Справа № 191/1437/17
Провадження № 1-кп/191/241/17
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2019 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду м.Синельникове Дніпропетровської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000941 від 14 травня 2015 року за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м.Дніпропетровську, українки, громадянки України, освіта повна загальна середня, одруженої, не працюючої, зареєстрованої і проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В :

Обвинувальним актом у кримінальному провадженні №0000941 від 14 травня 2015 року ОСОБА_3 було пред`явлено обвинувачення в тому, що вона вчинила кримінальне правопорушення при наступних обставинах.

07 травня 2015 року о 11-00 годин ОСОБА_3 і ОСОБА_6 , знаходились біля свого домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стався словесний конфлікт, в ході якого у них відбулася штовханина, до якої приєдналася ОСОБА_3 і штовхнула ОСОБА_7 , від чого останній втратив рівновагу і впав на лівий бік на землю. ОСОБА_6 , скориставшись тим, що ОСОБА_7 знаходиться землі, схилився над ним, затиснув шию потерпілого між своїм ліктем та з метою утримання почав її здавлювати. В цей момент у ОСОБА_3 , яка бажаючи помститися за давні образи, виник раптовий злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_3 підійшла до ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії і усвідомлюючи їх суспільно небезпечний характер, розуміючи, що шляхом завдання ударів ногами по тілу людини спричинить ОСОБА_8 тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, передбачаючи наслідки своїх дій і свідомо допускаючи їх настання, наблизилась до потерпілого ОСОБА_7 ззаду і почала наносити правою і лівою ногою почергові удари по спині ОСОБА_7 в ділянку задньої поверхні грудної клітини, протягом приблизно трьох хвилин та припинила свої злочинні дії коли до них наблизилися блізьки особи потерпілого. Своїми умисними злочинними діями ОСОБА_3 згідно з висновком судового експерта №69 від 10 березня 2017 року спричинила ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді: численних саден шкіри лівої заднє-бокової поверхні грудної клітини, які в своїй сукупності та кожне окремо відповідають категорії легких тілесних ушкоджень.
Вказане формулювання обвинувачення, викладене органом досудового розслідування, закінчено кваліфікацією дій обвинуваченої ОСОБА_3 за ч.1 ст.125 КК України як умисне легке тілесне ушкодження.

Суд вважає недоведеним обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, з наступних підстав.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення не визнала і пояснила, що 07 травня 2015 року вона тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 не спричиняла і взагалі в цей день його не бачила. Також у вказаний день зранку їй було погано, її чоловік запросив сусіда ОСОБА_9 поміряти їй тиск. Сусід прийшов приблизно о 10-30 годин і поміряв тиск, який був високим 200/130. Вона прийняла ліки, її чоловік пішов на потяг з метою їхати на роботу, а сусід залишився і пішов приблизно через півгодини. Її чоловік 07 травня 2015 року повинен був бути на роботі о 13-00 годин, у зв`язку з чим він жодним чином не мав можливості битися з потерпілим ОСОБА_7 о 15-00 годин. Після того, як цей факт став відомий слідчим органам відразу ними було змінено час побиття потерпілого з 15-00 годин на 11-00 годин, хоча потерпілий ОСОБА_7 вказував, що його побили о 15-00 годин. Про заяву потерпілому щодо його побиття їй протягом двох років не повідомляли і лише у квітні 2017 року повідомили про підозру. Вважає, що потерпілий ОСОБА_7 навмисно надав органам поліції неправдиву інформацію про те, що саме вона йому спричинила тілесні ушкодження. Причиною цьому є неприязні відносини, які склалися між нею, потерпілим і його колишньою дружиною ОСОБА_10 . Вона дуже давно знає потерпілого ОСОБА_7 і раніше у них були добрі стосунки, однак після його одруження з ОСОБА_10 з вини останньої відносини у них розладилися.

