ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
12 вересня 2019 року м. Фастів
Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 296 та ч. 3 ст. 296 КК України,-
11.09.2019 прокурором подано клопотання, яке він підтримав в судовому засіданні, про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Своє клопотання обґрунтовую тим, що відповідно до ч. З ст. 12 КК України злочини, передбачені ч. 2, 3 ст. 296 КК України є злочинами середньої тяжкості. Крім цього 16.09.2017 слідчим суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_6 підозрюваному ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покладено обов`язки, які полягали у прибутті до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за першою вимогою; не відлучатися за межі м. Фастова та Фастівського району без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора про зміну місця проживання чи роботи. Під час досудового розслідування підозрюваний ОСОБА_4 неодноразово письмово викликався до СВ Фастівського ВП Васильківського ВГІ ГУ НП Київської області для проведення ряду слідчих (розшукових) дій у рамках даного кримінального провадження, але жодного разу за викликом не з`явився й про причини своєї неявки не повідомив, за вказаними під час досудового розслідування адресами: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 не проживає та, знаючи про покладені на нього слідчим суддею Фастівського міськрайонного суду Київської області обов`язків у порушеному відносно нього вищевказаному кримінальному провадженні, місце свого перебування не повідомляє, таким чином умисно порушуючи умови запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, про яке ОСОБА_4 був повідомлений належним чином.
Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України прокурором встановлено наявність наступних ризиків, які дають достатні підставі вважати, що відносно обвинуваченого ОСОБА_4 неможливо застосувати жоден із більш м`яких запобіжних заходів, як тримання під вартою:
-згідно п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду. Дані висновки зроблені з обставин, викладених в матеріалах кримінального провадження, а саме: ОСОБА_4 обвинувачується у двох середньої тяжкості умисних злочинів, за один з яких передбачено міру покарання терміном до п`яти років позбавлення волі, перебував у розшуку як підозрюваний у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України, що свідчить про те, що є всі підстави вважати, що лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків;
-згідно п. З ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинувачений ОСОБА_4 , може незаконно шляхом підбурювання, вмовлянням, залякуванням впливати на потерпілого та свідків з метою змінювання їх показаній на свою користь у цьому кримінальному провадженні, так як вони ще не допитувалися;
- згідно п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинувачений ОСОБА_4 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Дані висновки зроблені з обставин викладених в матеріалах кримінального провадження, а саме: ОСОБА_4 неодноразово вчиняв кримінальні правопорушення, за що неодноразово притягався до кримінальної відповідальності й на даний час є раніше судимим, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, а вчинив нове умисне кримінальне правопорушення., не працює, не має міцних соціальних зв`язків, не має постійного джерела прибутку.
Отже, вказані відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_4 , на думку прокурора, об`єктивно вказують на те, що перебуваючи на волі, існують реальні ризики, що обвинувачений буде мати можливість переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.
Прокурор вважає, що сукупність вказаних даних свідчить про те, що за цих ризиків щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не можуть бути застосовані більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою та зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.
Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні проти клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу заперечував, просив змінити на більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або застави, оскільки вважає, що ризики відсутні.
ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав думку захисника. Повідомив, що запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання він не порушував, оскільки в той час відбував покарання у вигляді арешту. Просив обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
Судом встановлено, що 16 липня 2019 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 13 вересня 2019 року.
Вислухавши думку учасників судового розгляду, суд дійшов таких висновків.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі «Мамедова проти Росії», визначено, що хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу подальшого позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину. Якщо держава не наведе відповідних і достатніх підстав для тримання під вартою обвинуваченого у правопорушенні особи, така особа завжди має бути звільнена після затримання і перебувати на волі до початку судового розгляду її справи (рішення Суду у справі «Вемгофф проти Німеччнини).
Згідно ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
При вирішенні питання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу прокурор не довів, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту не забезпечить виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 9 січня 2003 року у справі "Шишков проти Болгарії", пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі "Тасе проти Румунії").
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушення пункту 3 статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду ув`язнення, та зазначив, що суди зобов`язані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим у пункті 1 статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").
Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого, суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Згідно ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про:1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Відповідно до ч.4 ст.194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Оцінюючи в сукупності доцільність подальшого продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 та можливість застосування щодо обвинуваченого альтернативного запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, суд враховує, що судовий розгляд по кримінальному провадженню не закінчено, ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочину середньої тяжкості, а тому тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим на думку суду свідчить, що ризик можливого переховування від суду, який став однією з підстав обрання щодо обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжує існувати, однак не є настільки суттєвим, що сам по собі потребує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Крім того прокурором в ході обґрунтування клопотання не доведено обставин щодо недостатності застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам зазначеним у клопотанні.
Таким чином на думку суду запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків та попередить можливе переховування від правосуддя.
Суд вважає, що з врахуванням віку обвинуваченого, стану здоров`я та те, що ОСОБА_4 забезпечений постійним місцем проживання (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ), перебуває в цивільному шлюбі з ОСОБА_7 , конкретних обставин справи у їх сукупності, дає підстави для застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту та покладенням на нього обов`язків передбачених ч.5 ст.194 КПК України.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 176, 177, 183, 194, 321 КПК України, суд,-
ухвалив:
У задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_4 - відмовити.
Клопотання захисника та обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Фастів Київської області у вигляді тримання під вартою змінити на цілодобовий домашній арешт строком на два місяці, а саме до 12 листопада 2019 року.
Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти в залі суду негайно.
Покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 такі обов`язки:
- прибувати до суду за першою вимогою;
- заборонити обвинуваченому ОСОБА_4 залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 цілодобово;
- негайно повідомляти суд про зміну свого місця проживання;
- утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілим;
- не залишати без дозволу слідчого або суду місце постійного проживання;

Контроль за виконанням даного запобіжного заходу покласти на органи внутрішніх справ за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1