Обов`язок довести обставини, на які посилається прокурор з поданням відповідних доказів, згідно вимог ч.5 ст.132, ч.3 ст.184, ч.3 ст.199 КПК України покладено на ініціатора клопотання, які прокурором не дотримані. Сторона обвинувачення не довела реальність ризиків продовження злочинної діяльності, перешкоджання кримінальному провадженню, впливу на потерпілих і свідків, що вказує на характер припущень зазначених прокурором даних обставин.

Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, оскільки недотримання строків розгляду кримінальних справ порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Зокрема, обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 було спрямовано до суду 06.07.2018 року і вищевказане кримінальне провадження більше року знаходиться на розгляді суду першої інстанції.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_8 звинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, який складається з одного епізоду вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном та який було вчинено більш ніж десять років тому назад, приймаючи до уваги процесуальну поведінку обвинуваченого особи, враховуючи незначну складність кримінального провадження, приймаючи до уваги, що розгляд вказаного кримінального провадження призначено на листопад 2019 року, колегія суддів вважає, що сукупність вищевказаних обставин свідчить про наявність певних ознак щодо порушення розумних строків розгляду кримінального провадження та необхідність здійснення судом першої інстанції більш ефективних дій, спрямованих на забезпечення розгляду кримінального провадження по суті.

Разом з тим, апеляційний суд не може об`єктивно встановити стадію судового провадження на якій знаходиться розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, визначити ступінь готовності суду ухвалити остаточне рішення по кримінальному провадженню та обсяг дій, які необхідно виконати суду до завершення судового розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів приймає до уваги, що на стадії судового розгляду кримінального провадження суд самостійно вирішує питання про застосування чи продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, яка дозволить розглянути кримінальне провадження у розумні строки.

Рішення апеляційного суду щодо розгляду питання про законність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, кримінальне провадження відповідно до якого розглядається по суті судом першої інстанції, не повинно виглядати як втручання у порядок розгляду кримінального провадження судом першої інстанції та створювати перешкоди суду в організації ефективного судового розгляду у розумні строки.

Колегія суддів враховує, що зі змісту копії матеріалів кримінального провадження та доводів апеляції вбачається, що останній хворіє різними хронічними захворюваннями (гіпертонічною хворобою, цукровим діабетом, гепатитом С, хронічним панкреатитом, хронічним холециститом та іншими хворобами ), що безумовно ускладнює його перебування під вартою та створює додаткові обмеження щодо реалізації ним права на вибір лікаря та відповідного медичного закладу охорони здоров`я, вибір методів лікування відповідно до наявних рекомендацій та лікування за кордоном у разі неможливості надання такої допомоги у закладах охорони здоров`я України.

Колегія суддів враховує вищевказані доводи щодо стану здоров`я обвинуваченого та необхідності надання йому більш якісної медичної допомоги і вважає, що вказані обставини у сукупності з іншими обставинами, які мають істотне значення для правильного вирішення питання щодо обрання запобіжного заходу свідчать про необхідність обрання обвинуваченому іншого менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Колегія суддів звертає увагу на те, що сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Колегія суддів вважає висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_8 іншого більш м`якого запобіжного заходу не мотивований належним чином, носить формальний характер та не узгоджується із сукупністю обставин , які мають істотне значення для вирішення питання щодо обрання запобіжного заходу.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризикам переховування, вчинення обвинуваченим іншого злочину можливо шляхом застосування до останнього запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що в ухвалі суду про продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою містяться посилання фактично на ті самі обставини, які слугували підставами для застосування запобіжного заходу у попередніх ухвалах про продовження строку тримання під вартою, тобто без належного доведення підстав продовження відносно останнього виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків зі спливом часу, колегія суддів приходить до висновку, що таку тривалість тримання особи під вартою не можна вважати виправданою.

Вирішуючи питання щодо застосування до ОСОБА_8 іншого виду запобіжного заходу, судова колегія приходить до висновку, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого може бути забезпечена шляхом застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби.

При цьому покладення обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України в умовах здійснення нагляду з боку працівників поліції надасть додаткових гарантій дотримання обвинуваченим ОСОБА_8 належної процесуальної поведінки та покладеного обов`язку явки до суду.

Відповідно до ст. 407 ч.3 п.2 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню, а ухвала суду скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст. 176-178, 181, 194, 196, 331, 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2019 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 скасувати та постановити нову ухвалу.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити, а клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Обрати щодо обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло за місцем його фактичного проживання: будинок АДРЕСА_1 , в період часу з 18 год. 00 хв. до 09 год. 00 хв. наступної доби, без дозволу слідчого, прокурора або суду, строком до 17 листопада 2019 року включно.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до слідчого, прокурора або суду за першою вимогою на визначений ними час;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому проживає обвинувачений без відповідного дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну постійного місця проживання;

- не спілкуватись із свідками та потерпілими у кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних державних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон інші документи, що дають право на виїзд та в`їзд в Україну.

Звільнити ОСОБА_8 з-під варти в залі суду негайно.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Також роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_8 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Ухвалу апеляційного суду направити для виконання до Косівського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Івано-Франківській області.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Івано-Франківської місцевої прокуратури Івано-Франківської області ОСОБА_7 .

Відібрати від обвинуваченого ОСОБА_8 зобов`язання негайно прибути до місця свого проживання за вищевказаною адресою.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5