Ухвала
Іменем України
13 листопада 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-9759 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні № 0014634 в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 27 березня 2018 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислав, Львівської обл., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше судимого вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 24.03.2016 року за ч. 1 ст. 186 КК України до штрафу в розмірі 60 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, штраф сплачено 26.12.2017 року, засуджено:

за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 26.02.2018 у виді 2 років позбавлення волі, більш суворим за цим вироком, призначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 08.12.2017 приблизно об 11 год. 10 хв., перебуваючи в магазині «Сільпо», що розташований по вул. Білоруська, 2 у м. Києві, скориставшись тим, що за його діями ніхто з оточуючих не спостерігає, підійшов до торгівельної вітрини, діючи повторно та таємно для оточуючих, викрав продукти харчування та лікеро-горілчані вироби, які належать TOB «Сільпо-Фуд», на загальну вартістю 313 грн. 41 коп., які сховав у свою сумку.
З викраденим чужим майном ОСОБА_4 направся до виходу з приміщення магазину «Сільпо», однак свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна не довів до кінця з причин, що не залежали віл його волі, оскільки був зупинений співробітниками магазину, а викрадене майно в нього було вилучене.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.
У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій, вважає, що рішення суду апеляційної інстанції є незаконними та такими, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині безпідставного застосування до засудженого положень ст. 75 КК України при призначенні покарання. Зазначає, що призначаючи ОСОБА_4 остаточне покарання суд не врахував, що останній неодноразово вчиняв корисливі злочини проти власності, за які неодноразово був засуджений у зв`язку з чим вважає, що звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є неможливим.

Разом з цим, вказує, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та безпідставно залишив вирок суду першої інстанції без змін у зв`язку з чим оскаржувана ухвала не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вимогах.
Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд належним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, що згідно ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, стадію вчинення злочину, дані про особу винного, а саме те, що він працює, на спеціальних обліках не перебуває.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, суд призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Разом із тим, зваживши на незначну вартість викраденого, ненастання тяжких наслідків від вчиненого, наявність обставин, що пом`якшують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення засудженого без позбавлення волі, а тому на підставі ст. 75 КК України звільнив його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, який є достатнім для того, щоб ОСОБА_4 в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Також суд першої інстанції врахував, що даний злочин засуджений вчинив до постановлення вироку Святошинським районним судом м. Києва від 26.02.2018 року, яким він засуджений за вчинення злочину за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 1 рік, а тому у відповідності до частини 4 статті 70 КК України суд вважав необхідним призначити йому покарання, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, більш суворим.

Призначене ОСОБА_4 покарання із застосуванням положень статей 75, 76 КК України відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляції прокурора, які є аналогічними доводам касаційної скарги, та з зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без зміни.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого й апеляційного судів в частині призначення покарання засудженого, а також свідчили б про можливість виправлення засудженого лише в умовах позбавлення волі, прокурор у касаційній скарзі не навів.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність,

про що йдеться в касаційній скарзі прокурора, колегія суддів касаційного суду

не вбачає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні № 0014634 в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 28 серпня 2018 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3