Постанова
Іменем України
07 листопада 2018 року
м. Київ
справа № 610/4594/2014-к
провадження № 51-2890км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
засудженого
(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції,

та потерпілої ОСОБА_8 на вирок Московського районного суду м. Харкова

від 05 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 30 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000073, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чайкіного Джанкойського району Автономної Республіки Крим, жителя

АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12

ч. 2 ст. 115, ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_7 засуджено до покарання

у виді позбавлення волі з конфіскацією майна: за ч. 2 ст. 187 КК на строк 8 років; за ч. 3 ст. 189 КК на строк 7 років; на підставі ст. 70 КК до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією майна.
Його ж визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК, і виправдано через недоведеність.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 110 грн та 10 000 грн

у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди відповідно.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні розбою

за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу,

та у вчиненні вимагання за попередньою змовою групою осіб, поєднаного

з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, за наступних обставин.
У квітні 2005 року ОСОБА_7 , знаючи, що у його знайомий ОСОБА_9

на праві спільної сумісної власності з матір`ю ОСОБА_10 володіє квартирою

АДРЕСА_2 , а також має певну суму грошей, вирішив заволодіти цим майном шляхом вимагання, про що повідомив особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, із якою вступив

у злочинну змову.
Вдень 14 травня 2005 року ОСОБА_7 разом з особою, матеріли щодо якої виділено в окреме провадження, прибули до місця проживання ОСОБА_9

за вищезазначеною адресою та запропонували останньому можливі способи отримання додаткового доходу й домовилися про наступну зустріч.
16 травня 2005 року близько 10:00 згідно за попередньою домовленістю

ОСОБА_7 разом з особою, матеріли щодо якої виділено в окреме провадження, прибули до будинку АДРЕСА_3 , де зустрілися

з ОСОБА_9 , який несподівано прибув зі своїм знайомим ОСОБА_11 . ОСОБА_7 запропонував ОСОБА_9 у районі 69-71 кварталу Таранівського лісництва Зміївського держлісгоспу Харківської області зайнятися розкопками танка часів Великої Вітчизняної війни з метою подальшого його продажу,

на що останній погодився, а ОСОБА_11 вирішив також поїхати з ними.
У другій половині того ж дня вони вчотирьох прибули на вказану територію

та лісом попрямували до можливого місцезнаходження танка, де ОСОБА_7 разом з особою, матеріли щодо якої виділено в окреме провадження, раніше влаштували курінь. На шляху ОСОБА_9 та ОСОБА_7 по дошках перетнули болото, а ОСОБА_11 та особа, матеріли щодо якої виділено в окреме провадження, вирішили його обійти.
До куреня ОСОБА_9 та ОСОБА_7 прийшли першими, а через деякий час

до них прийшла тільки особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, повідомивши, що під час сварки вона убила ОСОБА_11 , та показавши їм місце,

де останній лежав у болоті обличчям у воді. Повернувшись до куреня,

ОСОБА_7 та вказана особа, яка утримувала руку біля пояса під сорочкою, створюючи вигляд, що має вогнепальну зброю, почали вимагати в ОСОБА_9 віддати гроші та інше цінне майно, через що той, побоюючись за своє життя

та здоров`я, віддав ОСОБА_7 110 грн, ключі від квартири та дві картки для таксофону. Після цього останній разом з особою, матеріали щодо якої виділено

в окреме провадження, зв`язали ОСОБА_9 та залишили його в лісі, а самі поїхали до м. Харкова.
17 травня 2005 року в денний час ОСОБА_7 , діючи з корисливих мотивів, узгоджено з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження,

з таксофону зателефонував матері ОСОБА_9 ОСОБА_10 та вимагав

у неї 5000 дол. США (згідно з курсом Національного банку України станом

на вказану дату 25 520 грн), погрожуючи застосувати насильство щодо ОСОБА_9 , однак ОСОБА_10 , знаючи, що життю і здоров`ю її сина ніщо

не загрожує, відмовилася виконувати зазначену вимогу.
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався

у пособництві в умисному вбивстві, вчиненому з корисливих мотивів

за попередньою змовою групою осіб, з метою полегшення вчинення іншого злочину, за таких обставин.
Так, 16 травня 2005 року ОСОБА_7 , знаходячись в районі 69-71-го кварталів Таранівського лісництва Зміївського держлісгоспу Харківської області з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, ОСОБА_11

та ОСОБА_9 , виконуючи покладену на нього роль, відволікаючи останнього розмовами про майбутні розкопки танка, відвів його на значну відстань

від ОСОБА_11 та особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження,

чим забезпечив останній можливість безперешкодно відвести ОСОБА_11

у безлюдне місце, де особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, завдавала йому не менше 10 ударів кулаками по голові та шиї, а також не менше

3 ударів по тулубу, після чого втопила ОСОБА_11 у болотяній воді й забрала належні йому 130 грн, якими вони разом з ОСОБА_7 розпорядилися

на власний розсуд.
За цим обвинуваченням місцевий суд визнав ОСОБА_7 невинуватим

і виправдав через недоведеність винуватості.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги прокурорів, потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_12 без задоволення.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції

на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність

та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості. На обґрунтування цих вимог зазначає, що суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками місцевого суду про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12 ч. 2

ст. 115 КК, дав неправильну оцінку показанням потерпілого ОСОБА_9 і не взяв до уваги як доказ та не витребував записки, яка хоч і не була долучена

