ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 листопада 2019 року

м. Київ
Справа №523/9772/17
Провадження № 51-7399км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року в кримінальному провадженні №0001231 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Балті Одеської області, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Зазначеним вироком зі ОСОБА_6 стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування майнової шкоди 14 012 грн. 32 коп. та моральної шкоди 20 000 грн.
Згідно з встановленими судом першої інстанції обставинами, близько 14 год. 11 грудня 2016 року на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 між ОСОБА_6 та його сусідом ОСОБА_8 , виник конфлікт на ґрунті триваючих неприязних відносин. Під час конфлікту ОСОБА_7 , перебуваючи в салоні припаркованого автомобіля, допустив образливі висловлювання на адресу дружини ОСОБА_6 , на що останній підійшов до автомобіля та завдав декілька ударів у скло двері автомобіля. ОСОБА_7 спробував вийти з автомобіля, але ОСОБА_6 , діючи з раптово виниклим умислом на заподіяння тому тілесних ушкоджень, наніс йому удар кулаком правої руки в обличчя.
Продовжуючи свій намір, ОСОБА_6 схопив за одяг в районі грудей ОСОБА_7 та шляхом ривку витягнув останнього з автомобіля, повалив на землю, завдавши при цьому не менше 2-3-х ударів кулаками рук в область його голови, одночасно здійснюючи тиск колінами своїх ніг, на ноги лежачого на землі ОСОБА_7 .
В результаті вищевказаних дій ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_7 :
- легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я строком понад шість днів, але не більше трьох тижнів, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми в формі струсу головного мозку, синця та забійної рани правої підочної області, синця та садна лобної області справа, садна спинки носа;
- тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад три тижні, у вигляді: закритої травми лівого колінного суглобу у вигляді перелому наколінника; ушкодження заднього рогу зовнішнього меніску, розриву задньої хрестоподібної зв`язки, а також неповного ушкодження передньої хрестоподібної зв`язки та крововиливу в порожнину суглобу.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2017 року зазначений вирок місцевого суду залишений без зміни.

Вимоги касаційних скарг і доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не усунуто протиріччя, які містились у висновках експертиз та показаннях експерта в суді, що факт спричинення саме засудженим потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості не знайшов належного підтвердження. Вказується також на безпідставне стягнення майнової та моральної шкоди, пов`язаної з лікуванням колінного суглобу.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги, вважав судові рішення законними та обґрунтованими.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК.
У касаційній скарзі засуджений вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, в обґрунтування наводить також доводи щодо неповноти судового розгляду, а саме що судами не усунуто протиріччя, які містились у висновках експертиз та показаннях експерта в суді, що факт спричинення саме засудженим потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості не знайшов належного підтвердження.
Разом з тим, вказані доводи, виходячи з положень ст. ст. 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, проте вказані доводи є аналогічні доводам апеляційної скарги захисника засудженого, які, у свою чергу, були предметом перевірки апеляційного суду.
Апеляційний суд в межах і порядку, визначених ст. ст. 404, 405 КПК України, за вказаною апеляційною скаргою перевірив матеріали кримінального провадження та дійшов висновку щодо безпідставності доводів скарги, зокрема тих доводів, які стосувалися відсутності в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суперечності висновків експертизи і показань експерта, наданих в суді першої інстанції. В обґрунтування своїх висновків апеляційний суд навів відповідні мотиви.
Так, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України підтверджується не лише показаннями потерпілого ОСОБА_7 , а й показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , згідно з якими ОСОБА_6 в ході конфлікту з ОСОБА_7 опинився зверху на притисненому до землі потерпілому, де, сидячи на колінах останнього, наніс тому декілька ударів руками в голову.
Крім того, показання експерта ОСОБА_13 , які були дані останнім в судовому засіданні, не суперечать його висновкам щодо механізму спричинення тілесного ушкодження середньої тяжкості. Більше того, саме в судовому засіданні експерт більш конкретно вказав час, коли ОСОБА_6 з найбільшою вірогідністю міг спричинити зазначене тілесне ушкодження ОСОБА_7 . Зазначені показання експерта, як і висновки експертиз, узгоджуються між собою і не містять протирічь, на які в касаційній скарзі посилається засуджений.
Верховний Суд перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 в умисному спричиненні потерпілому тілесного ушкодження середньої тяжкості та правильності кваліфікації дій засудженого за ч. 1 ст. 122 КК України.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги засудженого щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України є безпідставними.
Також Верховний Суд не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги засудженого в частині, що стосується цивільного позову.
Так, засуджений, який у суді першої інстанції визнав цивільний позов частково, зокрема, в частині, що стосується стягнення витрат на лікування легких тілесних ушкоджень, як в апеляційній, так і в касаційній скаргах не погоджувався з рішенням судів щодо стягнення на користь потерпілого майнової шкоди, яка пов`язана з витратами на лікування колінного суглобу, посилаючись на недоведеність його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. При цьому інших доводів щодо неправильності стягнення майнової шкоди ОСОБА_6 у касаційній скарзі не наводить.
Таким чином, доводи касаційної скарги засудженого щодо необґрунтованого стягнення майнової шкоди Верховний Суд вважає неспроможними, оскільки судами першої та апеляційної інстанції встановлено винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а тому висновок судів про необхідність стягнення з обвинуваченого шкоди, пов`язаної з витратами на лікування відповідних тілесних ушкоджень, є правильними.
Також суд касаційної інстанції відхиляє доводи засудженого щодо безпідставності стягнення з нього на користь потерпілого моральної шкоди в розмірі 20 000 грн.
Так, визначаючи розмір моральної шкоди, яка була завдана діями ОСОБА_6 потерпілому, суд першої інстанції виходив із характеру та глибини перенесених потерпілим душевних страждань, вимушеної потреби потерпілого у проходженні лікування. Призначена до стягнення сума є справедливою та співрозмірною з понесеними потерпілим моральними стражданнями.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

З цих підстав Верховний Суд постановив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2018 року відносно ОСОБА_6 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3