Номер провадження: 11-кп/785/128/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження таобвинувальний акт в кримінальному провадженні №000120 від 21.06.2014 рокуза обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.1 ст.258 КК України, повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України, -

встановив:

17.10.2017 року до Малиновського районного суд м. Одеси з прокуратури Одеської області надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні №000120 від 21.06.2014 рокуза обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.2 ст.258 КК України.

За результатами підготовчого судового засідання ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2017 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження, аобвинувальний акт повернуто прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст.291 КПК України.

Обґрунтовуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на те, що за наявності сукупності встановлених фактів неможливо стверджувати, що обвинувачені ОСОБА_9 і ОСОБА_10 свідомо ухиляються від участі в судовому розгляді, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається, що повідомлені про обвинувачення особисто і, будучи знайомими з обвинуваченням, в безумовній формі відмовилися від здійснення свого права предстати перед судом і захищати себе. Суд в оскаржуваній ухвалі послався на те, що правоохоронні органи лише висловили свою думку (презюмували), що така відмова мала місце, наділивши обвинувачених статусом осіб, що скриваються від правосуддя. Суд також зазначив, що в матеріалах провадження відсутні відомості про місце мешкання або перебування обвинувачених після звільнення їх зі слідчого ізолятора, і стороною обвинувачення суду не надані. Відомості в обвинувальному акті щодо місця мешкання ОСОБА_9 і ОСОБА_10 на цей час не відповідають дійсності, а тому в порушення п. 3 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт не містить відомості щодо місця проживання обвинувачених.
Не погодившись з ухвалою районного суду, прокурор відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність ухвали як в частині відмови в задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження, так і в частині повернення обвинувального акта прокурору, просить її скасувати, а обвинувальний акт разом з клопотанням про здійснення спеціального судового розгляду направити на новий розгляд до суду першої інстанції. В доводах апеляційної скарги прокурор посилається на відповідність обвинувального акта вимогам ст.291 КПК України та достатність законних підстав для задоволення клопотання прокурора про проведення спеціального судового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; захисників, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора щодо незаконності ухвали суду в частині відмови в задоволенні клопотання про здійснення спеціального судового провадження апеляційний суд зазначає, що згідно з ч. 1, 2 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених ст. 394 КПК України; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбаченим цим Кодексом.
При цьому, положення ч. 4 ст. 314 КПК України передбачають можливість апеляційного оскарження за наслідками підготовчого судового засідання лише ухвал про повернення обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
За таких умов, апеляційний суд констатує, що апеляційна скарга прокурора в частині незаконності ухвали районного суду про відмову в задоволенні клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження, апеляційному розгляду не підлягає. Аналогічний висновок наведений в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 року по справі №51-7953ск18.
Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність ухвали районного суду про повернення обвинувального акта прокурору з підстав його невідповідності вимогам ст.291 КПК України, апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього кодексу.

Статтею 291 КПК України, передбачені вимоги яким повинен відповідати обвинувальний акт та можливість повернення його прокурору у разі його невідповідності вимогам передбачених цією статтею.

Як убачається з змісту обвинувального акту у кримінальному провадженні №000120 від 21.06.2014 рокуза обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.2 ст.258 КК України, він фактично не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, з мотивів викладених в оскаржуваній ухвалі районного суду, з якими апеляційний суд погоджується.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші обставини, які унеможливлювали призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , але на які районний суд не звернув уваги, та приймаючи рішення про необхідність повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків, не зазначив в своїй ухвалі.

Положеннями ч.2 ст.291 КПК України визначено виключний перелік відомостей, які має містити обвинувальний акт, зокрема він жодним чином, до стадії безпосереднього дослідження доказів під час судового розгляду, не повинен розкривати докази, а має бути складений у відповідності до переліку пунктів частини другої статті 291 КПК України.

Разом з цим, як убачається з обвинувального акту по даному кримінальному провадженні, в ньому фактично містяться посилання на докази, а саме на висновки проведених під час досудового розслідування експертиз з розкриттям їх змісту, які є в розпорядженні органу досудового розслідування, що суперечить вимогам ч.4 ст.291 КПК України.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що чинний КПК України, зокрема ст. 17, 20, 21, 22 КПК України та міжнародні стандарти у галузі судочинства, вказують на неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий розгляд.

