Житомирський апеляційний суд
Справа №287/184/18-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 286 ч.1 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2019 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження №0000060 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Олевського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лопатичі Олевського району, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначення додаткового покарання та задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 скасувати, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двухсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в розмірі 10000,00 гривень. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зазначає, що суд розглянув справу упереджено, оскільки у судовому рішенні послався на показання, яких не давала потерпіла та свідки у справі. Вказує, що призначене йому додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк три роки є занадто суворим, а суд при обранні виду та міри покарання в повній мірі не врахував особу обвинуваченого та його відношення до вчиненого злочину. Стверджує, що суд необґрунтовано задовольнив цивільний позов потерпілої в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн, оскільки вказана сума є занадто високою і потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні взагалі не змогла обґрунтувати розмір заявлених вимог. Крім того зазначає, що задовольняючи цивільний позов потерпілої суд не врахував, що його цивільна відповідальність була застрахована в АТ СГ «ТАС», про що свідчить поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АМ/7446974.

Вироком Олевського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двухсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави - 1 144,00 гривень судових витрат за проведення авто-технічної експертизи № 3/343 від 03.05.2018 року та 1 144,00 гривень судових витрат за проведення авто-технічної експертизи № 3/295 від 27.03.2018 року.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди заподіяної кримінальним правопорушенням (злочином), задоволено у повному обсязі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 - 24 086,32 гривень майнової шкоди та 100 000,00 гривень моральної (немайнової) шкоди.
Вирішено питання щодо речових доказів.

За обставин встановлених судом та зазначених у вироку, 02.02.2018 року, близько 18 години 10 хвилин, ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки ВАЗ 2121, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вул. Об`їздній у м. Олевськ Житомирської області в напрямку с. Соснівка Олевського району. На одній з ділянок дороги, перед перехрестям з вул. Лісовою в с. Соснівка водій ОСОБА_7 , в порушення, відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи від 27.03.2018 №3/295, вимог Правил дорожнього руху (ПДР)України, а саме:
-п. 1.10 ПДР, який зобов`язує водія транспортного засобу враховувати дорожні умови, тобто сукупність факторів, що характеризують видимість у напрямку руху, стан поверхні проїзної частини, дорожню обстановку, тобто сукупність факторів, що характеризуються дорожніми умовами, які повинен урахувати водій під час вибору швидкості, смуги руху та прийомів керування транспортним засобом, узбіччя, а саме елемент автомобільної дороги, який не призначений для руху транспортних засобів;
-п. 10.1 ПДР, який зобов`язує водія перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;
-п. 12.2 ПДР, який зобов`язує водія в темну пору доби вибрати таку швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб в межах видимості дороги, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожні умови та дорожню обстановку, не переконався в безпечності своїх дій та виїхав на праве узбіччя дороги, де вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_9 .
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала, відповідно до висновку судово - медичної експертизи від 22.02.2018 №31, тілесні ушкодження у вигляді забою поперекової ділянки зліва, закритого перелому тіла першого поперекового хребця, які викликали довготривалий розлад здоров`я та відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора та потерпілої ОСОБА_9 в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні необережного кримінального правопорушення, що виразилося в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та в апеляційній скарзі не оспорюється. Дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції у вироку послався на показання, яких не давали потерпіла та свідки є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження, а саме : показами зафіксованими в журналах судових засідань від 27.11.2018р. та 04.12.2018р. (а.п. 118-122, 132-134) та техзаписом судових засідань.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При призначенні покарання місцевим судом враховано характер і ступень тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочину середньої тяжкості, яке вчинене проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту.

Судом зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 не судимий, вчинив кримінальне правопорушення, яке є необережним, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно. Також судом враховано вік обвинуваченого та його ставлення до вчиненого, часткове визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, наявність цивільного позову потерпілої.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , судом не встановлено.
На підставі викладеного та враховуючи думку потерпілої, місцевий суд призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст. 286 КК України, з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк три роки.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів.
Посилання апелянта на те, що у вироку суду не наведено переконливих мотивів доцільності призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необгрунтованими, оскільки судом зазначено, що кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 , відноситься до злочину середньої тяжкості, вчинене проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту. Крім того, дане кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим внаслідок порушення ним вимог Правил дорожнього руху України, а саме п. 1.10 та п. 10.1 вказаних Правил, що спричинило заподіяння потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції навів достатньо переконливі мотиви застосування до обвинуваченого додаткового покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами.
За таких обставин, підстав для зміни вироку у вказаній частині колегія суддів не вбачає.
Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись з висновками місцевого суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 100 000 гривень.
Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих
стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та
зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При
цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди,
суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Проте, приймаючи рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди в сумі 100 000 гривень, суд послався лише на наявний в матеріалах кримінального провадження цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 .
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином не обгрунтував розмір моральної шкоди, не врахував принципу розумності та справедливості.
Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд враховує, що внаслідок необережних дій обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілій було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, вона стала інвалідом 3 групи і вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, колегія суддів враховує, що злочин, який вчинено обвинуваченим є необережним та те, що він є пенсіонером, та вважає, що моральна шкода в розмірі 50 000 грн. буде відповідати принципам розумності та справедливості в даному випадку.
Посилання апелянта на те, що задовольняючи цивільний позов потерпілої суд не врахував, що його цивільна відповідальність була застрахована в АТ СГ «ТАС», апеляційний суд вважає є безпідставним.

Так, відповідно до висновку, викладеному в постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 754/1114/15-ц, у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.
Отже, наявність у обвинуваченого ОСОБА_7 поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не суперечить висновкам суду про стягнення саме з нього сум відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 408 КПК України, апеляційний суд змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію правопорушення.

На підставі викладеного, вирок суду в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Олевського районного суду Житомирської області від 05 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_9 у відшкодування моральної шкоди 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: