У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши матеріали кримінального провадження №1112702 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_5 та її захисника ОСОБА_6 , прокурора Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.06.2018 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Стаханов, Луганської області, громадянки України, не заміжньої, має на утриманні двох малолітніх дітей, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з освітою 5 класів, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ,

- обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч. 3 ст. 289 КК України

Учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_10 , ОСОБА_11
обвинувачена ОСОБА_5
захисник ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі прокурор, просить вирок в частині виправдання ОСОБА_5 за ч.2 ст.185 КК України та в частині призначення покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винною за ч.2 ст.185 КК України та призначити їй покарання за даний злочин у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Призначити ОСОБА_5 покарання за ч.3 ст.289 КК України у виді 10 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого більш суворим остаточно визначити покарання у виді 10 років позбавлення волі.

У ході апеляційного розгляду повторно дослідити матеріали провадження щодо кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, а саме допитати потерпілого ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 , дослідити письмові докази, відомості що характеризують особу обвинуваченої, та вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11.06.2018 року відносно ОСОБА_14 .

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_5 визнано невинуватою та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років без конфіскації майна.

Постановлено строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання з 09.10.2016р. з 03:30год., зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до 20.06.2017р. включно та з 21.06.2017р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_12 15102 (п`ятнадцять тисяч сто дві)грн. в рахунок відшкодування завданих збитків та 5 000 (п`ять тисяч) в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Звільнено ОСОБА_5 від оплати судових витрат на залучення експерта, компенсувавши такі витрати за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги обвинуваченої.
ОСОБА_5 вважає, вирок суду першої інстанції незаконним та таким що підлягає скасуванню.

Зазначає, що перед тим як сісти до автомобіля потерпілого, молоток з собою не брала, була вдягнена у літньому сарафані та не мала змоги приховати його під одягом, ОСОБА_14 також не мав при собі молотка, та був одягнений в коротких літніх шортах та футболці. Автомобілем ВАЗ-2110, який належить потерпілому ОСОБА_12 вона не керувала, оскільки немає навичок керування автомобілем та перебувала на восьмому місяці вагітності, коли потерпілий ОСОБА_15 вибіг з автомобіля, саме ОСОБА_14 пересів за кермо автомобіля, а потерпілий вже не бачив хто був за кермом, вважає, що потерпілий давав неправдиві покази та неодноразово змінював їх.

Вказує, що відповідно до висновку експерта від 30.08.2016 року, на молотку не виявлено її відбитків пальців та краплин крові.

Стверджує, що під час сварки саме ОСОБА_14 вдарив декілька разів кулаком по голові потерпілого ОСОБА_12 .

Вважає, що органами досудового розслідування та судом першої інстанції невірно кваліфіковані її дії за ч. 3 ст.289 КК України та безпідставно визнано її винною у вчиненні даного злочину.

Звертає увагу, що має двох малолітніх дітей, вона незаміжня, а тому на даний час дітей виховує її мати.

Узагальнені доводи апеляційної скарги захисника.
Захисник ОСОБА_6 вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Зазначає, що суд при оцінці доказів, в порушення вимог КПК України, прийняв за належний доказ висновок судово-медичної експертизи № 526 від 11.08.2016 року. Зі змісту висновку експерта вбачається, що даний висновок був виконаний на підставі постанови т.в.о. начальника Первомайського ВП ГУНП в Миколаївської області майора поліції ОСОБА_16 про призначення судово-медичної експертизи від 10.08.2016, яким у потерпілого ОСОБА_12 виявлено тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Посилається на вимоги ч. 2,3 ст.214 КПК України, відповідно до яких - досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Лише огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведеним до внесення відомостей до ЄРДР. Однак, слідча дія у виді призначення судово-медичної експертизи була проведена з порушенням положень ч. 3 ст. 214 КПК України, оскільки т.в.о. начальника Первомайського ВП ГУНП в Миколаївської області майора поліції ОСОБА_16 призначила експертизу 10.08.2016 року ще до внесення відомостей до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 289 КК України.

Відповідно до Витягу з кримінального провадження № 0002204 відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.289 КК України внесені до ЄРДР 11.08.2016 року. Таким чином, відповідно до ст. 85 та ст. 86 КК України висновок експерта № 526 від 11.08.2016 року є недопустимим та неналежним доказом по справі, так як він отриманий з порушеннями вимог ч. 3 ст. 214 КПК України.

Стверджує, що ні прокурором ні судом не доведено, які саме дії ОСОБА_5 призвели до насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого. Так відповідно до обвинувального акту та вироку суду ОСОБА_5 нанесла потерпілому 3 удари молотком по голові, тоді як сам потерпілий у судовому засідання пояснив, що бачив лише як ОСОБА_5 замахувалася, після чого вибіг з автомобіля. Доказів щодо спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень потерпілому не наведено, докази щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень відсутні. Відомості про наявність у салоні автомобілю молотка також не доведені стороною обвинувачення. При виході з будинку ОСОБА_5 нічого при собі не мала, у салоні автомобілю молотка також не було, що підтверджується поясненнями потерпілого та протоколом огляду місця події. Молоток взагалі знайдений біля авто. Як речовий доказ на впізнання нікому з учасників процесу не надавався, звідки він взагалі та як опинився біля автомобіля не встановлено.

Вказує, що допитаний в судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_17 пояснив, що тілесні пошкодження та самі рани пошкоджень на голові потерпілого він не оглядав, але зазначає що вони могли бути нанесені тупим твердим предметом не виключно молотком. Вважає що такі пояснення експерта не можна вважати доказами по справі, так як і саму експертизу.

Зауважує, що слідчий експеримент проводився лише за участю потерпілого, без залучення судово-медичного експерта та без участі обвинувачених.

Вказує, що судом невірно кваліфіковані дії ОСОБА_5 та невірно визначена її роль у вчинені злочину. Не встановлено де саме в автомобілі розміщувались учасники події, та як ОСОБА_5 , яка перебувала на восьмому місяці вагітності, змогла нанести тілесні ушкодження потерпілому через підголівник сидіння автомобіля та сидячи на невстановленому в ході слідства місці.

Зазначає, що судом з порушенням вимог КПК України вирішене питання щодо цивільного позову потерпілого. Так, потерпілим ОСОБА_12 на підтвердження майнової шкоди до позову надано Дефектний акт від 09. 09.2016 року, в яком вказано розмір вартості запчастин відновлювального ремонту, однак ніде не зазначено, що механічні пошкодження автомобіль отримав в результаті ДТП при умовах, вказаних у обвинувальному акті. Потерпілий на підтвердження майнової шкоди не надав суду висновок спеціаліста - автотоварознавця, в якому було б визначено реальну вартість матеріального збитку. Таким чином, у суду відсутні докази необхідні для вирішення питання щодо матеріальної шкоди спричиненої злочином.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Не оспорюючи правильність кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, прокурор вважає, що вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 7.06.2018 підлягає скасуванню в частині недоведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначення покарання з підстав невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України та особі обвинуваченої ОСОБА_5 .

Зазначає, що аналіз досліджених в суді матеріалів кримінального провадження та технічні засоби фіксування вказують на те, що розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , у зазначеній частині обвинувачення за вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України проведено судом першої інстанції з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та висновки суду, викладені у вироку не узгоджуються з фактичними обставинами кримінального провадження. Окрім того, висунуте обвинувачення ОСОБА_5 судом в повному обсязі не перевірено, не надано належної оцінки доказам по справі та належним чином судове рішення не мотивовано.

Посилається на вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» відповідно до яких, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Проте, з вироку суду першої інстанції вбачається, що ці вимоги кримінального процесуального закону та роз`яснень Верховного Суду України судом не дотримані. В порушення вимог ст. 94 КПК України суд оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, не навів у вироку переконливих мотивів, з яких він відкинув докази обвинувачення, а тому висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним даним, дослідженим судом в ході розгляду справи.

Вважає, що висновок суду про невинуватість ОСОБА_5 у вчинені злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК України не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження і його зроблено без повного та всебічного дослідження матеріалів кримінального провадження, без належного аналізу всіх здобутих у справі доказів, без наведення відповідного спростування пред`явленого обвинувачення. Оцінюючи показання потерпілого та свідків, суд обмежився формальною вказівкою на те, що вони не доводять причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину. Так, суд в своєму рішенні оцінюючи дії обвинуваченої ОСОБА_5 при незаконному заволодінні транспортним засобом потерпілого прийшов до висновку, що обвинувачена та особа-2 діяли узгоджено, як співвиконавці, що свідчить про єдину спрямованість їх умислу, наявність корисливого мотиву і попередньої змови.

