Подільський районний суд міста Києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2018 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі слідчого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , захисника ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , представників ДП «НДІ МІКРОПРИЛАДІВ» НТК «ІНСТИТУТ МОНОКРИСТАЛІВ» НАН України ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання захисника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ПрАТ «КВАЗАР», про скасування арешту майна, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ПрАТ «КВАЗАР» звернулася до суду з клопотанням про скасування арешту майна. Своє клопотання обґрунтовувала тим, що Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 14.09.2018 р. справа № 758/12207/18 було задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києва та накладено арешт на нерухоме майно за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, а саме: групу приміщень № 3/11, літера А-9, загальною площею 188,1 кв.м., що належать на праві власності ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ «КВАЗАР», вважаючи, що арешт було накладено необгрунтовано, адвокат звернулася із вищевказаним клопотанням до суду.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 клопотання підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Вказала, що жодній службовій особі ПАТ «КВАЗАР» повідомлено про підозру не було, цивільного позову також не було заявлено в межах даного кримінального провадження з моменту внесення відомостей до ЄРДР, крім того, послалася на постанову органу досудового розслідування від 14 травня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000618, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2017 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364-1 КК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. На переконання останньої, будь-яке приміщення, розташоване за адресою: м. Київ, вул. Північно- Сирецька, 1-3, в т.ч. група приміщень № 3/11, літера А-9, загальною площею 188,1 кв.м., об`єктивно не може визнаватися речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001894, накладення арешту на таке приміщення є протиправним та необґрунтованим, а відтак, просила клопотання про скасування арешту майна задовольнити.
В судовому засіданні представники ДП «НДІ МІКРОПРИЛАДІВ» НТК «ІНСТИТУТ МОНОКРИСТАЛІВ» НАН України ОСОБА_5 та ОСОБА_6 заперечували щодо скасування арешту майна та просили відмовити в його задоволенні. Через канцелярію суду були подані заперечення щодо клопотання про скасування арешту майна. Представники Інституту мікроприладів зазначили, що майна на яке було накладено арешт знаходиться у власності держави України та перебуває в оперативному управлінні Інституту. Вказали, що ПАТ «КВАЗАР» згідно копії Технічного паспорту на виробничі приміщення (приміщення одноповерхової обстройки) вулиця Північно-Сирецька, буд. № 1-3, група приміщень 3/11 (літ. А9) від 30 січня 2017 року (інвентаризаційна справа № 0048/17), зареєструвало право власності саме на групу приміщень № № 7, 8, 9, 10 (першого поверху) та групу приміщень № 15, 16 (антресолі першого поверху), адреса: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, буд. № 3 (літ. А9), загальною площею 173,9 кв.м., право власності на які згідно Рішення Господарського суду м. Києва по справі № 910/14022/14 від 17.02.2016 р. підтверджено за державою, а відтак, вбачається, що ПАТ «КВАЗАР» незаконно зареєструвало право власності саме на приміщення по вул. Північно-Сирецькій, 3, які попередньо були зареєстровані як власність держави та перебувають в оперативному управлінні Інституту мікроприладів.

У судовому засіданні слідчий ОСОБА_4 проти задоволення клопотання заперечувала, надала до суду пояснення, відповідно до яких, скасування накладеного арешту може вплинути на хід досудового розслідування, зазначила, що досудове розслідування триває, а відтак, арешт накладено обгрунтовано. Додатково надала копію висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 12165/15-43/12166/15-43 від 30.09.2016 р. в рамках кримінального провадження № 0000618. Зазначила, що майна на яке було накладено арешт визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.
Заслухавши учасників даного судового розгляду, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до висновку про відмову в його задоволенні, у зв`язку з наступним.
Судом встановлено, що в провадженні Подільського УП ГУНП в м. Києві перебуває кримінальне провадження, відомості якого 11.05.2018 року внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 001894, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.
З матеріалів клопотання вбачається, що Ухвалою Подільського районного суду м. Києва (справа № 758/12207/18) від 14.09.2018 р. було задоволено клопотання слідчого СВ Подільського УП ГУНП в м. Києва та накладено арешт на нерухоме майно за адресою: м. Київ, вул. Північно-Сирецька, 1-3, а саме: групу приміщень № 3/11, літера А-9, загальною площею 188,1 кв.м., право власності на яке зареєстроване за ПУБЛІЧНИМ АКЦІОНЕРНИМ ТОВАРИСТВОМ «КВАЗАР».
Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Слідчий суддя при вирішенні даного клопотання також, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Згідно ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Як встановлено судом, вищезазначене майно у даному кримінальному провадженні визнано речовим доказам відповідно до постанови слідчого від 05.09.2018 року.
Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.
Крім того, арешт майна з підстав передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.
Матеріали справи свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Твердження адвоката про те, що з моменту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, минуло п`ять місяців, однак до теперішнього часу цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлений, суд вважає безпідставними, оскільки слідчий звернувся з клопотанням про накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів, а не з метою забезпечення цивільного позову.
Дана позиція узгоджується із ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Крім того, слід врахувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), де ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).
Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
У своєму рішенні від 23.01.2014 р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Крім того, при перевірці Єдиного державного реєстру судових рішень було встановлено, що 04.12.2018 р. Ухвалою Київського апеляційного суду було залишено без змін Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 14.09.2018 р. (справа № 758/12207/18), про накладення арешту, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ПАТ «КВАЗАР» залишено без задоволення.
За наданими матеріалами клопотання вбачається, що в судовому засідання слідчим доведено, що захід забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна накладено обгрунтовано у той же час, до матеріалів клопотання стороною захисту не долучено належних та допустимих доказів, що арешт накладено необгрунтовано. Відповідно до наданих до суду доказів, суд приходить до висновку, що станом на час розгляду даного клопотання в суді, доказів необґрунтованості накладення арешту на майно, судом не здобуто.
Враховуючи вищезазначене, керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні захисника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ПрАТ «КВАЗАР», про скасування арешту майна відмовити;
Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1