Дата документу 29.11.2018 Справа № 329/228/18
судді Запорізького апеляційного суду
по кримінальному провадженню
(єдиний унікальний №329/228/18, провадження № 11-кп/807/390/18)
відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29 листопада 2018 року.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29 листопада 2018 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задоволено частково, вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 травня 2018 року, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 засуджено за ч.2 ст.185 КК України, змінено, виключено з мотивувальної частини вироку повторне посилання суду на епізоди злочинності діяльності, в решті частини вирок суду залишено без змін.
Керуючись положеннями ч.3 ст.375 КПК України, викладаю окрему думку щодо цього рішення Запорізького апеляційного суду.
В апеляційній скарзі прокурор просив вищевказаний вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_3 покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_3 призначити покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді арешту на строк 4 місяці, виключити із мотивувальної частини вироку повторну вказівку про вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 епізодів крадіжок від 03 березня 2018 року.
В обґрунтування своїх вимог прокурор вказув на те, що судом при винесенні вироку не зазначено підстави для звільнення ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням. Суд не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, не працює, не відшкодував завдані збитки потерпілому.
Вважаю, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню в повному обсязі, в тому числі і в частині призначеного ОСОБА_3 покарання.
Так, суд першої інстанції визнав винним та засудив ОСОБА_3 за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнив від відбування призначеного покарання з випробуванням на 2 роки.
Вважаю, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_3 покарання не в повній мірі врахував вимоги ст.65 КК України, та положення п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, де зазначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. При цьому суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, але судимості за раніше вчинені злочини є погашеними, офіційно не працює, не має постійного джерела доходу, за місцем проживання характеризується позитивно. Обставиною, що пом`якшує покарання, суд визнав щире каяття. Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин справи, погоджуюсь з висновками суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства в межах санкції ч.2 ст.185 КК України.
Проте, мотивуючи свої висновки про необхідність звільнення ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, суд не навів достатніх підстав для такого звільнення, та не врахував те, що ОСОБА_3 в силу ст.89 КК України не судимий, вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, матеріальна шкода потерпілому не відшкодована, ніде не працює, не має постійного джерела доходу, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, та про те, що призначені раніше покарання не досягли такої мети кримінального судочинства, як виправлення особи, що вчинила злочин, крім того судом не враховано досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої ризик вчинення ОСОБА_3 повторного злочину та небезпеки для суспільства є високим.
Також не зрозуміло з яких підстав суд першої інстанції прийшов до висновку про можливість звільнення ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання на підставі ст.ст.75, 76 КК України, однак за наявності таких же обставин ОСОБА_2 призначив покарання у виді реального відбування покарання.
За таких обставин вважаю, що оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_3 підлягає скасуванню на підставі ст.ст.413, 420 КПК України, з постановленням в цій частині нового вироку.
Враховуючи фактичні обставини провадження та особу обвинуваченого ОСОБА_3 , вважаю, що необхідним та достатнім для виправлення останнього і попередження вчинення нових злочинів буде призначення йому покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді арешту на строк 4 місяці.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі є обґрунтованими.
З врахуванням вищевикладеного, вважаю, що вказана апеляційна скарга підлягає задоволенню в повному обсязі.
29 листопада 2018 року
Суддя
Запорізького апеляційного суду ОСОБА_1