Номер провадження: 11-кп/785/1181/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.09.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0005134 від 07 грудня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Одесі, громадянин України, українець, з середньою освітою, не працює, не одружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 11.11.2009 року Малиновським районним судом м. Одеси за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі;

- 17.05.2012 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробування строком на 2 роки,

обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,-

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року ОСОБА_7 був визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України ОСОБА_7 був зарахований строк попереднього ув`язнення з 07 грудня 2016 року по 30 травня 2017 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, та з 23 квітня 2018 року по день набрання вироком законної сили один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у виді тримання під вартою, залишений до набрання вироком законної сили.

Скасований арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 08.12.2016 року, на світлодіодний прожектор.

Вирішено питання з речовими доказами у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції було встановлено, що 07 грудня 2016 року близько 11 години 40 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , вирішив таємно викрасти світлодіодний прожектор з фронтону зазначеного будинку, повторно. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 упевнився, що за його діями ніхто не спостерігає, після чого шляхом демонтажу з фронтону будинку зняв даний світлодіодний прожектор, вартістю 574 гривні, який належить раніше незнайомій йому громадянці ОСОБА_9 . Під час вчинення злочину, ОСОБА_7 був помічений дільничним офіцером поліції Таїровського ВП Київського ВП в м.Одесі ГУ НП в Одеській області ОСОБА_10 , однак на законні вимоги останнього припинити вчиняти злочинні дії ОСОБА_7 не відреагував, та вирішив відкрито викрасти вказаний прожектор. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_7 з відкрито викраденим майном з місця вчинення злочину втік, не зважаючи на законні вимоги співробітника поліції щодо припинення злочинних дій, чим спричинив ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 574,00 гривні.

Вимоги наведені в апеляційних скаргах, та узагальнення
доводів особи яка її подала

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити вирок суду, перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.2 ст. 186 КК України на ч.2 ст. 185 КК України та, призначити покарання у виді позбавлення волі в розмірі рівному фактично відбутому строку попереднього ув`язнення.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що вирок суду є занадто суворим, судом першої інстанції були невірно кваліфіковані дії ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України, оскільки під час вчинення злочину ОСОБА_7 мав умисел саме на таємне викрадення чужого майна та в подальшому не розумів, що він був помічений дільничним інспектором поліції. Крім того судом не враховано думку потерпілої, яка просила суд першої інстанції призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Також на зазначений вирок суду першої інстанції подав апеляційну скаргу прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 , в якій просив змінити вирок суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 , перекваліфікувавши його дії з ч.2 ст. 186 КК України на ч.1 ст. 186 КК України та призначити покарання ОСОБА_7 у виді 2 років позбавлення волі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що судом першої інстанції помилково кваліфіковано дії обвинуваченого за ч.2 ст. 186 КК України за кваліфікуючою ознакою «вчинений повторно», хоча дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч.1 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), оскільки на думку прокурора попередня судимість ОСОБА_7 за ч.3 ст.185 КК України на момент вчинення злочину була вже погашена.

В судовому засіданні апеляційного суду, перед початком апеляційного розгляду, прокурор ОСОБА_6 надала суду заяву прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 про відмову від його апеляційної скарги та просила закрити провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 вересня 2018 року було закрито провадження за апеляційною скаргою прокурора Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_11 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року у відношенні ОСОБА_7 на підставі ст.403 КПК України.

Також перед початком апеляційного розгляду кримінального провадження захисник ОСОБА_8 , за згодою обвинуваченого ОСОБА_7 , усно змінив вимоги своєї апеляційної скарги та просив суд апеляційної інстанції змінити оскаржуваний вироку, а саме:

-Пославшись на доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на момент вчинення останнього злочину ОСОБА_7 , судимість за попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2012 року вже була погашена, просив кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України;

-Відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року, зарахувати ОСОБА_7 весь строк його попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі;

-Призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі із розрахунку фактично відбутого ним строку попереднього ув`язнення, перерахованого, відповідно до ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року.

Заслухавши доповідь головуючого судді, захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , які підтримали змінені вимоги та доводи апеляційної скарги захисника, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі зазначив, що не погоджується з кваліфікацією судом першої інстанції злочину, вчиненого ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України. Доводи апеляційної скарги в цій частині захисник обґрунтував тим, що висновки суду першої інстанції в частині направленості умислу обвинуваченого на відкрите викрадення чужого майна не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, зазначив, що ОСОБА_7 не було відомо, що його дії, які були направлені на таємне викрадення, були помічені дільничним інспектором поліції. Просив суд апеляційної інстанції дати іншу оцінку обставинам справи, встановленим під час кримінального провадження та кваліфікувати дії його підзахисного за ч.2 ст.185 КК України.

При цьому захисник ОСОБА_8 не звертався до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження обставини, встановлених під час кримінального провадження, що, відповідно до положень ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює повторне дослідження таких обставин за власною ініціативою апеляційного суду.

Проте суд апеляційний суд не може погодитися з зазначеними доводами захисника.

Так, доводи сторони захисту про те, що дії ОСОБА_7 мають бути кваліфіковані за ч.2 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна спростовуються показаннями свідка ОСОБА_12 , який будучи допитаним в суді першої інстанції показав, що в грудні 2016 року він працював дільничним офіцером поліції. 07 грудня 2016 року близько 11 години 30 хвилин він проходив по провулку Монастирському в м.Одесі, де побачив чоловіка, одягнутого в куртку темного кольору, який знаходився біля ліхтаря. Далі чоловік, подивившись по сторонам, смикнув за ліхтар, зірвавши його. Свідок ОСОБА_12 підбіг до хвіртки та дивився куди пішов той чоловік. Останній вийшов із-за кута будинку, тримаючи в руці пакет в якому було видно ліхтар. В цей момент він зробив зауваження чоловікові, однак той одразу почав бігти за кут стіни, де спочатку знімав ліхтар. ОСОБА_12 побіг до свого автомобіля, спочатку поїхав територією інтернату, після чого поїхав шукати чоловіка який зняв ліхтар, при цьому викликавши зв`язком патрульних поліцейських. Чоловіка, який викрав ліхтар, він побачив в трамваї. Коли він та патрульні поліцейські дістались зупинки трамвая, то чоловік, вже розрахувавшись, вийшов з трамваю та сказав, що здається та видав ліхтар.

З об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна.

Відмінністю грабежу (ст.186 КК України) від крадіжки (ст.185 КК України) є відкритий характер дій винної особи, тоді як при крадіжці такі дії є таємними.

При крадіжці головне значення має сприйняття обставин злочину, особою, яка його вчиняє та її відношення до цих обставин.

В даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 мав умисел на таємне викрадення чужого майна ліхтаря, але після викриття його дій свідком ОСОБА_12 , який зробив зауваження обвинуваченому, ОСОБА_7 не відмовився від злочину, почав тікати з метою заволодіти викраденим майном, і після того, як він був помічений свідком його дії почали носити відкритий характер.

Відповідно до правових висновків, викладених в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.

