Справа №705/2022/18
1-в/705/617/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2018 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Умані Черкаської області в режимі відеоконференції між судом та Державною установою «Уманська виправна колонія (№129)» клопотання засудженої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4

представника адміністрації УВК № 129 ОСОБА_5

засудженої (в режимі відеоконференції) ОСОБА_3

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:
Засуджена ОСОБА_3 звернулася до суду із клопотанням в якому зазначила, що вироком Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2011 року її визнано винною за статтями ч.2, ч..4 ст.90, ч.3 ст.28, ч.2 ст.358, ч.2 ст.28, ч.3 ст.358, та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України вона була звільнена від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки. Апеляційний суд Львівської області від 27.11.2013 року на підставі п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України ухвалив звільнити її від кримінальної відповідальності і справу в цій частині закрити. Врешті вирок Личаківського районного суду м. Львова залишено без змін, тобто іспитовий строк 2 роки. По закінченню іспитового строку нею було отримано ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 26.11.2013 року, де зазначено, що свої зобов`язання нею виконано в повному обсязі та вона цілком вільна людина. Порушуючи всі норми закону, вдруге Апеляційний суд Львівської області 24.09.2014 року призначає повторне, тобто вдруге покарання у вигляді 5 років позбавлення волі за ч.4 ст.190 КК України, що суперечить ч.3 ст.2 КК України. Ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до змін статті 72 КК України від 21.06.2017 року, у разі призначення судом іншого покарання, ніж позбавлення волі, в межах того самого кримінального провадження? здійснюється за правилом, визначеним у ч.1 ст.72 КК України. При призначенні основного покарання, які не зазначені в ч.1 ст.72 КК України, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, зобов`язаний пом`якшити основне покарання або повністю звільнити засуджену особу від відбування покарання. В своєму клопотання, засуджена ОСОБА_3 зазначає, що в неї на утриманні знаходиться син, 14 років, вона має чоловіка та батьків пенсіонерів, для яких є опорою та підтримкою

На цих підставах просила суд: при винесенні рішення взяти до уваги відбутий нею в повному обсязі, без жодних порушень іспитовий строк покарання, згідно ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 26.11.2013 року та викладені в клопотанні грубі порушення КК України, КПК України, КВК України, Конституції України та Європейської Конвенції з прав людини; застосувати до неї Закон України № 2046-VІІІ від 18.05.2017 року «Про внесення змін до Кримінального Кодексу України, щодо правил складання покарань, в межах того самого кримінального провадження, та зарахування попереднього строку покарання засудженим, який поширюється на кожну засуджену особу»; звільнити її повністю від невідбутої частини повторного покарання позбавлення волі або як пом`якшення замінити їй залишкову частину повторного покарання у вигляді позбавлення волі на іспитовий строк.

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_3 просила її клопотання задовольнити. На запитання головуючого судді пояснила, що вона просить врахувати відбуте нею покарання у виді іспитового строку, про що є відповідна ухвала суду, у зв`язку з чим звільнити її від подальшого відбування покарання. Зазначила, що її незаконно повторно визнали винною за вчинення того ж злочину.

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні зазначив, що підтримує клопотання засудженої.

Представник УВК №129 ОСОБА_5 вважав, що для задоволення клопотання засудженої підстав немає, так як вказані у клопотанні питання слід було вирішувати при призначенні покарання

Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні вважала, що клопотання засудженої ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, оскільки ст.72 КК України до неї не може бути застосована, так як відносно засудженої не було застосовано попереднє ув`язнення, а питання звільнення від покарання з іспитовим строком вирішується при призначенні покарання.

Суд, розглянувши клопотання засудженої, дослідивши в частині, яка стосується вирішуваного питання, матеріали особової справи ОСОБА_3 , заслухавши пояснення засудженої, думку захисника, представника УВК №129 та прокурора, вважає, що клопотання засудженої ОСОБА_3 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Суд встановив, що ОСОБА_3 була засуджена вироком Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2011 року за ч.4 ст.190 із застосуванням ч.2 ст.69 КК України, ч.3 ст.28-ч.2 ст.358 КК України, ч.3 ст.28-ч.3 ст.358 КК України, ч.2 ст.190 КК України, ст.70 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75, ст.76 КК України ОСОБА_8 була звільнена від відбування призначеного судом покарання із встановленням іспитового строку на 2 роки.

Ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 26.11.2013 року ОСОБА_3 була звільнена від відбування покарання призначеного вироком Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2011 року у зв`язку зі спливом іспитового строку.

Вироком Апеляційного суду Львівської області від 24.09.2014 року ОСОБА_3 засуджена за ч.4 ст.190 КК до 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що їй належить на праві власності. На підставі п.2, п.3 ч.1 ст.49 КК України ОСОБА_3 звільнена від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності за ч.2 ст.190, ч.3 ст.28-ч.2 ст.358, ч.3 ст.28-ч.3 ст.258 КК України, а провадження в цій частині закрито.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 31.03.2015 року вирок Апеляційного суду Львівської області від 24.09.2014 року щодо ОСОБА_3 змінено. ОСОБА_3 вважати засудженою за ч.2 ст.190, ч.3 ст.28,ч.2 ст.358, ч.3 ст.28 і ч.3 ст.358 КК України в редакції Закону України від 05.04.2001 року. Звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України за ч.2 ст.190, ч.3 ст.28 і ч.2 ст.358, ч.3 ст.28 і ч.3 ст.358 КК України в редакції Закону України від 05.04.2001 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 24.02.2016 року виправлено описку в резолютивній частині ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 31.03.2015 року та зазначено: вважати засудженою ОСОБА_3 за ч.4 ст.190, ч.3 ст.28, ч.2 ст.358, ч.3 ст.28 і ч.3 ст.358 КК України в редакції Закону України від 05.04.2001 року.

Постановою Верховного Суду від 13.04.2018 року за скаргою ОСОБА_3 на вирок Апеляційного суду Черкаської області від 24.09.2014 року відмовлено засудженій ОСОБА_3 у витребуванні матеріалів кримінальної справи щодо неї для перевірки в касаційному порядку.

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України від 26.11.2015 № 838) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведення судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України від 26.11.2015 № 838 встановлено, що цей Закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності цим Законом набрав законної сили обвинувальний вирок, покарання за яким не відбуте повністю.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 була затримана 15.12.2015 року на виконання вироку Апеляційного суду Львівської області від 24.09.2014 року, тому іспитовий строк за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 07.11.2011 року не можна рахувати строком попереднього ув`язнення, який підлягає зарахуванню в строк покарання.

Крім того, суд першої інстанції не вправі надавати правову оцінку вироку суду апеляційної інстанції та рішенням касаційної інстанції.

Отже, суд дійшов висновку, що клопотання засудженої ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.

На підставі наведеного вище, керуючись ст. 9, 369-372, 537, 539 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання засудженої ОСОБА_3 про зарахування у строк покарання відбутого нею іспитового строку та звільнення від подальшого відбування покарання відмовити.

Копію ухвали направити ОСОБА_3 для відому.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Черкаської області через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляції протягом 7 днів з дня проголошення ухвали, а засудженою протягом 7 днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_1