Дата документу 05.11.2018 Справа№ 333/6295/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 333/6295/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/65/18 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9

розглянула 5 жовтня 2018 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровськ, громадянки України, яка має середню спеціальну освіту, не одруженої, маючої на утриманні трьох неповнолітніх дітей, зареєстрована та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

Встановлені вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року обставини:
17.08.2017 року, приблизно о 13 год. 00 хв., ОСОБА_7 , за адресою АДРЕСА_1 , в ході раптового конфлікту, який виник на ґрунті неприязних відносин з ОСОБА_9 нанесла останньому один удар ножем в область задньої поверхні грудної клітини з права,після чого ОСОБА_9 перейшов до гаражного приміщенні зазначеного домоволодіння та помер. Своїми діями обвинувачена згідно висновку судово-медичного експерта № 2953 від 26.09.2017 року спричинила ОСОБА_9 тілесне ушкодження у вигляді сліпого, проникаючого, колото-різаного поранення задньої поверхні грудної клітки з права з ушкодженням шкіри, підшкірно-жирової клітковини, трапецієподібного м`яза, великого та малого ромбоподібних м`язів, міжреберних м`язів, пристінкової плеври, легеневої плеври та тканини верхньої частки правої легені, що кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що знаходиться в прямому причинному зв`язку зі смертю потерпілого, яка настала близько 14 год. 00 хв. 17.08.2017 року. Виявивши 22.08.2017 року у гаражі труп ОСОБА_9 , з метою приховання слідів злочину, ОСОБА_7 у вечірній час доби, за допомогою візка вивезла його з території свого домоволодіння та залишила біля металевої електроопори по вул. Новомосковській.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року:
ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та їй призначено покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки, якщо вона в період всього іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на неї судом обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України, покладено на засуджену такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи вирок суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності її вини, вважає вирок суду незаконним у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок м`якості. Не погоджується з встановленими судом пом`якшуючими покарання обставинами, оскільки ОСОБА_11 намагалась своїми показами переконати суд у наявності в її діях стану необхідної оборони. Вважає призначене покарання занадто м`яким з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наслідки, якими є загибель іншої людини. Просить вирок скасувати, ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 121 КК України у виді 7 років позбавлення волі.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при ухвалені вироку
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційну скаргу, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, думку обвинуваченої та захисника, які висловили заперечення вимогам апеляційної скарги прокурора та наполягали на залишенні вироку суду першої інстанції без змін, позицію потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченій реального покарання, посилаючись на те, що остання не працевлаштована і єдиним джерелом її доходу є соціальні виплати на дітей, а в подальшому висловився щодо розгляду даного питання на розсуд суду, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказами, та є правильними. Доведеність вини, обставини та кваліфікація скоєного не оскаржується.

Що ж стосується судового рішення в частині строку покарання за вчинене кримінальне правопорушення, то колегія суддів приходить до таких висновків.
Згідно з вимогами статей 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Підставами призначення більш м`якого покарання визнані у ч. 1 ст. 69 КК дві групи чинників, які характеризують як вчинений злочин, так і особу винного, а саме: а) наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину; б) дані, які певним чином характеризують особу винного.

Що стосується даних про особу винного, то вони мають оцінюватися судом, передусім, із точки зору можливості досягнення за допомогою, зокрема більш м`якого покарання поставлених перед ним цілей. Ці дані можуть бути як пов`язані, так і не пов`язані із вчиненим злочином: особа може позитивно характеризуватися з урахуванням її колишніх заслуг перед суспільством і державою (наявність нагород, позитивна характеристика за місцем проживання, роботи чи навчання тощо), а може позитивно виявити себе вже після вчинення злочину (допомога потерпілому, сумлінна праця та зразкова поведінка, добровільне відшкодування збитків тощо). Проте у всіх ситуаціях застосування ст. 69 КК суд повинен встановити і вказати у вироку на такі дані про особу винного, які дають йому можливість дійти обґрунтованого припущення (висновку) про те, що призначення в конкретному випадку більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (санкцією), є дійсно необхідним і буде цілком достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Отже, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення обвинуваченій покарання у вигляді 7 років позбавлення волі та відсутності правових підстав застосування положень ст. 69 КК України, з огляду на те, що обвинувачена вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання (а.п. 274) та навчання дітей (т.1 а.п. 67), має на утриманні трьох малолітніх дітей (а.п.276-278), розкаялась у вчиненому перед родичами загиблого, здійснювала заходи по відшкодуванню матеріальної шкоди, однак згідно позиції потерпілого останній відмовився від її отримання, що підтвердив при апеляційному розгляді, протиправну поведінку потерпілого ОСОБА_9 , який мав фізичну перевагу над обвинуваченою, з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання та наявності пом`якшуючих покарання обставин у вигляді визнання ОСОБА_7 провини та щирого каяття, які були встановлені під час досудового розслідування та знайшли своє підтвердження під час судового розгляду у суді першої інстанції, судова колегія погоджується з висновком районного суду щодо можливості призначення обвинуваченій покарання нижче від нижчої межі, встановленої санкцією ч.2 ст. 121 КК України.
В той же час, доводи апеляційної скарги прокурора про незаконність застосування до ОСОБА_7 положень ст.75 КК України заслуговують на увагу.
Висновок суду про можливість виправлення обвинуваченої без відбуття покарання є помилковим, зробленим без належного врахування конкретних обставин справи, тяжкості скоєного злочину та непоправних наслідків.
Так, судом не в достатній мірі враховано, що ОСОБА_7 згідно ст. 12 КК України скоїла тяжкий злочин, наслідком якого є смерть потерпілого, та поведінку останньої після вчинення кримінального правопорушення, намагаючись приховати скоєнє.
Зазначені обставини у сукупності безумовно свідчать про суспільну небезпечність обвинуваченої та скоєного нею кримінального правопорушення, що унеможливлює виправлення останньої без реального відбування покарання.
Так, у статті 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачається право людини на життя, яке, як зазначив ЄСПЛ у рішенні «Андронікоу та Константіноу проти Кіпру», «…є одним з найбільших фундаментальних положень Конвенції і охороняє одну з основних цінностей демократичного суспільства». У цій статті вказано, що «право кожного на життя охороняється законом».
В Україні право на життя гарантується Конституцією, згідно статті 27, кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Колегія суддів зауважує, що належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосовування кримінального закону, вважає, що особі, яка вчинила злочин проти життя та здоров`я особи повинна нести справедливе покарання.
Судова колегія приходить до переконання, що висновок суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування призначеного їй покарання не може бути визнаний обґрунтованим, що свідчить про невідповідність вимогам ст.75 КК України рішення суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.
Виключних обставин справи, які б свідчили про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, колегія суддів не вбачає.
Покарання у виді реального позбавлення волі з застосування положень ст. 69 КК України буде домірним скоєному, відповідатиме визначеній ст. 50 КК України меті призначення покарання.
Таким чином, оскільки по кримінальному провадженню має місце неправильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 409, п. 3 ч.1 ст. 407, ч. 1 ст. 418 КПК України скасовує оскаржуваний вирок в частині застосування ст.ст. 75, 76 КК України з постановленням свого вироку, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання є самостійною підставою для скасування апеляційною інстанцією оскаржуваного вироку і ухвалення свого вироку.
Наведені висновки апеляційної інстанції обумовлюють часткове задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 420 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 квітня 2018 року відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, в частині звільнення від відбування покарання з випробуванням скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок.

Вважати ОСОБА_7 засудженою за ч.2 ст. 121 КК України, з застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Строк покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4