Постанова
Іменем України

10 травня 2018 року
м. Київ
справа № 534/2705/15-к
Провадження № 51-3335 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000714 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в хуторі Капани Амвросієвського району Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 3 серпня 2017 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 1 грудня 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Відповідно до ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Цивільний позов задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 100000 грн. моральної шкоди.
Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженні.
Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 3 серпня 2017 року вирок суду першої інстанції скасовано в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Ухвалено в цій частині новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 3 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 12 вересня 2015 року приблизно о 16 год. 14 хв., керуючи автомобілем марки «ВАЗ 217030 ЗНГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 у м. Комсомольську Полтавської області, заїхав до технологічного розриву в розділовій смузі проїзної частини вул. Леніна задля виконання маневру «поворот ліворуч» в сторону вул. Радянської та зупинив автомобіль. Однак, перед початком виконання маневру та зміною напрямку руху не впевнився в його безпеці, не надав переваги в русі та допустив зіткнення з мотоциклом HONDA CBR 600 транзитний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 , який рухався в межах крайньої лівої смуги руху по проїжджій частині вул. Леніна в напрямку вул. Радянської.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримали тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_9 помер на місці пригоди, а ОСОБА_10 в Комсомольській ЦМЛ через 3 години.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, просить вирок апеляційного суду змінити, пом`якшити призначене йому покарання, застосувати ст. ст. 75, 76 КК України. Зазначає, що суд першої інстанції справедливо врахував, що тяжкі наслідки ДТП настали не лише з його боку, оскільки причинний зв`язок відстежується і в діях водія ОСОБА_9 , яким було значно перевищено допустиму швидкість в населеному пункті. Повідомляє, що він є пенсіонером, інвалідом 3-ї групи безстроково в зв`язку із перенесеним онкологічним захворюванням, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем працював водієм таксі. Наголошує, що з урахуванням всіх обставин справи, його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства.
У надісланих запереченнях потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_11 просять залишити вирок апеляційного суду без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Представник потерпілого ОСОБА_6 касаційну скаргу вважає необґрунтованою і просить залишити без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 286 КК України та призначене додаткове покарання у касаційному порядку не оспорюються.

Що стосується доводів засудженого про несправедливість призначеного апеляційним судом основного покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з цими засадами, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Суд, першої інстанції, постановляючи вирок щодо ОСОБА_7 , не в повній мірі звернув увагу на точні положення закону, згідно з якими при вирішенні зазначених питань має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи, та враховувати, що ст. 75 КК України застосовується лише в тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які слід послатися у рішенні, на що звернув увагу суд апеляційної інстанції.
Скасовуючи вирок в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням, суд апеляційної інстанції погодився із видом та розміром основного і додаткового покарань, які призначені судом першої інстанції, проте вказав, що можливість застосування ст. 75 КК України в даному випадку не відповідає матеріалам справи.
Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання, зокрема принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації. Належно не оцінив обставини, які мають значення для вирішення цього питання, а саме тяжкість вчиненого злочину, наслідки, що настали загибель двох осіб, дані про особу обвинуваченого та без урахування одностайності позиції потерпілих, дійшов помилкового висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі статті 75 КК України.

Апеляційна інстанція обґрунтовано вказала, що посилання суду як на одну з підстав для висновку про можливість застосування ст. 75 КК України вчинення тяжкого злочину з необережності, є невірним, так як формою вини злочину, передбаченого ст. 286 КК України, є лише необережність, що враховано в санкціях частин зазначеної статті.

Застосування у даному випадку до обвинуваченого звільнення від призначеного покарання з випробуванням негативно впливає на досягнення мети покарання, відповідно до статті 50 КК України.

Також, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що обставини, визнані судом пом`якшуючими, з урахуванням особи обвинуваченого, давали суду підстави для призначення мінімального покарання, однак вони не знижують ступінь тяжкості вчиненого настільки, щоб звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком, і таке покарання не буде необхідним та достатнім для його виправлення та вчинення нових кримінальних правопорушень.
З урахуванням усіх обставин справи, даних про особу винного, серед яких й ті, про які йдеться в касаційній скарзі, суд апеляційної інстанції, розглядаючи справу в межах поданих апеляцій та своїх повноважень, дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_7 лише в умовах ізоляції від суспільства і правильно вказав про необхідність призначення засудженому мінімального основного покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення.
На думку колегії суддів, призначене апеляційним судом покарання є законним, справедливим, воно сприятиме перевихованню ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових правопорушень. Підстав для його пом`якшення та застосування ст. 75 КК України не вбачається.
Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 420, 374 КПК України і підстави вважати його невмотивованим, відсутні.
Доводи касаційної скарги і матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування вироку апеляційного суду, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України, п. 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), суд
ухвалив:
вирок Апеляційного суду Полтавської області від 3 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_12