КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/663/2018 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна ТОВ «Віва-Інвест ЛТД», адвоката ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу власника майна директора ТОВ «Віва-Інвест ЛТД» ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Солом`янського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 , погоджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_10 та накладено арешт на будинок із земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпоряджатися ним будь-яким особам.
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, директор ТОВ «Віва-Інвест ЛТД» ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги власник майна зазначає про порушення слідчим суддею вимог ст. 172 КПК України та невідповідність клопотання слідчого про арешт майна вимогам ст. 171 КПК України. Стверджує, що в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про вчинення шахрайських дій, як і відсутній договір купівлі-продажу від 31.08.2018.

Також апелянт зазначає, що свідок ОСОБА_11 протягом тривалого часу мав намір відчужити арештоване майно, а ОСОБА_12 , під час відчуження майна, перебувала на території України. Вказує, що на даний час не призначено жодної експертизи, не допитано жодної особи, відсутні будь-які судові спори щодо арештованого майна.
Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що власник арештованого майна не має статусу підозрюваного або обвинуваченого та не несе за законом матеріальну відповідальність за їх дії. Додає, що арештоване майно перебуває у власності добросовісного набувача.
У підсумку апелянт вказує на необґрунтованість необхідності накладення арешту на майно та неправомірне обмеження власника майна у користуванні та розпорядженні майном.
Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обгрунтування причин пропуску строку зазначає, що власник майна не був присутнім при розгляді даного клопотання, ухвалу отримано апелянтом 18.09.2018. Апеляційна скарга подана до суду 21.09.2018.
Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, позицію прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна та його представник участі при розгляді даного клопотання не приймали, з матеріалами справи та ухвалою слідчого судді апелянт ознайомився 18.09.2018 (а.с. 28), колегія суддів приходить до висновку, що клопотання апелянта щодо поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав, наведених у ньому, підлягає задоволенню, оскільки цей строк пропущено з поважних причин.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, у провадженні слідчого відділу Солом`янського УП ГУ Національної поліції у м. Києві перебувають матеріали кримінального провадження № 0010073, відомості про яке 03.09.2018 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Слідчий слідчого відділу Солом`янського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 , за погодженням із прокурором Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_10 , звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на будинок із земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , яке ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 рокузадоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення, колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання слідчого, слід визнати доведеними, а доводи апеляційної скарги необгрунтованими, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя, прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.
З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні слідчого, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Посилання апелянта на те, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна, є необгрунтованими, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення власника майна, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна, що мало місце в даному випадку.
Посилання автора апеляційної скарги на невідповідність клопотання слідчого вимогам ст. 171 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки клопотання містить підстави і мету арешту, обгрунтування необхідності арешту майна, перелік і види майна, що належить арештувати. З цих же підстав необґрунтованими є і посилання автора апеляційної скарги на відсутність правових підстав для накладення арешту.

Твердження апелянта про те, що власник арештованого майна не має статусу підозрюваного або обвинуваченого, не несе за законом матеріальну відповідальність за їх дії, колегія суддів визнає необгрунтованими, оскільки метою накладення арешту у даному кримінальному провадженні є забезпечення збереження речових доказів, тобто це не вимагає доведення причетності особи до кримінального правопорушення, проте вимагає відповідності майна критеріям визначеним ст. 98 КПК України, що у цьому випадку і мало місце.

Посилання власника майна на те, що майно перебуває у власності добросовісного набувача, колегія суддів не може визнати такими, що свідчать про необхідність скасувати оскаржувану ухвалу, оскільки положення ст. 170 КПК України дозволяють накласти арешт на майно будь якої особи, у разі необхідності забезпечити збереження речових доказів, в тому числі і на майно добросовісного набувача.

Твердження апелянта про те, що свідок ОСОБА_11 протягом тривалого часу мав намір відчужити арештоване майно, а ОСОБА_12 , під час відчуження майна, перебувала на території України, слід визнати передчасними, оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину.

Посилання автора апеляційної скарги на неправомірне обмеження власника майна у користуванні та розпорядженні майном, є непереконливим, оскільки матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню. Крім того, застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте таке втручання можливе якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступень втручання, що у цьому випадку і мало місце.

Крім цього, відповідно до вимог положень ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом є тимчасове позбавлення права на відчуження, розпоряджання та/або користування майном.
Згідно п. 4 ч. 5 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчого, суд постановляє ухвалу в якій зазначає заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення.
Таким чином, спосіб арешту майна, у разі відсутності заборони з відчуження або користування майном полягає у забороні розпоряджання ним.
Посилання апелянта на відсутність у матеріалах провадження документів, які б свідчили про шахрайські дії, відсутність договору купівлі-продажу, те, що у справі не призначено експертиз, не допитані особи, відсутність судових спорів стосовно арештованого майна, колегія суддів визнає передчасними, з огляду на стадію кримінального провадження та мету арешту у даному випадку.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на будинок із земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.

Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити власнику майна директору ТОВ «Віва-Інвест ЛТД» ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 року.

Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Солом`янського УП ГУ Національної поліції у м. Києві ОСОБА_9 та накладено арешт на будинок із земельною ділянкою, що за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною розпоряджатися ним будь-яким особам, залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна директора ТОВ «Віва-Інвест ЛТД» ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_13