Проте, даючи оцінку діям обвинуваченої за епізодом крадіжки мобільного телефону потерпілого, суд не надав належної оцінки тим обставинам, що після ретельно спланованого та вчиненого заволодіння транспортним засобом, обвинувачені перебували у закритому просторі, а саме в салоні викраденого автомобілю з якого був викрадений телефон потерпілого та дії кожного зі співучасників очевидні для іншого. Крім того, в подальшому співучасники злочину разом направлялись в бік м. Первомайська доки не були зупинені свідком. Зазначене, на думку апелянта, свідчить про узгодженість дій співучасників та їх попередню змову і при вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Також суд, не дав належну оцінку свідченням свідка ОСОБА_13 , який пояснив, що коли проїхав сміттєзвалище та побачив, що з лісосмуги на дорогу швидким кроком вийшли двоє людей - чоловік та жінка ромської національності, які йшли разом в бік м. Первомайська. Вони були розгублені, швидко йшли, запропонувавши їх підвезти чоловік спершу погодився, але саме жінка відмовилася та сказала, що їм потрібно йти в інший бік, та саме в цей час йому стало це підозрілим. Наздогнавши їх та схвативши їх обох за руки, чоловік іншою рукою дістав із своєї кишені щось та викинув на землю. Відпустивши жінку ОСОБА_13 схилився та підібрав з землі, як потім виявилось, мобільний телефон «LG» та в цей час жінка втекла, незабаром і вирвався чоловік, проте ОСОБА_13 наздогнав останнього і утримував його до приїзду працівників поліції. Також ОСОБА_13 зазначив, що жінка була в стані вагітності. Чекаючи працівників поліції ОСОБА_13 , зазначив що чоловік ромської національності розповів йому все, як вони домовилися вчинити даний злочин.

Крім того, зазначає, що вироком Веселинівського районного суду Миколаївської області від 11.06.2018 відносно особи-2 - ОСОБА_14 ухвалено обвинувальний вирок, яким останнього визнано винним, серед іншого, за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у таємному викраденні мобільного телефону ОСОБА_12 вчиненому повторно за попередньою змовою з ОСОБА_5 .

З огляду на положення ст. 23 КПК України щодо безпосереднього дослідження доказів судом, у тому числі письмових доказів, у оригіналах, Веселинівським районним судом Миколаївської області досліджено один із доказів вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України. Так, зазначеним судом визнано допустимим і належним доказом, який покладено в основу обвинувального вироку - протокол слідчого експерименту, проведеного з підозрюваним ОСОБА_14 у присутності захисника, згідно якого саме ОСОБА_5 вчинила крадіжку мобільного телефону, який у подальшому передала ОСОБА_14 .

Вважає, що за таких обставин вирок суду стосовно ОСОБА_5 не можна визнати таким, що відповідає вимогам закону та є обґрунтованим.

Зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 передбачено, що із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину.

