Зіньківський районний суд в Полтавській області
_________________________________________________________________________________
Справа № 530/1817/17
Номер провадження 1-кп/530/32/18

У Х В А Л А

13.07.2018 р. м.Зіньків

Зіньківський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , секретарі ОСОБА_2 з участю прокурора ОСОБА_3 обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 , розглянувши в відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, відносно ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст. 185 ,ч.1 ст.357 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

Згідно матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів передбачених ч.2 ст.185,ч.1 ст.357 КК України.

В судовому засіданні 13.07.2018 року прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки, обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою терміном на два місяці закінчується 23.07.2018 року.

Суд, заслухавши думку обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 , які заперечували щодо задоволення клопотання прокурора, приходить до висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 23.05.2018 року обвинуваченому ОСОБА_4 було продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на два місяці , який закінчується 23.07.2018 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого строку тримання обвинуваченого під вартою, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При вирішенні питання щодо доцільності продовження обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу та щодо можливості його зміни на більш м`який, суд враховує вимоги ст.29 Конституції України, ст.9 Загальної Декларації прав людини, ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і ст.12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування рішення ЄСПЛ «Смірнови проти Росії».

Відповідно ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого.

Так, відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії» автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про обрання строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а враховує, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості, засуджений вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 13.03.2018 року, до реальної міри покарання, а саме до 3 років 1 місяця позбавлення волі. При цьому суд керується висновками рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ілійков проти Болгарії", що "суворість передбаченого покарання" є суттєвим елементом при оцінюванні "ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Разом з тим, суд враховує, що ні тяжкість обвинувачення, ні серйозність покарання не є доказом наявності цих ризиків, на що неодноразово вказує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини» тощо).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у п. 60 рішення від 6.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого, однак застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки існують ризики того, що він, перебуваючи на свободі, може переховуватися від суду, з огляду на його матеріальні можливості та існуючу ситуацію в Україні, оскільки на даний час в зв`язку із проведенням операції об`єднаних сил та наявності непідконтрольних Україні територій та анексією Автономної Республіки Крим обвинувачений може ухилитися від суду та не виконати його процесуальні рішення (ризик переховування).

Зазначене вище свідчить про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме переховування від суду.

Оскільки на даний час по справі триває судовий розгляд, який потребує значного проміжку часу для його закінчення, судом вживаються всі необхідні дії для розгляду справи в розумні строки, зокрема на це вказує і періодичність та кількість проведених судових засідань по справі, а тому суд вважає за необхідне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_4 строком на два місяці.

На підставі викладеного та керуючись ст.177, 331 КПК України, суд, -

у х в а л и в :

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою з утриманням його в Полтавському слідчому ізоляторі УДПС України в Полтавській області строком на два місяці, який обчислювати з 15 год. 05 хв., 13 липня 2018 року.
Кінцевим днем тримання під вартою визначити 13.09.2018 року 15 год. 05 хв.

Розгляд справи відкласти до 15 год.00 хв. 30 липня 2018 року.

Копію ухвали негайно вручити прокурору, обвинуваченому ОСОБА_4 , направити начальнику Полтавського СІ управління державної пенітенціарної служби України в Полтавській області, начальнику Зіньківського ВП Гадяцького ВП ГУНП України у Полтавській області.

Суддя -