Факт спричинення обвинуваченою ОСОБА_3 легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 сторона обвинувачення доводить наступними доказами:
показаннями свідка ОСОБА_11 , яка у судовому засіданні пояснила, що 07 травня 2015 року в період часу з 09-00 годин до 11-00 годин вона в кінці двору свого мешкання побачила, що її батько ОСОБА_7 лежав на землі, а чоловік обвинуваченої ОСОБА_6 тримав його ззаду за шию. В цей час обвинувачена ОСОБА_3 нанесла батькові приблизно два-три удари ногами по спині. Більше ударів вона не бачила. Батька забрали батька додому, а пізніше він доїхав у м.Дніпро, де звернувся до лікарні. На батькові були тілесні ушкодження синці з правої сторони, подряпини на голові, забитий лікоть;

показаннями свідка ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні пояснила, що точної дати не пам`ятає, але було вже тепло, вона бачила, що її чоловіка ОСОБА_7 . ОСОБА_6 на вулиці в кінці її двору спричиняв удари колаком в обличчя, потерпілий знаходився в положенні лежачі, його голова лежала на колінах ОСОБА_6 . В цей же час обвинувачена ОСОБА_3 наносили ОСОБА_7 удари ногами по тулубу. Скільки було ударів сказати не може. Це трапилося приблизно о 10-00 чи 11-00 годин. Вона викликала працівників поліції;

витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого 14 травня 2015 року до ЄРДР було внесено інформацію за фактом спричинення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (т.2 а.с.2);

протоколом прийняття заяви від потерпілого ОСОБА_7 про вчинене кримінальне правопорушення від 14 травня 2015 року (т.2 а.с.6);

консультаційним висновком спеціаліста від 07 травня 2015 року (т.2 а.с.10);

висновком судово-медичної експертизи №69 від 10 березня 2017 року, згідно якого при вказаній експертизі у потерпілого ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден шкіри, ран і наслідків від них у вигляді рубців по строкам, що відносяться до 07 травня 2015 року, не встановлено. Однак згідно представленої медичної документації у потерпілого встановлені тілесні ушкодження у вигляді численних саден шкіри лівої заднє-бокової поверхні грудної клітки. Вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень і могли утворитися в строк і при обставинах, вказаних у постанові, у представленій медичній документації та самим потерпілим, тобто 07 травня 2015 року (т.2 а.с.37-38);

протоколом проведення слідчого експерименту від 10 березня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_7 , який показав обставини спричинення йому тілесних ушкоджень (т.2 а.с.39-41);

висновком додаткової судово-медичної експертизи від 10 березня 2017 року, згідно якої характер виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не суперечить механізму виникнення тілесних ушкоджень, відміченому у протоколі слідчого експерименту від 10 березня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_7 (т.2 а.с.43-44);

протоколом проведення слідчого експерименту від 04 квітня 2017 року за участю свідка ОСОБА_10 , яка показала обставини спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 (т.2 а.с.51-53);

висновком додаткової судово-медичної експертизи від 13 квітня 2017 року, згідно якої характер виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень не суперечить механізму виникнення тілесних ушкоджень, відміченому у протоколі слідчого експерименту від 04 квітня 2017 року за участю свідка ОСОБА_10 (т.2 а.с.55-56);

висновком судово-медичної експертизи від 25 квітня 2017 року, який аналогічний висновку судово-медичної експертизи від 10 березня 2017 року (т.2 а.с.114-116).

Суд вважає, що вищезазначені докази, якими сторона обвинувачення доводить винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не є достатніми для доведення вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення.

Так, у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 свою вину у заподіянні потерпілому ОСОБА_7 заперечувала і зазначила, що 07 травня 2015 року зранку їй було погано, у неї був високий тиск, що змусило її просити сусіда ОСОБА_9 просити прийти до неї додому і поміряти тиск.

Допитаний у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що зранку 07 травня 2015 року чоловік обвинуваченої ОСОБА_3 попросив його поміряти тиск дружині, оскільки остання погано себе почуває. Прийшов він у домоволодіння ОСОБА_3 приблизно о 10-20 годин, поміряв тиск, який був високий. Чоловік обвинуваченої ОСОБА_6 пішов на потяг з метою поїхати на роботу приблизно о 12-30 годин. До цього увесь час він був вдома. Цей день свідок добре запам`ятав, оскільки в цей же день він купив собі собаку.