Вважає, що суд першої інстанції не врахував дані вимоги кримінального закону та п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 та призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у розмірі, наближеному до мінімальної межі санкції ч. 3 ст. 289 КК України. Хоча суд й послався у вироку, але недостатньо врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких, не відшкодування завданої злочином шкоди, не визнання вини та неодноразове змінення своїх показів. Поза увагою суду залишилось те, що обвинувачена також переховувалась від органів досудового розслідування. Вказане свідчить про стійке небажання обвинуваченої стати на шлях виправлення, схильність до вчинення злочинів та підвищену суспільну небезпеку. За такого, призначене ОСОБА_5 покарання, за своїм розміром не відповідає характеру, тяжкості вчиненого та особі винного та не сприятиме її виправленню і не буде запобігати вчиненню нею нових кримінальних правопорушень.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Суд визнав доведеним, що 10.08.2016р. ОСОБА_5 , вступивши в злочинну змову з особою матеріали відносно якої виділені в інше провадження, (далі особа-2) вирішила вчинити корисливий злочин та незаконно заволодіти чужим майном. З цією метою ОСОБА_5 , приблизно о 9:10 год., виконуючи вимоги особи-2, викликала автомобіль таксі бази «1506» за місцем проживання особи-2 за адресою: АДРЕСА_2 . Коли до домоволодіння під`їхав автомобіль «таксі» марки ВАЗ-2110, д/н НОМЕР_1 , за кермом якого був ОСОБА_12 , особа-2 перед тим як сісти до автомобіля наказав ОСОБА_5 взяти з собою молоток, після чого вони сіли до вищезазначеного автомобіля. Діючи за попередньою змовою, виконуючи свій злочинний умисел направлений на незаконне заволодіння чужим майном транспортним засобом ВАЗ-2110 д/н НОМЕР_1 , ОСОБА_5 разом з особою-2, вказали ОСОБА_12 їхати в напрямку с. Чаусове Первомайського району Миколаївської області по польовій дорогзі (відрізок автодороги 61 км+ 800 м «Ульянівка-Миколаїв» перед в`їздом в м.Первомайськ).
В ході руху по вказаному напрямку, ОСОБА_5 за вказівкою особи-2 нанесла ОСОБА_12 три удари молотком в область голови, після чого особа-2 наніс потерпілому ОСОБА_12 ще один удар кулаком в завушну область голови.
Таким чином ОСОБА_5 та особа-2 спричинили ОСОБА_12 тілесні ушкодження у виді забійних ран та крововиливу волосяної частини голови. Дані тілесні ушкодження, згідно висновку експерта №526 від 11.08.2016 могли утворитися в строк та за обставин, вказаних в постанові, від дії тупого твердого предмету (молоток, кулак та т.п.) не менше чотирьох ударів і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Після нанесених ударів ОСОБА_12 вибіг з автомобіля, а особа-2 пересів за кермо та за попередньою змовою з ОСОБА_5 незаконно заволодів автомобілем ВАЗ-2110 з д/н НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку експерта №09/2-96 від 23.08.2016 станом на 10.08.2016 складає 69491 грн., проте не впоравшись з керуванням здійснили з`їзд в кювет, чим спричинили дорожньо-транспортну пригоду, завдавши тим самим ОСОБА_12 матеріальний збиток.
В подальшому ОСОБА_5 разом із особою-2 були затримані громадянином ОСОБА_13 .

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 3. ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Крім того, відповідно до обвинуваченого акту, ОСОБА_5 також обвинувачується в тому, що продовжуючи свій злочинний намір, після скоєння незаконного заволодіння транспортним засобом, яке мало місце 10.08.2016р., приблизно о 19:40 год. ОСОБА_5 за попередньою змовою з особою-2 вирішили незаконно заволодіти майном, яке перебувало в салоні вказаного автомобіля та належить ОСОБА_12 . Виконуючи задумане, ОСОБА_5 з салону автомобіля марки ВАЗ- 2110 д/н НОМЕР_1 , таємно викрала мобільний телефон марки «LG», вартість якого згідно висновку експерта №427 від 31.08.2016 станом на 10.08.2016 складає 1230 грн., який в подальшому передала особі-2. В свою чергу, особа-2 вказаний телефон поклала до кишені своїх шортів. Таким чином ОСОБА_5 та особа-2 спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на суму 1230 грн.

Проте, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_5 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 185 КК України, пославшись на положення ст. 62 Конституції України та кримінального процесуального закону, виправдав її у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянтів на підтримку вимог своїх апеляційних скарг, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані в повному обсязі.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , повно всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини кримінального провадження, дав належну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і належності, а сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, свої висновки суд належним чином вмотивував.

Дослідивши всі обставини провадження та перевіривши їх доказами, суд дійшов правильного висновку про те, що в діях обвинуваченої ОСОБА_5 міститься склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України.

До доводів обвинуваченої щодо недоведеність її вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, апеляційний суд ставиться критично, оскільки такі твердження ґрунтуються лише на запереченнях самої обвинуваченої, які спростовуються сукупністю досліджених судом та наведених у вироку доказів.

