Справа № 349/1424/18
Провадження № 11-кп/4808/428/19
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2019 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , -

за участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нову, якою обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді домашнього арешту з забороною покидати житло з 22-00 до 06-00 годин. Свої доводи мотивує тим, що суд при прийнятті рішення, у порушення вимог законодавства, належним чином не мотивував свої висновки, а обмежився лише посилання на те, що продовження строку тримання обвинуваченого необхідно з метою запобігти переховуванню обвинуваченого від суду, та недостатності застосування на даний період часу більш м`яких запобіжних заходів для забезпечення цього ризику, виходячи й з того, що судове провадження не може бути завершене до спливу строку дії ухвали Рогатинського районного суду від 14.08.2019 року. На думку апелянта, таким формулюванням судом не доведено того факту, що раніше заявлені ризики не зменшились або з`явились нові ризики, що виправдовують продовження тримання обвинуваченого під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобіганню цим ризикам. Вважає, що судом належним чином не враховані відомості, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема те, що він перебуває під вартою з 06.07.2018 року та запобіжний захід продовжується кожні два місяці без будь-якого обґрунтування наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 року задоволено клопотання слідчого про продовження строків тримання під вартою відносно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. Суддя мотивував своє рішення тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинення тяжкого кримінального правопорушення, та саме з метою запобіганню переховуванню обвинуваченого від суду, суддя дійшов висновку про недостатність застосування на даний період часу більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою. Окрім цього, суддя врахував й те, що судове провадження не може бути завершене до спливу строку дії ували Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 14.08.2019 року.

Під час апеляційного розгляду:

- захисник та обвинувачений підтримали доводи апеляційної скарги, наполягали на застосуванні до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав її безпідставною, просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши всі обставини справи, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу слідчого судді належить залишити без змін з таких підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Як вбачається із матеріалів справи питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішено на етапі судового розгляду.

При вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою в суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

У цьому контексті необхідно зазначити, що підхід Європейського суду з прав людини до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом часу, зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, кожне наступне клопотання про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання у право особи на свободу.

У справі Гавули проти України Європейський суд з прав людини висловив думку, що хоча спочатку взяття заявника під варту могло бути виправдано серйозністю висунутих проти нього обвинувачень, а також ймовірністю його втечі і перешкоджанні розслідуванню, «з плином певного часу суди зобов`язані були дати більш чіткі причини триваючого тримання під вартою», «в дійсності …вони неодноразово покладалися на ті ж самі підстави, без надання конкретних деталей і без аналізу того, чи були зміни у ситуації заявника».

У рішенні у справі Самойлович проти України (Samoylovich v. Ukraine, заява № 28969/04, рішення від 16 травня 2013 року) Європейський суд з прав людини висловив позицію щодо обґрунтування тривалого попереднього ув`язнення заявника, який не мав судимостей в минулому і обвинувачувався у вчиненні одного епізоду пограбування: «у випадку особливої тривалості тримання під вартою заявника підстави для цього мали б бути виключно серйозними» і визнав недостатність підстав для виправдання утримання заявника під вартою.

Зазначені положення закону були враховані суддею під час розгляду клопотання слідчого.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги в частині продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Суддя продовжив строк тримання під вартою ОСОБА_8 , з урахуванням тих доводів, що були наведені у клопотанні слідчого в обґрунтування ризиків, які існували як на момент затримання підозрюваного, та і не зменшились на теперішній час.

Як вбачається з поданого до суду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , в ньому повно та всебічно викладені обставини, які свідчать про те, що обвинувачений у разі обрання відносно нього більш м`якого запобіжного заходу може незаконно впливати на свідків та потерпілу з метою перешкоджання повного встановлення обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, для ухилення від відповідальності, а також перераховуватися від суду.

Ризик впливу на потерпілу та свідків з метою уникнути кримінальної відповідальності, можливий у зв`язку із тим, що потерпіла і свідки не допитані в суді, а обвинувачений обізнаний з приводу їх показань, що також свідчить й про існування ризику перешкоди з боку обвинуваченого у встановленні істини по справи.

При цьому, колегія судді звертає увагу на те, що діючим законодавством, зокрема ст. 23, ст. 95 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримані у порядку, передбаченому ст. 225 цього кодексу. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Також, у зазначеному клопотанні, в обґрунтуванні своїх доводів, слідчим наведено те, що ОСОБА_8 , до моменту його затримання був неодружений, осіб на утриманні у нього не перебувало, що, на думку слідчого, з урахуванням репутації та віку обвинуваченого, вказує на те, що останнього ні що не буде зупиняти, щоб залишити місце свого проживання та ухилятися від суду, усвідомлюючи тяжкість покарання, що визначена законом за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України (а.п. 14).

Розглядаючи питання продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), врахував як тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується останній, так й обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На думку колегії суддів, суддя, мотивував свої висновки в контексті кримінального провадження та в співставленні з даними про особу обвинуваченого, обґрунтовано дійшов висновку, що запобігти наявним у справі ризикам може лише найбільш суворий запобіжний захід.

При залишенні ухвали суду першої інстанції без змін, колегія суддів також враховує й особу обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, санкція статті якого передбачає покарання до 10 років позбавлення волі, а також те, що ОСОБА_8 неодружений, тобто немає міцних соціальних зав`язків.

Доводи апелянта про те, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуває під вартою з 06.07.2018 року, та запобіжний захід продовжується кожні два місяці без будь-якого обґрунтування наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також те, що судове засідання неодноразово переносились в наслідок не доставки обвинуваченого конвойною службою, самі по собі не є підставою для скасування прийнятого судом рішення.

Більш того, стороною захисту не наведено, як змінилися обставини, які були взяті до уваги при обранні запобіжного заходу, які нові обставини виникли після прийняття рішень про застосування запобіжного заходу.

Сама по собі тривалість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без наявності будь-яких інших підстав для зміни запобіжного заходу, не може стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про те, що ОСОБА_8 перебуваючи на волі може переховуватися від суду, впливати на свідків та потерпілу, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та застосування більш м`яких запобіжних заходів, є недостатнім.

Доводи сторони захисту, на які він посилається в апеляційній скарзі, не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Враховуючи наведене, підстав для застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Матеріали провадження не містять інших переконливих відомостей, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

З огляду на наведене, підстав для скасування ухвали суду, колегія суддів не вбачає, внаслідок чого апеляційну скаргу належить залишити без задоволення.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2019 року про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5