Справа № 282/1783/18
Провадження № 1-кп/282/69/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2019 року
смт.Любар

Любарський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

при секретарі судових засідань: ОСОБА_2

за участю прокурора: ОСОБА_3

обвинуваченого: ОСОБА_4

захисника: ОСОБА_5

потерпілої: ОСОБА_6

представника потерпілої: ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт по кримінальному провадженню № 0000354 від 27.09.2017 року відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Меленці Любарського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, працюючого ФГ «ВІТОВЕЦЬКЕ» на посаді водія автотранспортних засобів, одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

26 вересня 2017 року близько 14 години 50 хвилин ОСОБА_4 керував технічно справним автомобілнм «Nissan Interstar», реєстраційний номер НОМЕР_1 у складі із завантаженим причіпом марки «ТА-НО», реєстраційний номер НОМЕР_2 , які відповідно до свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 та серії НОМЕР_4 належать останньому.

Так, рухаючись по проїзній частині автомобільної дороги «Житомир-Чернівці» на 83 км., + 229 м., яка являється головною дорогою, в напрямку другорядної автомобільної дороги «Любар-Печанівка» водій ОСОБА_4 , в порушення вимог пунктів 2.3 (б), 10.1, 16.13 Правил дорожнього руху України затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, перед зміною напрямку руху не переконався в безпечності маневру та здійснюючи поворот ліворуч не надав переваги в русі автомобілю ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_5 , яким в порушення вимог пункту 2.9 (а) ПДР України перебуваючи стані алкогольного сп`яніння керував ОСОБА_8 та рухався по цій же дорозі в зустрічному напрямку прямо, внаслідок чого передньою правою кутовою частиною причепа «ТА-НО», реєстраційний номер НОМЕР_2 зіткнувся з передньою правою частиною автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

При цьому встановлено, що в даній дорожній обстановці, з робочого місця, водій автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_5 ОСОБА_8 , не мав технічної можливості бачити, що автомобіль «Nissan Interstar», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 , рухався на жорсткому щепленні із завантаженим причіпом марки «ТА-НО», реєстраційним номером НОМЕР_2 у зв`язку з чим з моменту об`єктивного виявлення причіпу, відповідно до вимог пункту 12.3 ПДР України, не мав технічної можливості вжити заходів для зменшення швидкості шляхом застосування термінового гальмування для уникнення зіткнення із вказаним причіпом.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля ВАЗ 21063, реєстраційний номер НОМЕР_5 ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження у вигляді: підвивиху першого шийного хребця, саден обличчя, шиї, кистей, які відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень з тривалим розладом здоров`я, без загрозливих для життя наслідків.

Порушення ОСОБА_4 , вимог пунктів 2.3 (б), 10.1, 16.13 ПДР України знаходиться у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Дії ОСОБА_4 , які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, органами досудового розслідування кваліфіковані правильно за ч. 1 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , свою вину у вчиненому визнав повністю та дав пояснення по обставинам викладеним в обвинувальному акті. Зазначив, що за вказаних у обвинувальному акті обставин, рухався по дорозі та повертаючи ліворуч, не врахував швидкості, в результаті чого в передню праву частину причіпу вдарився автомобіль. Зустрічний автомобіль він бачив, однак на його думку водій зустрічого автомобіля міг уникнути аварії.

Потерпіла ОСОБА_6 , у судовому засіданні пояснила, події описані у обвинувальному акті відбувались 26.09.2017 року близько 14 години 50 хвилин. Моменту зіткнення вона не бачила, а лише відчула як після зіткнення на неї посипалось скло. Після зіткнення водій ОСОБА_9 вийшов з автомобіля та почав кричати в адресу водія іншого автомобіля. Вийти через передню пасажирську дверку вона не змогла, а тому змушена була вийти із автомобіля через задню праву дверку. Згодом після ДТП приїхала швидка допомога та забрала її до Любарської ЦРЛ.

Вислухавши пояснення сторін, розглянувши та дослідивши обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування та надані сторонами письмові докази, суд приходить до наступного висновку.