Обвинувачена ОСОБА_5 вину не визнала, підтвердила, що за домовленістю з ОСОБА_14 , з яким вони на той час проживали однією сім`єю, викликала "таксі". ОСОБА_14 наказав водію їхати у бік с. Чаусове польовими дорогами. Під час поїздки вона знаходилась на задньому сидінні автомобіля, ОСОБА_14 сидів на передньому пасажирському сидінні. Бачила, як останній під час руху автомобіля замахнувся на водія кулаком, в цей час потерпілий вибіг з автомобіля. Тілесних ушкоджень або крові на потерпілому вона не бачила. ОСОБА_14 пересів за кермо автомобіля але не впорався з керуванням та автомобіль з`їхав у кювет. Після чого вони залишили автомобіль та пішли у бік населеного пункту. Біля них зупинився автомобіль, за кремом якого сидів ОСОБА_13 , який запропонував підвезти їх. Оскільки вони відмовились, ОСОБА_13 вийшов з автомобіля та схопив її та ОСОБА_14 за руки. Тоді ОСОБА_14 викинув з кишені телефон, коли ОСОБА_13 піднімав телефон, вони вирвались та стали тікати. ОСОБА_13 став наздоганяти ОСОБА_14 , а вона залишилась стояти біля його автомобіля. Що саме відбувалась між ОСОБА_14 та потерпілим в автомобілі вона не звертала уваги, оскільки себе погано почувала, так як перебувала на восьмому місяці вагітності. Удари потерпілому вона не наносила. Телефон потерпілого не викрадала.

Між тим, вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України підтверджується доказами, наведеними судом у вироку, а саме протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.08.2016р., схеми огляду та таблиці зображень до нього, висновком експерта № 420 від 16.09.2016 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 09.09.2016р. та таблиці зображень до нього, судово-цитологічної експертизи №177/ц, поясненнями потерпілого, свідків та іншими дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, потерплій ОСОБА_12 , пояснив, що 10.08.2016р. приблизно о 19:10год. він, взяв замовлення за адресою: АДРЕСА_2 . ОСОБА_5 сіла на заднє пасажирське сидіння його автомобіля, а ОСОБА_14 - на переднє пасажирське сидіння. Обвинувачена попросила везти їх до с. Чаусове. Не доїжджаючи до повороту на село Чаусове, ОСОБА_5 сказала, щоб він повертав на ґрунтову дорогу. Коли повернув автомобіль на дорогу до с.Чаусове та почалась ґрунтова дорога, на прохання обвинуваченої він їхав повільно. ОСОБА_14 поводив себе агресивно, палив в салоні автомобіля, хоча він цього не дозволяв, нервував, раптово повернув ключ у замку запалювання, в результаті чого автомобіль встав. Він (потерпілий) обурився, та сказав, що далі він їх не повезе. ОСОБА_5 стала його вмовляти, просила не покидати їх на дорозі. З того часу, як автомобіль звернув з траси, ОСОБА_14 та ОСОБА_5 розмовляли ромською мовою, тому він їх не розумів. Розмова відбувалась на підвищених тонах. Через 5-10 хвилин, коли до траси залишалось близько 700м-800м , він раптово відчув декілька різких ударів твердим предметом по голові зверху. Удари прийшлись на верхню частину голови. Після чого ОСОБА_14 наніс йому удар кулаком у праве вухо. Він зупинив автомобіль, повернув голову та побачив, як ОСОБА_5 замахується на нього молотком. ОСОБА_14 став кричати «Добивай його». Злякавшись за своє життя, він вибіг з машини, та заховався у полі. Ключі залишились у замку запалювання. Вискочивши з машини він бачив, як ОСОБА_14 сідав за кермо автомобіля. Коли він вийшов та трасу, його автомобіль був у кюветі, стояла машина «швидкої допомоги», мікроавтобус з людьми. Оскільки його мобільний телефон залишився у автомобілі, він попросив зателефонувати у поліцію та оператору таксі. Пізніше він побачив ОСОБА_13 , який вів ОСОБА_14 .. Він підтвердив, що це саме та особа, яка разом із обвинуваченою заволоділа його автомобілем. Після цього його забрала «швидка». У лікарні на рани на голові наклали шви. Наступного дня він був у експерта, який оглянув рани, при цьому накладені шви він не знімав. Молоток у салоні свого автомобіля він не зберігав, тому молоток, яким замахувалась на нього обвинувачена, вона могла принести лише з собою.