Так, відповідно до частини 2 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частини 2 статі 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, частини 1 статті 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчинені кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

В ході апеляційного розгляду було встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 містить посилання на прізвище особи, який за версією органу досудового розслідування, був організатором вчиненого злочину та за попередньою змовою з якою діяли обвинувачені у даному кримінальному провадженні. Однак, в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо існування обвинувального вироку щодо вказаної особи, а за повідомленням прокурора матеріали відносно вказаної особи виділені в окреме провадження.

З урахуванням вимог КПК України та практики Європейського суду, зміст обвинувального акту відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 недвозначно вказує на співучасть іншої, конкретизованої в обвинувальному акті особи, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст. 258 КК України, та є фактичною констатацією цього факту і, всупереч принципу презумпції невинуватості, безпідставно стверджує про причетність вказаної особи до вчинення зазначеного злочину.

Апеляційний суд наголошує, що встановлені органом досудового розслідування щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 фактичні обставини справи, не можуть вважатися встановленими щодо іншої особи, прізвище якої зазначене в обвинувальному акті і потребують окремого дослідження при розслідуванні справи відносно цієї особи.

На думку апеляційного суду, зазначення в обвинувальному акті обставин кримінального правопорушення, скоєного іншою, крім обвинувачених особою, яка фактично на даний час не притягується до кримінальної відповідальності в даному провадженні, не лише входить у колізію з нормами кримінального процесуального законодавства щодо вільної оцінки доказів, а й суперечить передбаченим ст.ст. 2, 7 КПК України завданням кримінального провадження та загальним засадам кримінального провадження, зокрема забезпеченню до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, верховенству права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, а тому є незаконним.

З огляду на конституційно-правову та кримінальну засаду презумпції невинуватості є юридичний факт вчинення злочину, а тому беручи до уваги положення ст.17 КПК України, у яких реалізується положення ст.129 Конституції України, особа не може вважатися такою, що вчинила кримінальне правопорушення при відсутності обвинувального вироку щодо неї, який набрав законної сили.

Системний аналіз зазначених норм Основного Закону України та КПК України, а також правова позиція Верховного Суду України в Постанові ВСУ від 03 березня 2016 року у справі №5-347 кс15, вказують на те, що навіть незважаючи на непрюдиційність обвинувального акту, питання вини іншого співучасника має бути доведено в іншому кримінальному проваджені.

При цьому апеляційний суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до положень кримінального процесуального закону підлягає обов`язковому застосуванню та виходить з того, що презумпція невинуватості порушується, якщо судове рішення щодо особи, яка обвинувачується у вчинені кримінального злочину, відображає думку про його винність до того, як його вина була доведена відповідно до закону. Досить навіть за відсутності офіційних висновків того, що є деяке припущення, що суд розглядає обвинуваченого в якості винного (справи Мінеллі проти Швейцарії пункт 37; Нераттіні проти Греції пункт 23; Діду проти Румунії пункт 41).

Суд першої інстанції наведені вище вимоги закону не врахував та не прийняв до уваги, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в цій частині також суперечать вимогам кримінального процесуального законодавства, оскільки порушує права, свободи та інтереси іншої особи, прізвище якої розкрито в обвинувальному акті.

Наведені порушення свідчать про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, ст.9 ч.6, ст.ст. 21, 22, ч.4 ст.291 КПК України визнається апеляційним судом істотним порушенням вимог процесуального закону, яке фактично нівелює принципи безсторонності, об`єктивності та неупередженості суду до початку судового розгляду та унеможливлює призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту, та з урахуванням положень п.3 ч.3 ст.314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 30.10.2017 року, якою обвинувальний акт по кримінальному провадженню №000120 від 21.06.2014 рокуза обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.14, ч.2 ст.258 КК України, повернутий прокурору для усунення недоліків змінити.

Доповнити мотивувальну частину ухвали обставинами невідповідності обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, встановленими апеляційним судом, які викладені в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4