УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2019 року

м. Київ
справа № 740/3550/18
провадження № 51-948ск19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року в межах кримінального провадження № 0000122 за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК.
Суть питання
За вироком Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2018 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним і засуджено за те, що він 13 червня 2018 року приблизно о 02:15, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки «Mersedes-Benz 300E» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по автодорозі Чернігів Прилуки Пирятин в напрямку від с. Ніжинське до с. Колісники Ніжинського району Чернігівської області зі швидкістю 100 км/год., біля перехрестя з вул. Челюскіна в м. Ніжині, порушуючи вимоги пп. «б» п. 2.3, пп. «а» п. 2.9, п. 12.1, пп. «ґ» п. 12.6 Правил дорожнього руху, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, що склалася, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував стану дорожнього покриття, а саме, того, що воно було мокре, не впорався з керуванням автомобіля, внаслідок чого виїхав на праве узбіччя, де зіткнувся з придорожнім деревом. У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 та ОСОБА_7 отримали тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили їх смерть, а ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 23 листопада 2018 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , посилається на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить змінити судові рішення та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій при призначенні засудженому покарання безпідставно не врахували пом`якшуючої обставини, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 66 КК добровільного відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, а також, на його думку, не повною мірою зважили на думку потерпілих щодо виду та міри призначеного ОСОБА_5 покарання. Крім того, скаржник зазначає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК. З урахуванням наведеного, на думку захисника, є всі підстави для призначення його підзахисному ОСОБА_5 покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленого ч. 3 ст. 286 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 286 КК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині захисник не оскаржує.
Частиною 2 ст. 50 КК закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості.
Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».
Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 згідно з указаними нормами закону врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий раніше не був судимий, до адміністративної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи. При цьому суд відніс щире каяття засудженогодо обставини, що пом`якшує його покарання, а вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння до обставини, що його обтяжує. При цьому суд також урахував досудову доповідь органу пробації та думки потерпілих, з яких: ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_5 повністю відшкодував їй заподіяну шкоду, і просила призначити йому мінімальну міру покарання; ОСОБА_9 та ОСОБА_10 надали суду заяви про здійснення розгляду за їх відсутності й повідомили, що претензій матеріального та морального характеру до засудженого не мають.
З огляду на наведене суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті, за якою його засуджено. З таким висновком погодився суд апеляційної інстанції, правильним його вважає і Верховний Суд.
Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що доводи захисника ОСОБА_4 щодо неналежного врахування судом при призначенні його підзахисному покарання думки потерпілих є необґрунтованими.
Підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання явно несправедливим через суворість або призначеним унаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд не вбачає.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду випливає, що ОСОБА_5 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив вирок щодо нього змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На обґрунтування своїх вимог засуджений наводив доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеними захисником ОСОБА_4 у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені обвинуваченим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що з урахуванням фактичних обставин справи, а саме грубого порушення ОСОБА_5 Правил дорожнього руху, внаслідок якого настали невідворотні наслідки у виді смерті двох осіб та заподіяння тілесних ушкоджень третій особі, наявність навіть декількох обставин, що пом`якшують покарання, не дають підстав для призначення засудженому покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією статті, за якою його засуджено, оскільки ці обставини істотно не знижують ступеня тяжкості вчиненого засудженим злочину.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини необґрунтоване рішення суду є порушенням гарантій, втілених у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід (Van de Hurk v. the Netherlands, 19 April 1994, § 61, Series A no. 288), проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті (Boldea v. Romania, no. 19997/02, § 30, 15 February 2007) і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи (Moreira Ferreira v. Portugal (no. 2) [GC], no. 19867/12, § 84, 11 July 2017; S.C. IMH Suceava S.R.L. v. Romania, no. 24935/04, § 40, 29 October 2013).
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що в цій справі не зазначення апеляційним судом у своєму рішенні конкретної відповіді щодо віднесення чи невіднесення добровільного відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди до обставин, які пом`якшують засудженому покарання, не свідчить про необґрунтованість ухвали апеляційного суду, оскільки, як уже зазначалося, цей суд правильно вказав, що наявність навіть декількох обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 , не дають підстав для призначення йому покарання більш м`якого, ніж передбачено санкцією статті, за якою його засуджено. Таким чином, із рішення апеляційного суду вбачається, що цей суд розглянув основні аргументи, які перед ним порушила сторона захисту, і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК, про що порушував питання обвинувачений у своїй апеляційній скарзі.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що вирок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, у частині визначення виду і розміру покарання, призначеного засудженому ОСОБА_5 , відповідає принципам індивідуалізації та справедливості.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості обраного ОСОБА_5 покарання, захисник у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки касаційна скарга та надані до неї судові рішення свідчать про те, що підстави для задоволення скарги відсутні, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 04 жовтня 2018 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3