Справа № 638/42/19
Провадження № 1-кс/638/27/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2019 року Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №90004013 від 18.10.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст..356 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на нежитлові приміщення 1-го поверху 1-1-:-1-4 в літ. «А-14», загальною площею 721 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві приватної власності ОСОБА_4 шляхом заборони їх розпорядження та відчуження по кримінальному провадженню №90004013 від 18.10.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст..356 КК України.
Своє клопотання обґрунтовує тим, що в провадженні СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004013 від 18 жовтня 2018 року, за ознаками складу кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст. 356 КК України - тобто самоправство.
26.09.2018 року до Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області надійшла ухвала Дзержинського районного суду №638/11929/18 про внесення відомостей до ЄРДР за скаргою ОСОБА_5 .
По кримінальному провадженню допитано свідка ОСОБА_5 яка пояснила, що являється власником нежитлового приміщення загальною площею 72,1 кв.м. по АДРЕСА_1 . В даному приміщенні здійснювалась підприємницька діяльність у вигляді салону з надання послуг косметичного характеру та обладнано спеціальним обладнанням. 04.08.2018 року близько 06-00 ранку спрацювала сигналізація та після приїзду потерпіла дізналась про нового власника приміщення, який змінював замки.
Слідчий зазначає, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається у майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.
Відповідно до ст. 98 КПК України матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчиненні кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості. які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінальну протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом, є речовими доказами по справі.
Крім того, незастосування тимчасового позбавлення можливості будь-яких осіб відчужувати це майно, може призвести до зникнення, втрати, пошкодження вказаного майна яке є безпосереднім об`єктом вчиненого кримінального правопорушення, що може перешкодити встановленню істини по справі.
У судове засідання учасники процесу не з`явились, прокурора надала суду заяву про слухання справи за її відсутності, клопотання підтримала.
Відповідно до ч.1 ст.172 КК України неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, прийшов до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
На підставі вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, якою визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Частиною першою статті 173 КПК України зазначено, що слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд постановляючи ухвалу має зазначити перелік майна, яке підлягає арешту.
Так, в провадженні Дзержинського районного суду знаходилася цивільна справа за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заочним рішенням від 09.02.2016 року з урахуванням ухвали про виправлення описки від 19.08.2016 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задоволено та в рахунок погашення заборгованості відповідача на виконання основного зобов`язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором № 2001/1107/74-001 від 19.11.2007 року у розмірі 2 887 579,58 грн. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлові приміщення, 1-го поверху 1-1-:-1-4 в літ. «А-14» загальною площею 72,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_5 та визнано за публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» () право власності на нежитлові приміщення, 1-го поверху 1-1-:-1-4 в літ. «А-14» загальною площею 72,1 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 .
20.07.2018 року на підставі договору купівлі продажу ПАТ «Дельта-банк» продав вищевказане нерухоме майно на підставі протоколу електронних торгів ОСОБА_4 .
Згідно веб-порталу «Судова влада України» та Єдиного реєстру судових рішень 18.04.2018 року ОСОБА_5 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення (справа №638/12876/15-ц), ухвалою суду від 30.07.2018 року заочне рішення від 09.02.2016 року скасовано та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 20.11.2018 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» задоволено та звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме нежитлові приміщення 1-го поверху 1-1-:-1-4 в літ. «А-14», загальною площею 72,1 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 в рахунок виконання основного зобов`язання ОСОБА_5 .

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Разом з тим, аналіз наданих в розпорядження слідчого судді матеріалів, свідчить про те, що слідчим не доведено правову підставу для арешту згадано нерухомого майна, можливість використання його як доказ в кримінальному провадженні, в межах якого подано клопотання, а так само, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та наслідки арешту майна для третіх осіб.
При цьому, з матеріалів клопотання вбачається, що нерухоме майно, належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .
Разом з тим, відомості щодо ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України до ЄРДР в рамках кримінального провадження № 90004013, не внесено, так само, останньому не повідомлено про підозру у вчиненні злочину.
Суд звертає увагу на те, що статтею 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантовано право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Тлумачення положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції при застосуванні її до вилучення майна під час кримінального провадження, надано Європейським судом з прав людини, зокрема, у Рішенні від 23 січня 2014 року у справі ««EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України»:
«…1. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series AN 296-A, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, п. п. 49 - 62 від 10 травня 2007 року).
2. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. п. 69 і 73, Series AN 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50, Series AN 98)…».

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, оскільки відсутнє обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти з дотриманням відповідних положень національного законодавства та принципів верховенства права, згідно якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а також до порушення справедливого балансу між інтересами власників майна, гарантованими їм законом, і завданнями цього кримінального провадження та таке втручання у право власності не може вважатися законним.

Керуючись ст. ст.170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого СВ Шевченківського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_3 про арешт майна по кримінальному провадженню №90004013 від 18.10.2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.356 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя