Провадження № 1-кс/523/382/19
УХВАЛА
про повернення клопотання про арешт майна

21 січня 2019 року

Слідчий суддя Суворовського районного суду м.Одеси ОСОБА_1 , отримавши внесене у кримінальному провадженні №0002222 від 23.12.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, клопотання слідчого СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 від 16.01.2019 року про арешт майна, -

в с т а н о в и в:

18.01.2019 року до Суворовського районного суду м.Одеси від слідчого Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 надійшло погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , клопотання про арешт майна, за яким 22.12.2018 року в ході огляду вказаним слідчим місця події гаражу, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Островського 2а, виявлено та вилучено викрутку з рукояткою жовтого кольору із зображенням зірки.

Як слідує з клопотання, за письмовою заявою ОСОБА_4 , СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється кримінальне провадження №0002222 від 23.12.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а у внесеному клопотанні слідчий ОСОБА_2 просить слідчого суддю накласти арешт на виявлену та вилучену під час огляду місця події викрутку з рукояткою жовтого кольору із зображенням зірки.

В обгрунтування означеного клопотання слідчий ОСОБА_2 посилається на те, що вказане майно (з клопотання - дослівно) «…може зберігати на собі сліди вчинення кримінального правопорушення…виникла необхідність в проведенні ряду експертних досліджень…».

Вивчивши клопотання й додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного.

В силу ч.ч.1, 5 ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства, а кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Положеннями ч.3 ст.26, п.18 ч.1 ст.3 зазначеного Кодексу встановлено, що слідчий суддя у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесено до його компетенції цим Кодексом, а слідчий суддя суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Між тим, за ст.132 цього Кодексу, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, а під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

З огляду на те, що поняття "обґрунтована підозра" не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", слідчий суддя у контексті ст.8, ч.5 ст.9 КПК України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», враховує позицію Європейського суду з прав людини, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі "Нечипорук і Йонкало проти України", відповідно до якої "термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п.32, Series A, № 182).
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, а у випадку, передбаченому п.11 ч.2 цієї ж статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно зі ст.171 вказаного Кодексу, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, наряду з іншим, повинні бути зазначені підстави і мета та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; перелік і види майна, що належить арештувати; документи, які підтверджують право на власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, та до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

За ч.3 ст.172 означеного Кодексу, слідчий суддя чи суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст.171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк для усунення недоліків в сімдесят дві години, про що постановляє ухвалу. У такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.

Стаття 173 наведеного Кодексу встановлює, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні; наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність; можливість спеціальної конфіскації майна; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Проте, аналогічне клопотання слідчого ОСОБА_2 від 23.12.2018 року про арешт майна у цьому кримінальному провадженні №0002222, було повернуто ухвалою слідчого судді від 27.12.2018 року до Одеської місцевої прокуратури №4, у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст.170, 171 КПК України, але викладені в цій ухвалі недоліки вказаним слідчим належним чином не усунуті.

Втім, вказане клопотання або додані до нього документи в порушення ч.3 ст.132 КПК України вдруге не містять відомостей щодо існування обґрунтованої підозри про вчинення відповідною особою кримінального правопорушення, що може бути підставою для застосування у конкретному випадку такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.
Крім того, всупереч приписам ч.2 ст.170, ч.2 ст.171 КПК України, зміст означеного клопотання містить припущення щодо зберігання на вилученій в ході огляду місця події викрутці слідів вчинення кримінального правопорушення, що належним чином у клопотанні не обґрунтовано і відповідними доданими до клопотання матеріалами не підтверджуються, оскільки за доданою до клопотання копією протоколу огляду місця події від 22.12.2018 року, складеного ініціатором клопотання, останнім всупереч доводам клопотання взагалі не було залучено відповідних спеціалістів, зокрема експертів чи спеціалістів Одеського НДЕКЦ МВС України, для відшукання слідів злочину.

Відповідно до ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, а недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення та за ч.1 ст.94 цього ж Кодексу, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Частини 2, 5 ст.237 цього ж Кодексу встановлюють, що огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи, а при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу, а усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду.

Згідно з ч.2 ст.100 зазначеного Кодексу, речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду.

Однак, з доданих до внесеного клопотання протоколів огляду предмету й місця події від 23.12.2018, 22.12.2018 року, відповідно, взагалі не вбачається відповідних відомостей щодо опечатування вилученої за вищенаведеною адресою слідчим ОСОБА_5 викрутки, яка у контексті ч.5 ст.237, ч.2 ст.100 КПК України підлягає негайному опечатуванню із завіренням підписами заявника й залучених понятих й фотографуванню, що у свою чергу перешкоджає слідчому судді пересвідчить у дотриманні вказаним слідчим вищенаведених положень закону та обумовлює неможливість оцінки такого доказу з точки зору його допустимості.

За ч.ч.1, 2 ст.233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених ч.3 цієї статті, а під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.
Попри те, обґрунтовуючи необхідність накладення арешту на виявлену та вилучену в ході проведення огляду гаражу за вищезазначеною адресою викрутку з рукояткою жовтого кольору із зображенням зірки, слідчим ОСОБА_2 до означеного клопотання взагалі не додано відповідної ухвали щодо визнання правомірним проведення такого огляду іншого володіння особи, що у взаємозв`язку з ненаданням будь-яких документів на підтвердження належності оглянутого гаражу іншій ніж заявник особі та у контексті ст.ст.233, 237 КПК України викликає обґрунтовані сумніви щодо правомірності проведеного огляду іншого володіння у конкретному випадку та перешкоджає накладенню арешту на майно за сукупністю наведених обставин.
Разом із тим, необґрунтованими слідчому судді уявляються доводи клопотання слідчого ОСОБА_2 щодо необхідності накладення арешту на майно задля проведення ряду судових експертиз, враховуючи ненадання до суду на їх підтвердження відповідного процесуального рішення з цього приводу, з огляду на що та у контексті п.1 ч.3 ст.132 КПК України, взагалі унеможливлює застосування заходів забезпечення кримінального провадження з означеною метою.

Наряду з викладеним, за доданою до означеного клопотання копією протоколу допиту потерпілого ОСОБА_4 від 23.12.2018 року, допит останнього здійснювався оперуповноваженим ВКП Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , який з огляду на додані до цього клопотання матеріали, зокрема витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0002222 від 23.12.2018 року або за дорученням слідчого про проведення слідчих (розшукових) дій, - до проведення досудового розслідування зазначеного провадження станом на час проведення відповідної слідчої дії, не залучався, що у свою чергу позбавляє слідчого суддю можливості надати належну оцінку викладеним в цьому протоколі обставинам.

Аналогічні правові позиції містяться в Розділі 1 та у п.п.6, 9 Розділу 2.6 «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 07.02.2014 року, затвердженого Постановою Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 07.02.2014 року.

Оскільки з наданих до суду клопотання і доданих до нього матеріалів вбачається, що внесене до суду слідчим ОСОБА_2 й погоджене прокурором ОСОБА_3 клопотання про арешт майна є недостатньо обґрунтованим й безпідставним, а зміст клопотання не відповідає вимогам ст.ст.170, 171 КПК України та додані до нього документи неможливо оцінити з точки зору їх допустимості, слідчий суддя доходить висновку про повернення вказаного клопотання до Одеської місцевої прокуратури №4 для усунення недоліків, зі встановленням строку для їх усунення протягом 72-х годин з часу отримання копії цієї ухвали.

Керуючись ст.ст.1, 3, 26, 167, 170-172, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -
п о с т а н о в и в:
Клопотання слідчого СВ Хаджибеївського ВП Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 від 16.01.2019 року, погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0002222 від 23.12.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, про арешт майна, повернути вказаному прокурору для усунення недоліків, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Надати Одеській місцевій прокуратурі №4 строк для усунення недоліків, наведених у мотивувальній частині цієї ухвали, - протягом 72-х годин з часу отримання цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає, але заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: ОСОБА_1