Справа № 629/3651/18
Номер провадження 1-м/629/4/18
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2018 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Лозова Харківської області клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лозова, Харківської області, громадянина України, не одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, з початковою середньою освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , засудженого 06.09.2017 року Тимирязевським районним судом м. Москви за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації з урахуванням апеляційної ухвалою Судової колегії у кримінальних справах Московського міського суду від 19.12.2017 року у виді позбавлення волі на строк 10 років 3 місяці з відбуванням покарання у виправній колонії суворого режиму, -

В С Т А Н О В И В:

Міністерство юстиції України звернулося до Лозівського міськрайонного суду Харківської області із клопотанням про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, посилаючись на те, що 25 червня 2018 року наказом № 2015/5 Міністерства юстиції України прийнято рішення про прийняття в Україну засудженого вироком російського суду громадянина України ОСОБА_4 , керуючись ст. 606 КПК України, ст. 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 06.06.2018 року за № 06-74458/18.

Вироком Тимирязевського районного суду м. Москви від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду від 19.12.2017 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у вигляді 10 років 3 місяців позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі) КК Російської Федерації, що також є караним діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність .

В теперішній час засуджений відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія № 1 УФСВП Росії по Брянській області», строк покарання відбуває з 02 вересня 2015 року. Станом на 28 квітня 2018 року засуджений ОСОБА_4 відбув 2 роки 7 місяців 26 днів, не відбута частина складає 7 років 7 місяців 3 дні від покарання призначеного судом, кінець відбуття покарання 01 грудня 2025 року.

Засуджений ОСОБА_4 особисто виказав бажання продовжити подальше відбування покарання в Україні, де останньою відомою адресою його проживання є АДРЕСА_1 .

Міністерство юстиції України у клопотанні просить суд визначити норми (статті, частини статей) Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнано винним за вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_4 на підставі вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року, визначити початок строку відбування покарання.

В судове засідання представник заявника не з`явився, в поданому клопотанні просив провести судовий розгляд без участі у судовому засіданні представника Міністерства юстиції України.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання заявника, посилаючись на наявність правових підстав для його задоволення. Просив привести вирок суду іноземної держави відносно громадянина України ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України та визначити норми КК України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнано винним вказаним вироком Тимирязівським районним судом м. Москви Російської Федерації за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року, визначити строк для відбування покарання у виді 10 років 3-х місяців позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_4 на підставі зазначеного вище вироку суду РФ, залишеного без змін апеляційною інстанцією.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Розглядаючи клопотання про приведення вироку суду РФ у відповідність із законодавством України, суд виходить із положень Конституції України, глави 46 КПК України, якими регламентовано визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передача засуджених осіб, Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та норм Кримінального кодексу України.

Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Суд, виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, або відповідними положеннями КПК України, відмічає, що чинним на території України є Закон України «Про приєднання України до Європейської конвенції про передачу засуджених 1983 року».

Зазначена Європейська конвенція згідно з положеннями ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Пунктом «b» частини 1 статті 9 Європейської конвенції про передачу засуджених осіб визначено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.

Пунктами «а», «d» статті 11 Конвенції про передачу засуджених осіб встановлено, що при заміні вироку мають враховуватися зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку, а також не може посилюватися кримінальне покарання засудженої особи.

Крім того, умови передачі засуджених осіб і їх прийняття для відбування покарання визначені у ст. 606 КПК України, а порядок розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України регламентований положеннями ст. 610 КПК України, відповідно до яких під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави. При призначені строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім випадків, визначених у ч. 4 ст. 610 КПК України.

При цьому суд, як це визначено у ч. 3 ст. 603 КПК України, не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.

Статтею 606 КПК України визначаються умови передачі засуджених осіб для відбування покарання в Україні: якщо ця особа є громадянином держави виконання вироку; якщо вирок набрав законної сили; якщо на час отримання запиту про передачу засуджений має відбувати покарання упродовж як найменш шести місяців або якщо йому ухвалено вирок до ув`язнення на невизначений строк; якщо на передачу згоден засуджений або з урахуванням його віку або фізичного чи психічного стану на це згоден законний представник засудженого; якщо кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством держави виконання вироку або було б злочином у разі вчинення на її території, за вчинення якого може бути призначено покарання у виді позбавлення волі; якщо відшкодовано майнову шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, а в разі наявності - також процесуальні витрати; якщо держава ухвалення вироку і держава виконання вироку згодні на передачу засудженого.

Так, згідно вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року та доданої до них довідки установи покарання, громадянин України ОСОБА_4 засуджений за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. « г» ч. 4 ст. 228.1 Російської Федерації у виді позбавлення волі строком на 10 років 3 місяці, та відбуває покарання в ФКУ «Виправна колонія №1 УФСВП Росії по Брянській області», початок строку відбування його покарання 02.09.2015 року, кінець відбування строку покарання 01.12.2025 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні, або за місцем знаходження Міністерства юстиції.

Судом встановлено, що остання відома адреса проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 . Відповідно до пункту 1 ст. 5 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_4 є громадянином України, що підтверджується листом Державної міграційної служби України.

Відповідно до частини 1 статті 9 Конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 року, компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової та адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11 Конвенції, яка передбачає у разі зміни вироку застосовувати процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.