Крім особистого зізнання, вина ОСОБА_4 , у вчиненому злочині також повністю підтверджується зібраними по справі доказами, а саме: протоколом огляду дорожньо-транспортної пригоди; протоколамм огляду місця події від 10.10.2017 року; висновком експерта № 554 від 13.112.2017 року; висновком експерта № 3/1012 від 22.11.2017 року; висновком експерта № 3/1011 від 22.11.2017 року; висновком експерта № 3/5 від 01.02.2018 року; висновком експерта № 3/354 від 10.05.2018 року; висновком експерта № 3/626 від 12.09.2018 року; висновком експерта № 3/6 від 02.02.2018 року; висновком експерта № 6 від 06.02.2018 року; висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння у ОСОБА_4 , № 49 від 26.09.2017 року; протоколом огляду місцевості від 31.03.2018 року; протоколами проведення слідчого експеременту від 13.04.2017 року; протоколами проведення додаткового слідчого експеременту від 14.07.2018 року; протоколом проведення слідчого експеременту від 22.11.2018 року.

За змістом п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, те, що він скоїв злочин невеликої тяжкості, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину та щиро покаявся, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивну характеристику за місцем проживання, те що на його утриманні на даний час перебуває син, який на даний час навчається та потребує матеріальної допомоги до закінчення навчання, суд також враховує, що на даний час обвинувачений ОСОБА_4 , працевлаштований у ФГ «ВІТОВЕЦЬКЕ» на посаді водія автотранспортних засобів, що є єдиним дрежелом його доходу, судом також враховуються обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують його покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та те, що обставини, які згідно ст. 67 КК України обтяжують його покарання відсутні.

А тому суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 , покарання в межах санкції ч. 1 ст. 286 КК України у вигляді штрафу без позбавленням права керувати транспортними засобами, оскільки позбавлення права керування транспортними засобами позбавить обвинуваченого можливості матеріально забезпечувати себе та свою сім`ю та окрім того здійснити відшкодування шкоди потерпілій, оскільки його робота безпосередньо пов`язана з керуванням транспортними засобами.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.
Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», потерпілий, якому внаслідок учинення транспортного злочину заподіяно моральну, фізичну чи майнову шкоду, вправі пред`явити цивільний позов про її відшкодування, який має бути розглянутий разом із кримінальною справою.

Згідно ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
В рамках даного кримінального провадження, потерпілою ОСОБА_6 заявлено цивільний позов до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в сумі 20000 грн. Також просить стягнути з ОСОБА_4 , на її користь витрати на правничу допомогу в розмірі 8000 грн.
Даний позов ОСОБА_6 , мотивує тим, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди їй завдано фізичних та моральних страждань. Внаслідок даного злочину порушився її звичайний ритм життя через те, що вона тривалий час була змушена перебувати на стаціонарному лікуванні, та в подальшому неодноразово відвідувати лікувальні заклади. Зазначає, що внаслідок даної ДТП погіршилисьїї стосунки із ОСОБА_8 , та оточуючими людьми.
В заперечення заявленого позову захисником обвинуваченого ОСОБА_4 , адвокатом ОСОБА_5 , подано відзив на позовну заяву, згідно якого обвинувачений не визнає заявлену суму моральної шкоди в розмірі 20000 грн., вважаючи, що потерпілою у повній мірі наведено такої кількості моральної шкоди як зазначено у позові, а тому, враховуючи обставини справи, вважає обгрунтованим стягнути із нього моральну шкоду на загальну суму 10000 грн. Щодо витрат на правничу допомогу зазначає, що витрати не є достатнім чином підтверджені документально, окрім того окремі дії адвоката є обов`язковими, а відтак не входять у вартість виконаних ним робіт, тому просить стягнути із нього на користь потерпілої витрати на правничу допомогу в сумі 1000 грн.
Згідно п. 4 постанови ПВС України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст.137 ЦПК ( 1502-06 ) у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 5 даної постанови, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У п. 9 постанови зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
При вирішенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_6 , суд враховує встановлені фактичні обставини справи та надані нею докази про завдання їй моральних страждань внаслідок вчинення даного злочину, зокрема: лист Любарської центральної районної лікарні від 04.12.2018 року № 2244 згідно якого ОСОБА_6 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 26.09.2017 року по 27.09.2017 року де їй було призначено лікарські препарати та проведено рентгенографію; лист Полонської центральної районної лікарні ім. Н.С. Говорун від 06.12.2018 року № 1143 згідно якого ОСОБА_6 , знаходилась на стаціонарному лікуванні з 26.12.2017 року по 05.01.2018 року у хірургічному відділенні з діагнозом: застарілий підвивих S1, травматичний шийно-грудний радикуліт в стадії загострення.
Судом прийнято до уваги те, що потерпілій внаслідок вчинення даного злочину спричинено тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості з довготривалим розладом здоров`я, внаслідок чого вона змушена була пройти курс лікування та понести певні матеріальні затрати.
Відтак, з урахуванням наведеного, позиції викладеній у постанові ПВС України № 4 від 31.03.1995 року, суд вважає, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню, оскільки потерпілою наведено факт наявності у неї тілесних ушкоджень та час який вона була вимушена затратити на проходження лікування, однак будь-яких інших даних на підтвердження наведеного у позові про те, що порушився її звичайний ритм життя та погіршились стосунки з близькими та рідними нею не надано.

