Постанова

іменем України

20 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 636/1122/17

провадження № 51-6320км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідуваньза №001140, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 , неодноразово судимого, останнього разу за вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2016 року за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 289, ст.ст. 70, 71 Кримінального кодексу України (далі КК) на 5 років 6 місяців позбавлення волі,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 25 вересня 2017 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 357 КК на 3 роки обмеження волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2016 року і остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. Постановлено рахувати строк відбування покарання з дня фактичного взяття під варту з 31 жовтня 2016 року.

25 жовтня 2017 року Чугуївський міський суд Харківської області постановив ухвалу, якою виправив описку та уточнив вирок. Зокрема, суд постановив вважати вірним в резолютивній частині вироку визнання ОСОБА_7 винуватим і засудженим за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

За вироком суду 21 червня 2016 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_8 , кримінальне провадження щодо якого зупинено, близько 23:40 біля входу до парку «Слави» на вул. Старонікопольській у м. Чугуєві, застосовуючи до ОСОБА_9 насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я, заволоділи майном потерпілого та офіційним документом. ОСОБА_7 двома ударами кулака в обличчя збив потерпілого з ніг і заволодів його мобільним телефоном «Nokia» вартістю 232 грн і банківською карткою «ПриватБанку». З метою отримання коду картки ОСОБА_7 наступив на горло ОСОБА_9 і утримував до тих пір, поки потерпілий його не сказав. Після чого ОСОБА_7 із ОСОБА_8 за допомогою банківської картки і коду до неї заволоділи 1800 грн потерпілого, які зняли з банкомату.

Апеляційний суд Харківської області ухвалою від 22 лютого 2018 року вирок щодо ОСОБА_7 змінив. Виключив з вироку вказівку на вчинення ОСОБА_7 злочину з ОСОБА_8 і постановив вважати вчинення ОСОБА_7 злочинів за попередньою змовою з особою, матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження. Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК (в редакції від 26 листопада 2015 року) апеляційний суд зарахував ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 31 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а в подальшому день за день. У решті вирок щодо ОСОБА_7 апеляційний суд залишив без змін.

Вимоги касаційних скарг і узгоджені доводи осіб, які їх подали

Прокурор ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, у своїй касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Стверджує, що рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також вимогам ст. 419 КПК стосовно змісту ухвали апеляційного суду. Зазначає, що апеляційний суд не надав вичерпних відповідей на доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора щодо неправильного застосування місцевим судом закону про кримінальну відповідальність, а саме застосування судом кримінального закону, який не підлягав застосуванню ст. 71 КК при призначенні покарання за сукупністю вироків, і незастосування кримінального закону, який підлягав застосуванню ч. 4 ст. 70 КК, не сформулював належним чином своїх висновків щодо відсутності підстав для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання несправедливим та не навів докладних мотивів прийнятого рішення. Звертає увагу, що ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, заподіяні потерпілому збитки добровільно не відшкодував, а тому призначене йому покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого через м`якість. Крім того, прокурор вважає, що Чугуївський міський суд Харківської області ухвалою від 25 жовтня 2017 року не уточнив вирок, а фактично змінив його, чим порушив вимоги ст. 379 КПК, а апеляційний суд, розглядаючи апеляції прокурорів, усупереч вимогам ч. 2 ст. 404 КПК не вийшов за межі апеляційних вимог і не скасував цю ухвалу суду першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 не підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , просив ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, оскільки ухвала Чугуївського міського суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року, якою виправлено та уточнено вирок, є чинною.

Мотиви Суду

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За змістом ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права та правової оцінки, з огляду на ті фактичні обставини справи, які встановлені й визнані доведеними судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).

При цьому згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412414 цього Кодексу.

За змістом касаційної скарги незаконність рішення суду апеляційної інстанції прокурор убачає в істотному порушенні вимогам ст. 419 КПК, яке полягає в ненаданні апеляційним судом вичерпних відповідей на доводи апеляцій прокурорів щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосуванняч. 4 ст. 70 КК і безпідставного застосування ст. 71 КК, а також невідповідності призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через м`якість.

Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Зі змісту зазначеної норми убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку. Отже, ухвала апеляційного суду має відповідати вимогам ст. 370 КПК.

Крім того, відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляції, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційній інстанції зазначених вимог закону дотримався.

Як убачається з матеріалів провадження, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК, у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, повторно, та незаконному заволодінні офіційним документом, вчиненому з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб (а. с. 27, т. 1).

Також із матеріалів справи вбачається, що після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акта ОСОБА_7 підтвердив зрозумілість пред`явленого обвинувачення. І саме від такого обвинувачення він захищався в суді.

Так, у судовому засіданні ОСОБА_7 повністю визнав свою вину в пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК та підтвердив обставини вчинених ним кримінальних правопорушень, які викладене в обвинувальному акті, вказавши, що вони були встановлені правильно й усі обставини він визнає повністю.

Суд першої інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження стосовно недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за правилами ст. 349 КПК.

Чугуївський міський суд Харківської області вироком від 25 вересня 2017 року визнав ОСОБА_7 винуватим і засудив за ч. 2 ст. 186 і ч. 1 ст. 357, ст. 70, ст. 71 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

25 жовтня 2017 року Чугуївський міський суд Харківської області постановив ухвалу, якою виправив описку та уточнив вирок. Зокрема, суд постановив вважати вірним в резолютивній частині вироку визнання ОСОБА_7 винуватим і засудженим за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

На вирок місцевого суду подали апеляційні скарги заступник прокурора Харківської області ОСОБА_10 і прокурор у кримінальному провадженні №001140 ОСОБА_11 .

Заступник прокурора Харківської області ОСОБА_10 у своїй апеляційній скарзі ставив питання про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме: ч. 2 ст. 28 КК, оскільки санкція ст. 357 КК не передбачає такої кваліфікуючої ознаки як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб і зазначену обставину можна врахувати при призначенні покарання як обтяжуючу; ст. 71 КК, оскільки з огляду на хронологію подій та постановлення вироків мала б застосовуватися ч. 4 ст. 70 КК; а також про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого через його м`якість. Просив скасувати вирок, уточнений ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 25 жовтня 2017 року, про засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186, за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК на 5 років 6 місяців позбавлення волі, за ч. 1 ст. 357 КК на 3 роки обмеження волі, на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, а на підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань, призначених цим вироком і вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 31 жовтня 2016 року призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років (а. с. 151154, т. 1).

Прокурор в кримінальному провадженні №001140 ОСОБА_11 у своїй апеляційній скарзі вважав безпідставним виключення судом з обвинувачення ОСОБА_7 ч. 2 ст. 28 КК і просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання: за ч. 2 ст. 186 КК на 5 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК на 2 роки обмеження волі, підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів призначити засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 71 КК приєднати частину невідбутого покарання за попереднім вироком і остаточно призначити ОСОБА_7 5 років 6 місяців позбавлення волі. Зазначав, що суд першої інстанції, розглядаючи справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК, вийшов за межі судового розгляду і кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 357 КК, у той час як обвинувачення останньому пред`являлося за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК, і свого рішення в частині зміни кваліфікації жодним чином не мотивував (а. с. 147149, т. 1).

Так, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що доводи прокурорів про неправильне застосування ст. 71 КК є безпідставними, оскільки ця норма закону судом першої інстанції з огляду на усунуті ним недоліки та виправлення не застосовувалася. З цих же підстав апеляційний суд залишив без задоволення доводи про незастосування кримінального закону, який підлягав застосуванню, але, на думку прокурорів, застосований не був (ч. 4 ст. 70 КК), оскільки саме на підставі цієї норми ОСОБА_7 було визначено остаточне покарання за сукупністю злочинів.