Свідок ОСОБА_13 суду показав, що він є приватним підприємцем та утримує базу «таксі». У 2016р., точної дати він не пам`ятає, диспетчер йому повідомила, що у ОСОБА_12 проблеми, оскільки його викликали за адресою: АДРЕСА_2 , однак, GPS-система показує, що його автомобіль знаходиться в районі звалища, а телефон не відповідає. Він сказав їй телефонувати у поліцію, а сам поїхав у бік звалища. На дорозі до звалища він побачив двох осіб ромської національності, які поводили себе підозріло, озирались. Він зупинив автомобіль та запропонував підвезти їх, однак, вони відбігли від машини на інший бік дороги. Вискочивши з автомобіля, він схопив одною рукою хлопця, а іншою обвинувачену. В цей час помітив, як хлопець завів руку за спину та викинув мобільний телефон. Коли він піднімав телефон, вони вирвались від нього та стали тікати. Він наздогнав хлопця, та повів його до своєї машини. Хлопець просив не чіпати обвинувачену, заявив, що це він все організував, змусив обвинувачену взяти молоток та бити потерпілого, вона не хотіла його вбивати. Мобільний телефон, який викинув хлопець він віддав працівникам поліції. Огляд місця проводили в його присутності. Під час вказаного огляду знайшли молоток. Де він до цього знаходився, він не бачив.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання свідка ОСОБА_13 та потерпілого ОСОБА_12 , який підтвердив, що саме обвинувачена ударила його кілька разів молотком в область голови.

Такі показання є послідовними та узгоджуються з письмовими доказами у справі, а саме протоколом огляду місця події від 10 серпня 2016 року (т.1, а.п. 149-162), відповідно до відомостей якого на місті ДТП біля автомобіля було виявлено молоток; висновком судово-медичної експертизи (т.1, а.п. 148), згідно з яким у потерпілого виявлено травми голови, а саме забійні рани та крововиливи волосяної частини голови, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, які потягли короткочасний розлад здоров`я. Крім того, експерт у своєму висновку зазначив, що тілесні ушкодження на тілі потерпілого відповідають часу та обставинам вказаних потерпілим, могли виникнути від не менше як 4-х ударів, не виключно молотком.

Такі показання потерпілого є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають у суду сумнівів у їх правдивості та у своїй сукупності з письмовими доказами підтверджують винуватість ОСОБА_5 в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

За такого, доводи обвинуваченої про те, що вона не застосовувала насильство до потерпілого та не наносила йому ударів молотком є неспроможними.

Також є неприйнятними доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про відсутність в її діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України, в зв`язку з тим, що не вона керувала автомобілем.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 діяла за попередньою змовою з іншою особою, стосовно якої матеріали виділено в окреме провадження, їх дії були узгодженим, з розподіленням ролей. Кожен з співучасників злочину вчиняв дії спрямовані на незаконне заволодіння транспортним засобом, а саме ОСОБА_5 застосувала насильство до водія, нанісши йому удари молотком, а після того як потерпілий залишив автомобіль, інша особа продовжила злочинні дії направлені на протиправне вилучення автомобіля у його власника.

Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 р. "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті", незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК ( 2341-14) слід розуміти як умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз. Цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Таким чином, кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.3 ст. 289 КК України, а саме в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого є правильною і сумнівів у апеляційного суду не викликає.

Суд всебічно, повно, об`єктивно та неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження. Відповідно до положень ст. 94 КПК України, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку і дійшов обґрунтованого висновку про те, що подані стороною обвинувачення докази в повній мірі підтверджують винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 289 КК України.За такого, доводи апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у вчинені зазначеного злочину є неспроможними.

Також не заслуговують на увагу доводи захисника обвинуваченої про недопустимість доказів у справі.

Відповідно до вимог ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженню, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Всі докази в кримінальному провадженні отримані в порядку визначеному кримінальним процесуальним законом. А тому суд першої інстанції обґрунтовано послався на них при ухваленні судового рішення.

Також є безпідставними твердження захисника обвинуваченої про порушення судом першої інстанції вимог КПК України при вирішенні питання щодо цивільного позову.