Щодо відшкодування потерпілій витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 59 Конституції України, кожен має право на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 4 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Як вбачається із договору укладеного між адвокатом ОСОБА_7 , та потерпілою ОСОБА_6 , 09.07.2018 року, розмір гонорару встановлюється за домовленістю сторін в порядку та на умовах визначених окремою угодою.

Однак, в порушення вимог ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», ст. 124 КПК України ні потерпілою ні її представником не надано суду вказаної додаткової угоди про визначення розміру гонорару адвоката до укладеного ними договору. Представником потерпілої надано лише розрахунок витрат на правничу допомогу з урахуванням фактично затраченого ним часу та виконаних дій. Однак до даного розрахунку ним не додано будь-яких доказів, які б підтверджували затрачений час та фактичне виконання вказаних дій.

Відтак суд вважає, що вимога потерпілої про відшкодування їй витрат на правову допомогу підлягає до часткового задоволення.

У даному кримінальному провадженні наявні витрати на залучення експертів на загальну суму 6157,92 грн., що підтверджується довідками про витрати: до висновку експерта від 22.11.2017 № 3/1012, висновку експерта від 22.11.2017 № 3/1011, висновку експерта від 01.02.2018 № 3/5, висновку експерта від 02.02.2018 № 3/6, висновку експерта від 10.05.2018 № 5/354; висновку експерта від 12.09.2018 № 5/626.

У відповідності до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Саме тому, у відповідності до ст. 124 КПК України, з обвинуваченого підлягають стягненню в дохід держави витрати на залучення експертів.
Речовими доказами розпорядитись у відповідності до ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 100, 124, 127, 174, 368, 369, 370, 371, 373, 374, 376, 395, 532 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 300 (триста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 5 100 (п`ять тисяч сто) гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Підстави для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 , - відсутні.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заподіяну моральну шкоду в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 витрати на правничу допомогу в сумі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати на залучення експертів на загальну суму 6157 (шість тисяч сто п`ятдесят сім) гривень 92 (дев`яносто дві) копійки, згідно довідок про витрати: до висновку експерта від 22.11.2017 № 3/1012, висновку експерта від 22.11.2017 № 3/1011, висновку експерта від 01.02.2018 № 3/5, висновку експерта від 02.02.2018 № 3/6, висновку експерта від 10.05.2018 № 5/354; висновку експерта від 12.09.2018 № 5/626.

Речові докази по справі після набрання вироком суду законної сили: автомобіль марки ВАЗ 21063, державний номерний знак НОМЕР_5 , який передано під розписку на зберігання ОСОБА_10 , повернути власнику ОСОБА_10 , автомобіль «Ніссан Інтерстар», державний номерний знак НОМЕР_1 та причем ТА-НО, державний номерний знак НОМЕР_2 , які передано під розписку на зберігання ОСОБА_4 , повернути власнику ОСОБА_4 .

На вирок може бути подана апеляція до Житомирського апеляційного суду через Любарський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляції, а в разі подачі апеляції після розгляду справи апеляційною інстанцією, якщо його не скасовано.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1