Ухвала
Іменем України
14 травня 2019 року

м. Київ
справа № 761/865/18
провадження № 51-2384ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

встановив:
У касаційній скарзі порушується питання про перевірку вказаного судового рішення у касаційному порядку.
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 КПК України, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скаргу подано без додержання вимог п. 4 ч. 2 цієї статті.
Згідно зі ст. 427 вказаного Кодексу в касаційній скарзі, серед іншого, зазначається обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому саме полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування чи зміни судових рішень є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК України); неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України); невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК України).
Тому скаржник, заперечуючи законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, має конкретно вказати в чому саме полягають допущені, на його думку, істотні порушення норм права, які відповідно до ст. 438 КПК України є підставами для скасування чи зміни судових рішень, тобто навести правове обґрунтування заявлених вимог.
Проте всупереч вищевказаному прокурор в поданій скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, не наводить переконливих доводів для скасування ухвали апеляційного суду на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК України з урахуванням ст. 413 цього Кодексу.
Крім того, як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор вказує на оскарження ним лише ухвали апеляційного суду, тоді як у мотивувальній частині скарги наводить мотиви своєї незгоди, у тому числі, з вироком суду першої інстанції, чим допустив суперечності.
До того ж вказівка прокурора на неправильне застосування судом апеляційної інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 75 КК України, не відповідає дійсності з огляду на зміст доданої до касаційної скарги копії оскаржуваного судового рішення, з якої убачається, що апеляційним судом вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було залишено без зміни.
Також прокурор у касаційній скарзі наводить доводи по суті щодо невідповідності ухвали вимогам ст. 419 КПК України, однак на істотні порушення, допущені судом апеляційної інстанції при постановленні вказаного судового рішення, як на підставу для його скасування, передбачену п. 1 ч. 1 ст. 438 цього Кодексу не посилається, що вказує на неузгодженість та непослідовність його позиції.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 429 КПК України у разі подання касаційної скарги без додержання вимог, передбачених ст. 427 цього Кодексу, вона залишається без руху.
Враховуючи наведене, керуючись ч. 1 ст. 429 КПК України, Верховний Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без руху і надати йому для усунення вказаних недоліків п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання вимог суду касаційну скаргу йому буде повернуто.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_3