до матеріалів цього провадження, однак була досліджена в іншому. Виправдання

в указаній частині обвинувачення, без урахування конкретних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, який вчинив ряд злочинів стосовно двох потерпілих, а також обставини, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, на думку прокурора, призвело до призначення

ОСОБА_7 надто м`якого покарання. Крім того, усупереч вимогам ст. 419 КПК апеляційний суд не зазначив у вступній частині ухвали відомостей про місце проживання обвинуваченого, даних про те, у вчиненні якого злочину

він обвинувачується, а в мотивувальній частині ухвали навів показання потерпілих та свідків, хоча безпосередньо в судовому засіданні цих показань не досліджував.
У касаційній скарзі потерпіла, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду,

та, за змістом скарги, просить змінити вирок місцевого суду, визнати інкриміновані ОСОБА_7 злочини вчиненими за попередньою змовою групою осіб, й призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років

із конфіскацією майна. Зазначає, що ОСОБА_7 діяв спільно з особою,

матеріли щодо якої виділено в окреме провадження, отже, інкриміновані йому дії вчинені за попередньою змовою групою осіб, а це відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 67 КК

є обставиною, яка обтяжує покарання. Втім, цієї обставини суд не врахував

при призначенні ОСОБА_7 покарання, яке є занадто м`яким.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор не підтримав касаційну скаргу, подану прокурором, який брав участь

у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, вважав,

що касаційна скарга потерпілої не підлягає задоволенню. Захисник та засуджений заперечували проти задоволення поданих касаційних скарг, а останній

ще й просив пом`якшити призначене йому покарання.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189 КК, прокурор та потерпіла не оспорюють, а доводи сторони обвинувачення про безпідставність виправдання ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК, є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом,

а згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Виправдовуючи ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК, місцевий суд, виходив із того, що сторона обвинувачення не довела факту вчинення ОСОБА_7 пособництва

в умисному вбивстві з корисливих мотивів з метою полегшення скоєння іншого злочину, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.
До такого висновку місцевий суд дійшов проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_9 про те, що ані ОСОБА_7 , ані особа, матеріали щодо якої виділено

в окреме провадження, не знали, що на зустріч потерпілий прийде зі своїм знайомим ОСОБА_11 . Не могли вони передбачити і того, що останній поїде

з ними до місця розташування танка, чим спростовується версія обвинувачення

про розроблення плану вбивства ОСОБА_11 . ОСОБА_7 та особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. Непереконливість цієї версії підтверджують також показання ОСОБА_9 про те, що після прибуття до лісу

він весь час був поряд з ОСОБА_7 , а ОСОБА_11 з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. Оскільки останні двоє йшли повільніше, йому та ОСОБА_7 доводилося їх чекати, при цьому останній жодного разу

не залишався наодинці з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, а тому вони не мали можливості щось узгоджувати, розробляти план, зокрема й щодо необхідності розділитися на дві групи, щоб іти різними дорогами з метою забезпечення особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, можливості безперешкодно вбити ОСОБА_11 для полегшення вчинення іншого злочину. При цьому згідно з показаннями ОСОБА_9 необхідність розділитися та піти різними дорогами було зумовлено тим,

що він упав у болото, у зв`язку з чим ОСОБА_11 відмовився його переходити,

й пішов в обхід з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження,

бо останній знав дорогу.
Зважаючи на те, що стороною обвинувачення не було надано інших доказів

на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність того,

що ОСОБА_7 будь-яким чином порадами чи вказівками, шляхом надання засобів чи знарядь, або шляхом усунення перешкод сприяв убивству ОСОБА_11 або ж обіцяв приховати злочин, вчинений особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження.
Безпідставними є доводи прокурора про те, що суд першої інстанції не взяв

до уваги як доказ та не витребував записки, дослідженої в іншому кримінальному провадженні, оскільки суд досліджує докази безпосередньо, а відповідно до вимог ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, покладається на сторону обвинувачення. Відповідне ж клопотання

про витребування судом доказу з іншого кримінального провадження стороною обвинувачення не заявлялось.
Апеляційний суд, розглядаючи апеляційні скарги прокурора та потерпілої в частині безпідставного виправдання ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12

ч. 2 ст. 115 КК, встановив, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 в цій частині обвинувачення.

А отже, є неприйнятними доводи потерпілої у касаційній скарзі порушення апеляційним судом вимог п. 2 ч. 1 ст. 67 КК та безпідставного невизнання обтяжуючої обставини вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Вищезазначених висновків місцевого та апеляційного суду про недоведеність обвинувачення за ч. 5 ст. 27, пунктами 6, 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК прокурор у касаційній скарзі не спростував.
Зважаючи на те, що апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду,

за відсутності відповідних клопотань у суду апеляційної інстанції не було необхідності повторно допитувати потерпілих та свідків. Наведення в ухвалі апеляційного суду відповідних показань, досліджених та оцінених місцевим судом, не суперечить вимогам ст. 419 КПК.
Як убачається з поданих касаційних скарг, на думку прокурора

та потерпілої виправдання ОСОБА_7 за вищезазначеним обвинуваченням призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості.
Однак при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 189 КК місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими, дані про особу винного, котрий раніше не був судимий, характеризується задовільно, має на утриманні неповнолітню дитину,

і призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій вищезазначених норм кримінального закону та за сукупністю злочинів, з чим погодився

й апеляційний суд.
Колегія суддів погоджується з цим висновком і вважає, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_7 . Підстав

для пом`якшення покарання, про що просив останній у судовому засіданні касаційного суду, не встановлено.
З підстав наведеного Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм процесуального та матеріального закону. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, Суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції,

та потерпілої ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3