судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
справа №1-59/2010
провадження №51-5562км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановою від 19 березня 2019 року касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 задовольнив частково. Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 29 травня 2013 року щодо ОСОБА_3 скасував і направив справу на новий апеляційний розгляд.
Із судовим рішенням по суті поданої заяви у зазначеній справі погоджуюся повністю.
Водночас рішенням колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду постановлено ОСОБА_3 залишити під вартою до вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо обрання їй запобіжного заходу, але на строк не більше ніж на 60 днів, до 17 травня 2019 року, включно.
З рішенням колегії суддів в цій частині не погоджуюсь, оскільки воно не узгоджується з положеннями Конституції України та практикою Європейського суду з прав людини.
Так, частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначено в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина.
У рішенні від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» ЄСПЛ вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 Рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 Рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 Рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).
Крім цього, у практиці Європейського суду з прав людини, серед іншого, сформовано характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматись як незалежний орган. Що стосується ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів із цього приводу (пункти 125, 126 Рішення від 6 жовтня 2011 року у справі «Агрокомплекс проти України»).
За таких обставин, коли суд за відсутності клопотань сторін (прокурора) ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції та фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності й безсторонності судової влади, а продовження застосування заходу забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою без клопотань учасників кримінального провадження, зокрема прокурора, та без перевірки судом обґрунтованості вищезазначених підстав для їх застосування, суперечить вимогам частин першої, другої статті 29 Конституції України.
Таким чином, з урахуванням зазначеного та у зв`язку з відсутністю клопотання прокурора, вважаю, що в колегії суддів були відсутні обґрунтовані підстави для вирішення питання щодо залишення ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Суддя ОСОБА_1
19 березня 2019 року