Згідно ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч. 1, п.1 ч.2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 10.08.2016р., схеми огляду та таблиці зображень до нього у автомобіля ВАЗ 2110, НОМЕР_2 , виявлені пошкодження передньої лівої блок-фари, розбита ліва протитуманна фара, пошкоджений передній бампер, деформовано ліве переднє крило. На лобовому склі тріщина. Пошкодження на задньому лівому стоп-сигналі. На підтвердження позову потерпілий надав копію дефектного акту №1 від 09.09.2016р., відповідно до якого вартість ремонту автомобіля ВАЗ2110, д/н НОМЕР_2 , становить 30 205грн.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду та вважає позов в цій частині обґрунтованим.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України, то апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до обвинуваченого акту ОСОБА_5 обвинувачувалась також в тому, що продовжуючи свій злочинний намір, після незаконного заволодіння транспортним засобом, яке мало місце 10.08.2016р., приблизно о 19:40 год., вона за попередньою змовою з особою-2 вирішили незаконно заволодіти майном, яке перебувало в салоні вказаного автомобіля та належалоння ОСОБА_12 . Виконуючи задумане, ОСОБА_5 з салону автомобіля марки ВАЗ- 2110 д/н НОМЕР_1 , таємно викрала мобільний телефон марки «LG», вартість якого згідно висновку експерта №427 від 31.08.2016 станом на 10.08.2016 складає 1230 грн., який в подальшому передала особі-2. В свою чергу, особа-2 вказаний телефон поклала до кишені своїх шортів. Таким чином ОСОБА_5 та особа-2 спричинили потерпілому ОСОБА_12 матеріального збитку на суму 1230 грн.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено участь ОСОБА_5 у вчиненні даного злочину

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду, оскільки він узгоджується з фактичними обставинами кримінального провадження та показами потерпілого та свідків.

В судовому засіданні обвинувачена заперечувала свою причетність до таємного викрадення телефону потерпілого. Пояснила, що вона не бачила як ОСОБА_14 , викрав телефон із салону автомобіля.

Свідок ОСОБА_13 , який видав працівникам поліції мобільний телефон, пояснив, що зазначений телефон намагався викинути хлопець ромської національності, якого він затримав.

Ні свідок, ні заява свідка ОСОБА_13 , на яку посилається в своїй апеляційній скарзі прокурор, не містять даних про причетність ОСОБА_5 до крадіжки телефону.

Таким чином, прокурором не надано суду першої інстанції жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_5 таємно викрала мобільний телефон потерпілого та в подальшому передала його особі-2, не надано таких доказів і в апеляційному суді.

Відповідно до ч.2 ст.62 Конституції України та аналогічна позиція держави закріплена й у ч.2 ст.17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, за змістом ч.3 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

З цього приводу, також неодноразово висловлював правову позицію і Європейський суд з прав людини.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії» в розумінні Суду принцип презумпції невинуватості полягає в наступному. Тягар доведення вини обвинуваченого покладається на обвинувачення, а всі сумніви повинні тлумачитися на його користь. Обвинувач повинен повідомити обвинуваченому про докази, що маються проти нього, для того, щоб він міг підготувати та надати доводи в свій захист, і, врешті-решт, обвинувачення повинно надати докази, достатні для визнання його винуватим. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77).

При оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», яке повинно випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Дослідивши всебічно, повно й неупереджено всі обставини кримінального провадження, суд першої інстанції, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупність доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, обґрунтовано дійшов висновку про те, що інкриміноване ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачення у таємному викрадені чужого майна, вчиненому за попередньою змовою групою осіб ґрунтується на припущеннях, об`єктивних доказів вини особи у вчиненні зазначеного злочину органом державного обвинувачення суду не надано.

Проаналізувавши всі надані сторонами судового провадження докази, суд обґрунтовано прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України за обставин, викладених у висунутому їй обвинуваченні та виправдав її за недоведеністю вчинення нею зазначеного злочину.

Згідно положень ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

За вимогами ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Також, відповідно роз`ясненням, наведеним у постанові Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить оцінити всі зібрані у справі докази, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних та інших джерелах, з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності.

Пункти 21, 22 цієї ж постанови містять застереження про те, що виправдувальний вирок за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення ухвалюється тоді, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним. У мотивувальній частині такого вироку належить викласти результат, аналізу й оцінки доказів зібраних на досудовому слідстві, так і поданих у судовому засіданні, а також мотивовані висновки суду про недоведеність участі підсудного у вчиненні злочину.

