Номер провадження: 11-сс/813/362/19
Номер справи місцевого суду: 509/5306/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.11.2018 року про арешт майна по кримінальному провадженню №0000598 від 27.03.2018 року, -

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно вилучене під час проведення обшуку 15.11.2018 року автомобіля марки «Шкода СуперБ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді власник майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність прийнятого слідчим суддею рішення, просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.Крім того, в поданій апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на оскарження ухвали слідчого судді, посилаючись на те, що клопотання слідчого було розглянуто за відсутністю власника майна, а копію оскаржуваного рішення він отримав 16.01.2019 року, а 17.01.2019 року була подана апеляційна скарга. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2019 року, апеляційну скаргу повернуто ОСОБА_7 , у зв`язку з відсутністю доказів та документів про належність транспортного засобу ОСОБА_7 , копію якої останній отримав 25.02.2019 року.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження в суді першої інстанції; перевіривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги в інтересах особи, яка не має в кримінальному провадженні процесуального статусу, апеляційний суд виходить з наступного.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, якими визначені завдання кримінального судочинства, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що у кримінальному провадженні, в рамках якого накладено арешт на майно, підозра будь-якій особі не оголошувалась. З клопотання слідчого та представлених матеріалів убачається, що автомобіль «Шкода СуперБ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , чорного кольору (кузов НОМЕР_2 ), на який слідчим суддею накладено арешт, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 15.03.2018 року, виданого в Одеській області, належить ОСОБА_7 .
Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК України, ОСОБА_7 є особою, яка може звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на автомобіль, оскільки відповідно до наданих правовстановлюючих документів, він є власником цього майна.

Що стосується строків звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена 16.11.2018 року. В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що власника майна про розгляд клопотання слідчого повідомлено не було, як і не було направлено копію ухвали слідчого судді про накладення арешту. Матеріали справи не містять відомостей про направлення копії оскарженої ухвали або її вручення апелянту. Копію оскаржуваної ухвали власник майна отримав 16.01.2019 року, а апеляційна скарга ОСОБА_7 вперше подана 17.01.2019 року та ухвалою Одеського апеляційного суду від 28.01.2019 року повернута апелянту, з огляду на те, що до скарги ним не було долучено документів, які б підтверджували право власності на майно. За твердженням апелянта, копію ухвали апеляційного суду ним отримано 25.02.2019 року, та згідно штампу вхідної кореспонденції Одеського апеляційного суду, того ж дня ОСОБА_7 подана повторна апеляційні скарга, до якої надано копію технічного паспорта на автомобіль, що на думку апеляційного суду дає можливість поновлення строку на апеляційне оскарження.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про незаконність оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд виходить з наступного.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 31) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор повідомив, що власник автомобіля, яким подано апеляційну скаргу не є підозрюваним та на час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, в кримінальному провадженні про підозру не повідомлено жодній особі.

Апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, прийняв його до розгляду та ухвали передчасне рішення.

Так, обґрунтовуючи клопотання про необхідність накладення арешту, слідчий послався на те, що автомобіль марки «Шкода СуперБ» чорного кольору, д/з НОМЕР_1 має суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні, для подальшої проведення експертизи транспортного засобу, а також є речовим доказом, у зв`язку з чим виникла необхідність в арешті даного майна, оскільки особа, у якої був вилучений автомобіль може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, внести зміни до вузлів та агрегатів автомобіля, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.
Разом з цим, в матеріалах кримінального провадження, долучених до клопотання слідчого та матеріалах судової справи відсутні дані про власника автомобіля, номери рами/двигуна, зокрема даних, за наявності яких можна біло б ідентифікувати майно, на яке слідчий просив накласти арешт.
Крім того, до клопотання слідчого не надано документів, які б свідчили про те, коли, ким і на яких підставах здійснювалася перереєстрація автомобіля в сервісному центрі.
За таких підстав, враховуючи недотримання слідчим вимог ст.171 КПК України, слідчий суддя районного суду повинен був керуватися вимогами ч.3 ст.172 КПК України та мусив повернути прокурору клопотання для усунення недоліків.

Не звернувши уваги на недоліки клопотання слідчого, слідчий суддя прийняв клопотання до розгляду, розглянув його та постановив оскаржуване рішення, але таке рішення суперечить положенням ст.ст. 2, 7, 170, 173 КПК України.

Відповідно до ч.3 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу слідчого судді без змін або скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу.
З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України,та приймаючи до уваги повідомлення прокурора про те, що в даному кримінальному проваджені на даний час підозру нікому не оголошено, що свідчить про наявність строків досудового розслідування, що дає можливість прокурору усунути недоліки клопотання та, у разі потреби, повторно звернутися до слідчого судді районного суду з клопотанням про накладення арешту на майно, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання слідчого прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 16.11.2018 року про арешт майна по кримінальному провадженню №0000598 від 27.03.2018 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 та накладено арешт на майно вилучене під час проведення обшуку 15.11.2018 року автомобіля марки «Шкода СуперБ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене прокурором Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_9 про арешт майна по кримінальному провадженню №0000598 від 27.03.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України повернути прокурору для усунення недоліків на протязі 72 (семи десяти двох) годин, з моменту отримання повного тесту ухвали апеляційного суду.
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4