З огляду на зазначені норми, суд констатує, що ОСОБА_4 є громадянином України, вирок суду Російської Федерації, яким він засуджений, набрав законної сили, надано згоду на передачу засудженого в Україну для подальшого відбування покарання, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством України.

ОСОБА_4 висловив бажання бути переданим в Україну, що підтверджується його письмовою заявою, написаною особисто ОСОБА_4 , підпис якого на вказаній заяві засвідчений начальником ФКУ ВК-1 УФСВП Росії по Брянській області.

Відповідно до ст. 11 Конвенції, при застосуванні процедури зміни вироку, суд змінює кваліфікацію дій засудженого відповідно до КК України та визначає покарання.

Відповідно до ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України; 2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті КК України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Таким чином, за своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинні вважатися обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину.

Так, дії ОСОБА_4 кваліфіковані вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1, як замах на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі КК Російської Федерації.

Відповідно до діючого Кримінального кодексу України замах на незаконний збут наркотичних засобів, групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі кваліфікується за ч. 2 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від шести до десяти років.

Санкція п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ на момент постановлення вироку передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до двадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до двадцяти років або без такого та зі штрафом в розмірі до одного мільйона рублів або в розмірі заробітної плати чи іншого доходу засудженого за період до п`яти років або без такого.

При цьому, вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року, з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ ОСОБА_4 засуджено на строк 10 років 3 місяців позбавлення волі. Місцем відбування покарання визначено виправну колонію загального режиму.

Покарання ОСОБА_4 призначено з застосуванням частини 3 статті 66 Кримінального кодексу Російської Федерації, що відповідає частині 3 статті 68 Кримінального кодексу України.
За своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженого особи і не повинне вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину.

Як, зазначено вище, санкція частини 2 статті 307 Кримінального кодексу України, за якою слід кваліфікувати дії ОСОБА_4 відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна. З урахуванням вимог частини 3 статті 68, статті 69-1 Кримінального кодексу України, найбільший строк позбавлення волі, який може бути призначений за цією статтею, складає 2/3 від максимального строку покарання, тобто: 10 (десять) років = 120 (сто двадцять місяців) * 2/3 = 80 (вісімдесят) = 6 (шість) років 8 (вісім) місяців позбавлення волі.
З урахуванням наведеного, з огляду на те, що призначене ОСОБА_4 за вироком Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року покарання не відповідає покаранню, яке могло бути призначене за вчинення злочину у відповідності до кримінального законодавства України, тому суд вважає можливим привести у відповідність із законодавством України вирок Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року щодо ОСОБА_4 та вважати його засудженим за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України до 6 років 8 місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

Визначення режиму відбування покарання не є компетенцією суду України і належить до повноважень регіональних комісій з питань розподілу, направлення та переведення для відбування покарання осіб, засуджених до позбавлення волі.

Згідно вироку Тимирязевського районного суду м. Москви Російської Федерації та довідок строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 06.09.2015 року, зарахувати в строк відбування покарання час його тримання під вартою з 02.09.2015 року по 06.09.2017 року. Вирок набрав чинності 19.12.2017 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення від 18.05.2017 № 2046-VIII ( далі Закон № 2046-VIII), попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

При вирішенні питання про зарахування строку попереднього ув`язнення суд враховує положення ч. 2 ст. 4, ст. 5 КК України та зазначає, що період перебування ОСОБА_4 під вартою з 02.09.2015 року по 06.09.2017 року є попереднім ув`язненням та має бути зарахований у строк відбування покарання виходячи відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України.

Крім того, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції чинній станом на 20.06.2017 року, суд вважає за необхідне зарахувати ОСОБА_4 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 02.09.2015 року до набрання чинності Закону України № 2046-VIII від 18 травня 2017 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення», а саме до 20.06.2017 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції чинній на теперішній час, зарахувати засудженому ОСОБА_4 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 21.06.2017 року до 06.09.2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Виходячи з викладеного, клопотання про приведення вироку Тимирязівського районного суду м. Москви Російської Федерації за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року відносно засудженого ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9-12 Конвенції «Про передачу засуджених осіб», ст.ст. 372, 602-604, 610 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Задовольнити клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Тимирязівського районного суду м. Москви, Російської Федерації за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року відносно засудженого ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України.

Привести вирок Тимирязівського районного суду м. Москви, Російської Федерації за злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, від 06.09.2017 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року відносно засудженого ОСОБА_4 у відповідність із законодавством України.

Визначити, що відповідальність за злочин, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнано винним вироком Тимирязівського районного суду м. Москви, Російської Федерації від 06.09.2018 року з урахуванням апеляційної ухвали Московського міського суду Російської Федерації від 19.12.2017 року передбачена ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України.

Вважати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , засудженим за ч. 1 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років 8 місяців без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 02.09.2015 року, зарахувати в строк відбування покарання час його тримання під вартою з 02.09.2015 року по 06.09.2017 року.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати засудженому ОСОБА_4 у строк відбуття покарання строк тримання під вартою в період з 02.09.2015 року по 20.06.2017 року включно з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 2 (два) дня позбавлення волі, з 21.06.2017 року по 06.09.2017 року з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.
Запобіжний захід ОСОБА_4 залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Ухвала може бути оскаржена органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором до апеляційного суду Харківської області через Лозівський міськрайонний суд Харківської області протягом семи діб з моменту її проголошення, а засудженим - з моменту її вручення.

Суддя ОСОБА_1