Дані вимоги судом першої інстанції при ухваленні вироку в частині виправдання ОСОБА_5 за ч.2 ст. 185 КК України дотриманні в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок суду в цій частині відповідає наведеним вимогам закону в ньому викладено формулювання обвинувачення за ч.2 ст. 185 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави виправдання обвинуваченої із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Тому доводи апелянта про недотримання судом, при розгляді даного епізоду кримінального провадження, норм кримінального процесуального закону є неприйнятними.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_5 покарання ступеню тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, то апеляційний суд вважає їх неприйнятними.

Згідно положень п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_5 судом першої інстанції дотримано зазначених вимог закону.

Судом обґрунтовано враховано обставину, що пом`якшує покарання, а саме вчинення обвинуваченою злочину в стані вагітності, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Суд також врахував тяжкість вчиненого обвинуваченою кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу обвинуваченої, яка на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, має двох малолітніх дітей, вперше притягується до кримінальної відповідальності, будь яких даних про її негативну поведінку матеріали кримінального провадження не містять. За такого, врахувавши всі обставини справи та дані, що характеризують особу обвинуваченої, суд першої інстанції, обґрунтовано призначив ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах, встановлених санкцією ч.3 ст. 289 КК України, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

З урахуванням вище зазначених обставин, апеляційній суд вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Таким чином, враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , її захисника ОСОБА_6 , та прокурора Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 не підлягають задоволенню.

Разом з тим, за вироком суду обвинуваченій зараховано строк попереднього ув`язнення відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ від 26.11.2015 року з 09.10.2016 року по 20.06.2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, а з 21.06.2017р. по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Згідно ч.2 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

Зворотна дія закону означає, що новий закон застосовується як до тих фактів і правовідносин, які виникли чи продовжують існувати після набрання цим актом законної сили, так і тих, що існували до цього. Водночас цей принцип не може тлумачитися як такий, що забороняє пряму дію закону, тобто дію або застосування цього закону до фактів і правовідносин, які виникли або тривають після набрання законом чинності.

Відповідно, порядок зарахування періоду попереднього ув`язнення із розрахунку один попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до набрання вироком законної сили було визначено ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону №838-VIII від 26.11.2015 року, положення якого діяли до 20.06.2017 року включно).

Починаючи з 21 червня 2017 року, після набрання чинності Закону України №2046-VIII, яким ч.5 ст.72 КК України викладено в новій редакції, визначено зарахування попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до правового висновку викладеного в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.08.2018 року, якщо особа вчинила злочин в період з 24.12.2015 року по 20.06.2017 року (включно), і щодо неї продовжували застосовуватись заходи попереднього ув`язнення після 21.06.2017 року, тобто після набрання чинності Закону № 2046-УІІІ, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VIII. В такому разі Закон №838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону №2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону №2046-VIII як такого, що „іншим чином погіршує становище особи", відповідно до ч.2 ст.5 КК України не допускається.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 вчинила кримінальне правопорушення до 20.06.2017 року, тому зараховувати обвинуваченій строк попереднього ув`язнення необхідно за правилами ч.5 ст.72 КК України у редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року (відповідно до принципу прямої дії закону).

За такого, з урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VII від 26.11.2015) обвинуваченій ОСОБА_5 слід зарахувати у строк покарання у виді позбавлення волі строк її попереднього ув`язнення з 09.10.2016 року по день набрання вироку законної сили, тобто по 25 квітня 2019 року включно, - з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

З огляду на наведене, вирок суду підлягає зміні в частині зарахування ОСОБА_5 терміну попереднього ув`язнення у строк покарання відповідно положень ч.2 ст. 404 КПК України.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_5 , її захисника ОСОБА_6 , та прокурора Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 7 червня 2018 року відносно ОСОБА_5 , змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення.

ОСОБА_5 , на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України №838-VII від 26.11.2015), зарахувати час попереднього ув`язнення - з 9 жовтня 2016 року по 25 квітня 2019 року (включно) в строк покарання у виді позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В іншій частині зазначений вирок залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення, а засудженою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді