Ухвала
Іменем України

19 березня 2019 року
м. Київ
Провадження № 51-853ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_4 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року щодо особи, відносно якої застосовано примусові заходи медичного характеру ОСОБА_5 ,
встановив:
Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополь, Дніпропетровська обл., жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

задоволено клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 та застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

Згідно з ухвалою суду, ОСОБА_5 , перебуваючи у стані неосудності, тобто не усвідомлюючи свої дії та не керуючи ними, 10.05.2018 року приблизно о 19.00 год. знаходячись у будинку АДРЕСА_1 , відкрито заволодів мобільним телефоном «Huawei У6 Рrо tit-u02», який належить ОСОБА_6 , чим спричинив їй збитки на загальну суму 1 933 грн. 33 коп.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року вказану ухвалу районного суду про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить вимогу про скасування оскаржуваних судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що місцевий суд безпідставно виключив кваліфікуючу ознаку суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, як «повторність», та кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 186 КК України. Апеляційний суд цієї помилки не виправив, доводи апеляційної скарги прокурора щодо хибної кваліфікації дій ОСОБА_5 не врахував та, залишивши її без задоволення, усупереч положенням ст. 419 КПК України своє рішення належним чином не мотивував.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно доположень ч. 1 ст. 32 КК України повторністю злочинів визнається вчинення двох або більше злочинів, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Згідно з приміткою 1 до ст. 185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Зі змісту касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 було кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, посилаючись на те, що обвинувальний акт від 31.01.2018 року щодо ОСОБА_5 за раніше вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України направлено до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області для розгляду.

Однак при постановленні ухвали про задоволення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 було встановлено, що розгляд кримінального провадження відносно останнього за вчинення суспільно небезпечного діяння,передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України у Нікопольському міськрайонному суді Дніпропетровської області, не було завершено.

Разом із цим стороною обвинувачення не було надано та не було досліджено судом вирок суду, яким би ОСОБА_5 було визнано винуватим та засуджено за вчинення корисливих злочинів.

Згідно з п. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Положеннями ст. 62 Конституції гарантується, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор не заперечує відсутності обвинувальних вироків за вчинення ОСОБА_5 злочинів, визначених у примітці 1 до ст. 185 КК України, які б набрали законної сили на момент постановлення ухвали про задоволення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру. Натомість прокурор вважає, що для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України з кваліфікуючою ознакою «повторно» достатньо самого факту обвинувачення у вчиненні більше одного суспільно небезпечного діяння.

Посилання прокурора на п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2007, відповідно до положень якого «для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин», у цьому випадку є безпідставними. Адже така правова оцінка діяння є можливою тільки за умови, коли всі епізоди злочинної діяльності є предметом одного судового розгляду, оскільки за таких умов суд безпосередньо досліджує докази та у вироку робить висновок про доведеність винуватості особи одночасно за всіма епізодами кримінальних правопорушень, які інкриміновані обвинуваченому.

За таких обставин Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виключення такої кваліфікуючої ознаки як «повторність» та необхідність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 186 КК України.

З такими висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Апеляційний суд переглянув це кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора та постановив мотивовану ухвалу, якою визнав ухвалу суду першої інстанції в частині кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 186 КК України законною та обґрунтованою. При цьому доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, зокрема ті, на які прокурор посилається в касаційній скарзі, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані.

Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не встановлено.

Таким чином, з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, а тому згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_4 на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 листопада 2018 року щодо особи, відносно якої застосовано примусові заходи медичного характеру ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_7 ОСОБА_3