ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження №11-сс/818/1273/19 Головуючий 1-ї інстанції- ОСОБА_1
Справа №640/9001/19 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: у порядку КПК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року задоволено клопотання слідчого в ОВС СУ ГУНП в Харківській області ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000397 від 26.03.2019р. за ознаками ч.3 ст. 190 КК України.

Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_7 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони його відчуження будь-яким способом та на майно, що належить ОСОБА_9 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом заборони його відчуження будь-яким способом.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 звернулась в інтересах ОСОБА_7 з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задоволенні клопотання в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги адвокат посилалась на порушення слідчим суддею норм процесуального права, Конвенції про захист прав та основоположних свобод, невідповідність майна критеріям, зазначеним ст. 98 КПК України і відсутність пред`явленої будь-кому підозри та постанови про визнання вказаного майна речовим доказом. Тому, вважає, що ухвала є незаконною, необґрунтованою і просить її скасувати.

Вислухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000397 від 26.03.2019 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України.

28.05.2019 до Київського районного суду м. Харкова надійшло клопотання слідчого поліції ОСОБА_8 про арешт майна від 24.05.2019 р. по кримінальному провадженню №0000397 від 26.03.2019 р. Необхідність накладення арешту вказане в клопотанні майно, слідчий обґрунтовує тим, що 22.02.2019 року невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою АДРЕСА_1 , шляхом підробки договору дарування, що став підставою для визнання права власності на квартиру, що належала ОСОБА_10 , 1941 р.н. 21.04.2018 року невстановлена особа, шахрайським шляхом, заволоділа квартирою АДРЕСА_2 , шляхом підробки паспорту власниці квартири ОСОБА_11 , 1951 р.н. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 в межах кримінального провадження визнані речовими доказами, у зв`язку з чим у слідства виникла необхідність накласти арешт на житлові приміщення квартир, шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди, стосовно цього майна, проводити його реєстрацію та перереєстрацію, здійснювати його відчуження, тому що вважаю, що незастосування цього заходу може призвести до зникнення речового доказу, а також перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути відчужене чи пошкоджене шляхом знищення або реконструювання. У зв`язку з вищевикладеним, слідчий просив накласти арешт із забороною відчуження реєстрації та перереєстрації на зазначене майно для запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року клопотання слідчого задоволено. Накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_7 , а саме на квартиру АДРЕСА_1 , шляхом заборони його відчуження будь-яким способом та на майно, що належить ОСОБА_9 , а саме на квартиру АДРЕСА_2 , шляхом заборони його відчуження будь-яким способом.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що вищевказане майно має значення для забезпечення даного кримінального провадження, є підстави вважати, що це майно є доказом злочину, воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. Слідчий довів наявність ризиків, передбачених абз. 1 ч.1 ст.170 КПК України, а тому з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна, прийшов к висновку про задоволення клопотання про накладення арешту на вказане майно. Вважаючи, що наявні достатні докази, які вказують на вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, слідчий суддя вважав розумним та співрозмірним обмеження права власності ОСОБА_7 та ОСОБА_9 завданням кримінального провадження.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).
Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи, що вказані квартири є безпосереднім предметом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на даному етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Судова колегія враховує, що вказаний захід забезпечення майна є тимчасовим заходом, а тому у подальшому його власник має право звернутися із клопотанням про скасування даного арешту і вилучене майно йому буде повернуто згідно положень ст. 174 КПК України.

Посилання адвоката в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки наявними в матеріалах справи матеріалів встановлено факт підробки документів, які послугували підставою для переоформлення права власності на вказані квартири. Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Відповідно до ст. 98 КПК України квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2 постановою слідчого від 27 березня 2019 ро визнані речовим доказом, як предмет злочину, що має значення речових доказів у даному кримінальному провадженні. Посилання в апеляційній скарзі на пропуск слідчим строку на звернення з клопотанням про арешт майна не відповідає матеріалам справи та не підтверджено належним доказами.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційній скарзі апелянта, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст.ст. 98, 100,171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 29 травня 2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й відповідно до вимог ст.424 КПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді