Ухвала
Іменем України
01 квітня 2019 року

м. Київ
провадження № 51-2808 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2016 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у кримінальному провадженні відносно нього.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2016 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горчаки, Вітебської області, Республіки Білорусь, громадянина України, неодруженого, з професійно технічною освітою, військовослужбовця військової частини п.п. НОМЕР_1 , раніше в силу ст. 89 КК України не судимого, мешканця АДРЕСА_1 , засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 289 КК України із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років без конфіскації майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_4 зараховано у строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення з 18 по 20 листопада 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 залишена без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 7 листопада 2015 року, приблизно о 18.15 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння по вул. Шевченка, 112, у м. Чернігові, реалізуючи свій злочинний намір на незаконне заволодіння транспортним засобом, з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, а саме погрожуючи ножем, намагався заволодіти автомобілем марки «ГАЗ 3110», державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , вартістю 58565,80 грн. Виконавши всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, останній намагався залишити місце вчинення кримінального правопорушення на вказаному автомобілі, а саме сів за кермо і мав намір рухатися на транспортному засобі по вул. Шевченка, в м. Чернігові. Однак з причин, які не залежали від його волі не довів злочинний умисел до кінця та був затриманий працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений просить змінити судові рішення та звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. ОСОБА_4 зазначає, що при призначенні покарання суди недостатньо врахували усі дані про особу засудженого, зокрема те, що він брав участь в антитерористичній операції, перебував в полоні, має на утриманні матір, яка є інвалідом третьої групи та потребує постійного догляду, майновий стан, а також обставини, що пом`якшують покарання.

Мотиви Суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
У касаційній скарзі засуджений не оскаржує висновків суду в частині доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікацію дій.
ОСОБА_4 не погоджується з висновком суду про неможливість його виправлення без реального відбування призначеного покарання.
На думку колегії суддів ці доводи засудженого є безпідставними.
Положеннями статті 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
При призначенні ОСОБА_4 покарання судами враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких, ступінь реалізації злочинного наміру, обставин, через які злочин не був доведений до кінця, дані про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України вважається не судимим, раніше не притягувався до адміністративної відповідальності, формально позитивно характеризується за місцем проживання, має поранення під час виконання бойових завдань в зоні АТО, перебував в полоні, його сімейний стан, майновий стан, стан здоров`я. За наведених обставин, даних про особу засудженого та наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, врахувавши наявність обставини, що обтяжує покарання, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69 КК України.

Суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення в межах своєї компетенції, ретельно перевірив доводи апеляційної скарги сторони захисту та дійшов висновку про відсутність підстав для їх задоволення. Окрім цього, суд апеляційної інстанції врахував ухвалу Верховного суду від 6 вересня 2018 року, якою скасовано ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 31 березня 20197 року про звільнення на підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням. З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що постановлена за результатами розгляду апеляції ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України та погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Судами обґрунтовано зазначено, що наведені дані про особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, наявність обставини, що обтяжує покарання, не дають підстав зробити висновок про можливість виправлення ОСОБА_4 без реального відбування ним покарання. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що суд застосовуючи положення ст. 69 КК України у своєму рішенні чітко зазначив, які саме обставини справи та дані про особу винного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів і впливають на пом`якшення покарання. Врахування одних і тих же обставини справи як таких, що дають підстави для одночасного застосування до засудженого положень ст. 69 КК України і призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі санкції статті, так і положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням є недостатнім. Одночасне застосування двох різних інститутів, пов`язаних із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину, має мати для цього достатні підстави, яких Суд не вбачає.

Суд вважає, що призначене місцевим судом покарання ОСОБА_4 буде відповідати тяжкості правопорушень, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Ураховуючи наведені у скарзі мотиви та надані до неї копії судових рішень, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд дійшов висновку, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника немає.
З цих підстав Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 серпня 2016 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 22 січня 2019 року у кримінальному провадженні відносно нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_7