Допитаний в якості свідка чоловік обвинуваченої ОСОБА_3 ОСОБА_6 у судовому засіданні дав показання, які аналогічні показанням свідка ОСОБА_9 .

Вказані показання свідків співпадають с показаннями, які надавалися ними раніше під час досудового розслідування кримінального провадження і правдивість даних показань стороною обвинувачення не спростована.

В той же час до показань допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_10 суд ставиться критично.

Так, свідок ОСОБА_11 пояснила, що потерпілого ОСОБА_7 чоловік обвинуваченої ОСОБА_6 лише тримав, а удари ногами потерпілому завдавала обвинувачена ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 зазначила, що удари ногами по тулубу потерпілого завдавала обвинувачена ОСОБА_3 , а її чоловік ОСОБА_6 завдавав потерпілому удари кулаком в обличчя.

Отже, показання вказаних свідків мають розбіжності з приводу обставин спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

В той же час у консультаційному висновку спеціаліста (т.2 а.с.10) зазначений перелік тілесних ушкоджень, які були виявлені у потерпілого ОСОБА_7 в день побиття, тобто 07 травня 2015 року, і вказані тілесні ушкодження стосуються саме грудної клітки і жодних ушкоджень голови, ліктя чи інших частин тіла виявлено не було, що ставить під сумнів показання вказаних свідків щодо переліку зазначених ними тілесних ушкоджень у потерпілого.

Крім того, суд також ставить під сумнів правдивість показань допитаних у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , оскільки свідок ОСОБА_11 є рідною донькою потерпілого ОСОБА_7 , а ОСОБА_10 його дружиною, у зв`язку з чим вони можуть бути заінтересованими в результатах даного кримінального провадження і давати суду неправдиві свідчення.

Сумнів щодо достовірності показань вищезазначених свідків також викликає факт їх перебування у неприязне них відносинах з обвинуваченою ОСОБА_3 , що підтверджується письмовими поясненнями ОСОБА_10 і ОСОБА_3 (т.2 а.с.86-88).

Таким чином, у зв`язку з наявністю суттєвих протиріч у показаннях свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_10 , а також наявності сумнівів в їх достовірності, суд не може визнати такі показання як належні докази винуватості ОСОБА_3 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення.

Що стосується наданих стороною обвинувачення письмових доказів, то суд вважає, що і письмові докази у кримінальному провадженні не є достатніми для того, щоб покласти їх в основу обвинувачення при ухваленні обвинувального вироку.

Так, з протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (т.2 а.с.6) вбачається, що потерпілий ОСОБА_7 звернувся з заявою щодо спричинення йому тілесних ушкоджень 14 травня 2015 року, тоді як тілесні ушкодження йому були спричинені 07 травня 2015 року. Виникає питання у зв`язку з чим потерпілий ОСОБА_7 , отримавши тілесні ушкодження 07 травня 2015 року і навіть пройшовши в цей же день медичне обстеження спеціаліста, з заявою про вчинення злочину звернувся лише через тиждень.

Також з наданих у судовому засіданні показань учасників процесу, а також з письмових доказів у справі вбачається, що обвинувачена ОСОБА_3 і потерпілий ОСОБА_7 є сусідами, тривалий час знають один одного, однак як у заяві про вчинене кримінальне правопорушення (т.2 а.с.6), так і у Витягу з кримінального провадження №0000941 (т.2 а.с.2) зазначено, що тілесні ушкодження йому спричинені невстановленою особою.

Крім того, у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (т.2 а.с.6), а також у письмових поясненнях (т.2 а.с.8) потерпілий ОСОБА_7 давав чіткі пояснення про те, що тілесні ушкодження йому були спричинені 07 травня 2015 року о 15-00 годин, на підставі чого і до Витягу з кримінального провадження було внесено день і час спричинення потерпілому тілесних ушкоджень 07 травня 2015 року близько 15-00 години. Однак згідно копії виписки графіку роботи чоловіка обвинуваченої ОСОБА_6 07 травня 2015 року він працював в ПАТ «Дніпропетровський трубопрокатний завод» в цеху ремонту механічного обладнання з 13-20 годин до 22-12 годин. З наведеного вбачається, що спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень за участю ОСОБА_6 о 15-00 годин є неможливим.

Допитані в якості свідків дружина і донька потерпілого ОСОБА_7 вказували більш раніший час спричинення потерпілому тілесних ушкоджень і в подальшому до ЄРДР була внесена інформація, де час вчинення кримінального правопорушення вже зазначений близько 11-00 годин. Однак питання часу спричинення потерпілому тілесних ушкоджень у даному випадку є суттєвим, але вказані суперечності органом досудового розслідування усунені не були, оскільки потерпілий ОСОБА_7 з цього приводу додатково не допитувався, у протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого (т.2 а.с.39-41) час вчинення кримінального правопорушення взагалі не зазначений.

Викликає сумнів достовірності викладених потерпілим ОСОБА_7 обставин з приводу причетності обвинуваченої ОСОБА_3 у спричиненні йому тілесних ушкоджень і постанова слідчого від 31 липня 2015 року про закриття кримінального провадження (т.2 а.с.11), де слідчим зазначено, що до справи було долучено заяву потерпілого, в якій він просив не розглядати раніше подану ним заяву про вчинення кримінального правопорушення через те, що тілесні ушкодження йому не спричинені. Зазначена заява потерпілого у постанові слідчого зазначена, однак до матеріалів кримінального провадження заява не долучена, що унеможливлює достовірно з`ясувати чи насправді була така заява подана потерпілим.

Крім того, з постанов слідчих про закриття кримінального провадження (т.2 а.с.11, 23) вбачається, що потерпілий ОСОБА_7 під час досудового розслідування кримінального провадження неодноразово направлявся до закладів охорони здоров`я з метою встановлення наявності на тілі тілесних ушкоджень, а також неодноразово викликався до слідчого для проведення слідчих дій, однак на виклики не з`являвся, що сприяло затягуванню кримінального провадження і породжувало постанови слідчого про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані. Така поведінка потерпілого також породжує сумніви щодо його заінтересованості в розслідуванні кримінального провадження і притягнення винної особи до відповідальності, а також призвела до неможливості виявлення у нього тілесних ушкоджень під час проведення судово-медичної експертизи.

Наданий суду протокол проведення слідчого експерименту від 10 березня 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_7 (т.2 а.с.39-41) лише відтворює надані раніше показання потерпілого ОСОБА_7 , однак сам по собі протокол не є достатнім доказом спричинення потерпілому тілесних ушкоджень саме обвинуваченою ОСОБА_3 .

Протокол проведення слідчого експерименту від 04 квітня 2017 року за участю свідка ОСОБА_10 суд не приймає як належний і достовірний доказ у зв`язку з наявністю зазначених вище сумнівів в достовірності її показань.

Крім того, у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 зазначила, що удари ногами по тулубу потерпілого завдавала обвинувачена ОСОБА_3 , а її чоловік ОСОБА_6 завдавав потерпілому удари кулаком в обличчя, тоді як у протоколі проведення слідчого експерименту свідок зазначає, що тілесні ушкодження потерпілому спричиняла лише ОСОБА_3 , а її чоловік ОСОБА_6 тримав шию потерпілого між своїм ліктем і душив потерпілого, що також свідчить про розбіжність її показань з приводу обставин спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Згідно висновкам судово-медичної експертизи при експертизах у потерпілого ОСОБА_7 будь-яких тілесних ушкоджень у вигляді синців, саден шкіри, ран і наслідків від них у вигляді рубців по строкам, що відносяться до 07 травня 2015 року, не було встановлено. Висновки експертиз базуються лише на представленій медичній документації. Суд вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт виявлення у потерпілого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень 07 травня 2015 року не оспорюється, однак одного лише експертного висновку не достатньо для з`ясування всіх обставин, перелічених у ч.1 ст.91 КПК України, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, оскільки даний висновок сам по собі не підтверджує таких обставин, як подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), форма вини, мотив його вчинення і зокрема особа, яка винна у вчиненні кримінального правопорушення.

Від допиту судового експерта у судовому засіданні сторони кримінального провадження відмовилися.

Допитати у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_7 не виявилося можливим.

Так, за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області (т.1 а.с.199) потерпілий ОСОБА_7 зареєстрований за вказаною в обвинувальному акті адресою: АДРЕСА_2 , однак на адресу суду неодноразово поверталися судові повістки із зазначенням того, що ОСОБА_7 за вказаною адресою не проживає.

Спроби доставити смс-повідомлення на останній відомий номер телефону потерпілого не дали результатів, абонент тимчасово недоступний.

Крім того, згідно повідомлення Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України (т.1 а.с.203) потерпілий ОСОБА_7 виїхав за межі України 21 лютого 2019 року.

Відповідно до ч.1 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як зазначено у ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра чи обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Така норма закону повністю узгоджується з вимогами ст.62 Конституції України, згідно якої також забороняється обґрунтовувати обвинувачення на доказах, одержаних незаконним шляхом та на припущеннях. Також зазначено про те, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.2 ст.11 КПК України забороняється під час кримінального провадження піддавати особу катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню, вдаватися до погроз застосування такого поводження, утримувати особу у принизливих умовах, примушувати до дій, що принижують її гідність.

Зазначені норми закону також відповідають вимогам, викладеним у міжнародних актах, визнаних Україною.

Так, відповідно до ст.5 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року ніхто не повинен зазнавати тортур або жорстокого, нелюдського або такого, що принижує його гідність, поводження і покарання, а згідно ст.10 зазначеної Декларації кожна людина, для визначення її прав і обов`язків і для встановлення обґрунтованості пред`явленого їй кримінального обвинувачення, має право, на основі повної рівності, на те, щоб її справа була розглянута прилюдно і з додержанням усіх вимог справедливості незалежним і безстороннім судом.

У ч.1 ст.11 Декларації зазначено, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечать усі можливості для захисту.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також містить вимоги на недопустимість визнання особи винуватою у вчиненні кримінального правопорушення доти, поки її вину не буде доведено в законному порядку.

Положення вимог Конвенції знайшли своє відображення і в Рішенні Конституційного Суду України по справі № 1-31/ 2011 від 20.10.2011 року №12-рп/2011, де зазначено, що Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях встановлював наявність порушення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, коли у процесі одержання доказів обмежувалися права і свободи, гарантовані Конвенцією, зокрема ст. 6 Право на справедливий суд, ст. 8 Право на повагу до приватного і сімейного життя.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права. За загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (параграф 34 рішення у справі Тейксейра де Кастро проти Португалії від 09.06.1998 року, параграф 54 рішення у справі Шабельника проти України від 19.02.2009 року), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканість житла.

Аналізуючи вищенаведені норми нормативно-правових актів, суд вважає за необхідне зазначити, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення лише у разі доведення її вини належними і допустимими доказами, отриманими у передбаченому законом порядку, які не викликають сумнівів стосовно законності їх одержання та, як наслідок, їх допустимості у кримінальному провадженні. При наявності таких сумнівів суд не може посилатися на такі докази в обґрунтування доведеності вини обвинуваченого та ухваленні обвинувального вироку, оскільки такі сумніви в силу ст.62 Конституції України тлумачаться на користь обвинуваченого.

Вищезазначені вимоги органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не дотримані, докази відносно обвинуваченої ОСОБА_3 мають суперечності і не є достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримання.

З урахуванням досліджених безпосередньо судом доказів суд прийшов до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_3 у спричиненні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вона підлягає виправданню у обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України.

Згідно ст.ст.1, 2, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд роз`яснює, що в місячний термін ОСОБА_3 має право звернутися до суду першої інстанції, що розглядав справу, з вимогою про відшкодування шкоди, спричиненої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Цивільного позову по справі не заявлено.

Процесуальні витрати по справі відсутні.

Речові докази по справі відсутні.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 суд вважає за необхідне не обирати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.284, 369, 370, 371, 372, 373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.125 КК України і виправдати.

Кримінальне провадження закрити за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_3 в суді і вичерпанням можливостей їх отримання.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_3 не обирати.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а виправданою і прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1