Також апеляційний суд визнав безпідставними доводи прокурора місцевої прокуратури про необґрунтоване виключення судом з обвинувачення ОСОБА_7 ч. 2 ст. 28 КК, оскільки за вироком суду останнього засуджено, крім іншого, саме за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК. Доводи ж заступника прокурора Харківської області про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 на ч. 1 ст. 357 КК апеляційний суд визнав такими, що не підлягають розгляду, оскільки справа розглядалася за правилами ч. 3 ст. 349 КПК і як сторона обвинувачення, так і інші учасники судового розгляду не оспорювали правову кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК.

Також апеляційний суд ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурорів про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі засудженого через його м`якість.

Згідно з положенням ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суди при призначенні покарання мають враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути належним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, що мало б бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу засудженого, який є сиротою, неодноразово судимий за вчинення аналогічних злочинів, останні судимості не зняті і не погашені, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває. Водночас обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , суд визнав повне визнання вини та його щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, суд не встановив. Тому суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій статей КК, за якими кваліфіковано його діяння, що є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Суд апеляційної інстанції погодився з таким висновком місцевого суду, доводи прокурорів про призначення ОСОБА_7 покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через його м`якість, визнав безпідставними. Своє рішення апеляційний суд належним чином мотивував.

Суд не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.

Водночас Суд вважає, що суд апеляційної інстанції допустив неправильне правозастосування при зарахуванні засудженому строку попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК.

Як зазначив апеляційний суд, відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року (далі Закон № 838-VІІІ) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в строк відбування покарання ОСОБА_7 підлягає строк попереднього ув`язнення з 31 жовтня 2016 року по 20 червня 2017 року (до набрання чинності Законом України № 2046-VIII від 18 травня 2017 року «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» (далі Закон № 2046-VIII), яким внесено зміни до ст. 72 КК.

З питання застосування правил зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання, передбачених ч. 5 ст. 72 КК у відповідній редакції, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 зазначила, що зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання є кримінально-правовим наслідком діяння в розумінні ч. 2 ст. 4 КК, який впливає на становище особи за ст. 5 КК (поліпшує або погіршує його). Закон № 838-VIII, який набрав чинності 24 грудня 2015 року, є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи в розумінні ст. 5 КК, оскільки передбачає коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У свою чергу Закон № 2046-VIII, який набрав чинності 21 червня 2017 року, є законом про кримінальну відповідальність, який іншим чином погіршує становище особи в розумінні ст. 5 КК, оскільки вводить (повертає) коефіцієнт зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішуючи питання про те, якою редакцією ч. 5 ст. 72 КК належить керуватися у конкретному випадку, варто враховувати час вчинення особою діяння, як це визначено в частинах 2 і 3 ст. 4 КК, тобто застосовувати правила дії у часі закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно з висновком, викладеним у п. 106 зазначеної постанови Великої Палати Верховного Суду, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону № 838-VIII. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія цього Закону як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК не допускається.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 вчинив злочини, передбачені ч. 2 ст. 186 і ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 357 КК, 21червня 2016 року. Його було затримано 31 жовтня 2016 року, і до набрання вироком законної сили (22 лютого 2018 року) він тримався під вартою, тобто строк його попереднього ув`язнення тривав з 31 жовтня 2016 року до 22 лютого 2018 року включно.

Тому, з огляду на вищезазначений висновок Великої Палати при зарахуванні ОСОБА_7 у строк покарання строку попереднього ув`язнення підлягають застосуванню правила ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII стосовно всього періоду його попереднього ув`язнення з 31 жовтня 2016 року до 22 лютого 2018 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України від 02 червня 2016 року

№ 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі Закон № 1402-VIII) Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Таким чином, враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, з огляду на положення ч. 1 ст. 36 Закону № 1402-VIII ухвала Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 підлягає зміні у порядку ст. 433 КПК, а касаційна скарга прокурора залишенню без задоволення.

Будь-яких інших підстав для зміни або скасування постановлених у справі судових рішень Суд не вбачає.

Ураховуючи викладене, керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року щодо ОСОБА_7 у порядку ст. 433 КПК змінити.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК в редакції Закону України № 838-VІІІ «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з

31 жовтня 2016 року до 22 лютого 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

У решті ухвалу залишити без зміни.

Постанова Верховного Суду є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3