З цих підстав суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого та переконливого висновку про наявність в діях ОСОБА_7 саме злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Крім того, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи захисника ОСОБА_8 в частині кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.185 КК України, у зв`язку з тим, що, на думку захисника, на момент вчинення злочину ОСОБА_7 вважався таким, що не має судимості відповідно до ст.89 КК України, з огляду на таке. Відповідно до ч.4 ст.32 КК України повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято. Таким чином, значення для кваліфікації протиправних дій за певною частино з такою кваліфікуючою ознакою, як повторність, має наявність або відсутність на момент вчинення злочину судимості за раніше вчинений злочин, якщо особу не було звільнено від кримінальної відповідальності. Тому для вирішення цього питання апеляційний суд ретельно викладає розрахунки обчислення судимості за кожний попередній злочин обвинуваченого ОСОБА_7 . Під час дослідження матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 раніше був засуджений вироком Малиновським районним судом м. Одеси від 11.11.2009 року за ч.1 ст.185 КК України до 1 року позбавлення волі. Відповідно до відповіді ДІТ МВС України на вимогу органу досудового розслідування (т.1, а.с.132-133), ОСОБА_7 був звільнений 13.10.2010 року за відбуттям строку покарання. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 89 КК України, визнаються такими, що не має судимості, особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за злочин середньої тяжкості, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину. Таким чином судимість ОСОБА_7 могла бути погашена 13.10.2013 року. Проте, будучи судимим за попередній злочин, 16.02.2011 року ОСОБА_7 вчинив новий злочин, за який був засуджений вироком Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2012 року за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, відповідно до положень ст.75 КК України був звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки. Тобто перебіг строку погашення судимості ОСОБА_7 за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11.11.2009 року був перерваний. Відповідно до положень ч. 5 ст. 90 КК України, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить злочин, перебіг строку погашення судимості обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожний злочин після фактичного відбування покарання (основного та додаткового) за останній злочин. До аналогічних висновків дійшов і Верховний суд України в п.8 Постанови Пленуму від 26.12.2003 року № 16 «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості». Випробувальний термін за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 17.05.2012 року, яким ОСОБА_7 був засуджений за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі та, відповідно до положень ст.75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки мав закінчитися 17.05.2014 року. З цього дня почався новий перебіг строку погашення судимості ОСОБА_7 за вироком Малиноскього районного суду м. Одеси від 11.11.2009 року за ч.1 ст.185 КК України. Враховуючи положення п.7 ч.1 ст. 89 КК України, строк погашення судимості ОСОБА_7 мав закінчитися 17.05.2017 року. В свою чергу ОСОБА_7 вчинив новий злочин 07 грудня 2016 року, тобто до закінчення нового перебігу 3-річного строку судимості за вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 11.11.2009 року за ч.1 ст.185 КК України. За таких обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за кваліфікуючою ознакою «повторність» є цілком обґрунтованою. За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції на підставі повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, аналізу та належної правової оцінки наявних в матеріалах кримінального провадження доказів дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України. Водночас, апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи захисника ОСОБА_8 про необхідність перерахування ОСОБА_7 строку його попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі відповідно до положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року) з огляду на таке. Суд першої інстанції в резолютивній частині вироку на підставі абзацу 1 ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 833-VIII від 26.11.2015 року) зарахував ОСОБА_7 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення з моменту його фактичного затримання 07 грудня 2016 року по 30 грудня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року), суд першої інстанції зарахував ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення в межах даного кримінального провадження з 23 квітня 2018 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. Апеляційний суд вважає, що такий висновок суду першої інстанції є помилковим, оскільки застосування ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII від 18.05.2017 року порушує правове становище ОСОБА_7 , а тому не може розповсюджуватися на кримінально-правові відносини, які виникли до набрання ним чинності навіть за умови, якщо вони ще існують на момент набрання ним чинності. Велика Палата Верховного Суду 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 прийняла рішення щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України (зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання). У висновку Верховного Суду зазначено, що якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII від 18.05.2017 року, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року. У такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч.2 ст.5 КК України не допускається. Частиною 6 ст.368 КК України встановлено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до частин 5 та 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права. З огляду на викладені норми права апеляційний суд при зарахуванні обвинуваченому ОСОБА_7 строку попереднього ув`язнення в строк відбуття покарання керується висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 щодо застосування норми права, передбаченої ч.5 ст.72 КК України, відповідно до якого, якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Інкримінований ОСОБА_7 злочин був вчинений 07 грудня 2016 року. В рамках даного кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №0005134 ОСОБА_7 був затриманий 07 грудня 2016 року і перебував під вартою до 30 травня 2017 року. Цей термін попереднього ув`язнення був вірно перерахований судом першої інстанції на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції закону № 838-VIII від 26.11.2015 року з розрахунку день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 30 травня 2017 року обвинуваченому ОСОБА_7 був змінений запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Однак обвинувачений порушив умови застосованого до нього запобіжного заходу, переховувався від органу досудового розслідування та суду, внаслідок чого 19 жовтня 2017 року був оголошений у розшук. Після затримання ОСОБА_7 , ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 23 квітня 2018 року до нього був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, який діє і по теперішній час. Попереднє ув`язнення у розумінні положень ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» закінчується з моменту набрання вироком законної сили. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.532 КПК України вирок суду, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Згідно частини 4 цієї ж статті судові рішення суду апеляційної та касаційної інстанцій, Верховного Суду України набирають законної сили з моменту їх проголошення. Оскаржений вирок Київського районного суду м.Одеси від 04 червня 2018 року відносно ОСОБА_7 набирає законної сили з моменту постановлення апеляційним судом даної ухвали, тобто 11 вересня 2017 року. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 перебував в режимі попереднього ув`язнення під час досудового розслідування та судового розгляду даного кримінального провадження з 07 грудня 2016 року (день фактичного затримання) по 30 травня 2017 року, та з 23 квітня 2018 року по 11 вересня 2018 року - дата набрання вироком суду першої інстанції законної сили). Саме цей термін попереднього ув`язнення на підставі висновку Великої Палати Верховного Суду 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 має бути перерахований апеляційним судом за правилами ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Згідно п.2 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду апеляційний суд має право змінити вирок або ухвалу. Пунктом 4 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого. Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.413 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема незастосування судом закону, який підлягає застосуванню. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне оскаржуваний вирок змінити в частині зарахування строку попереднього ув`язнення обвинуваченому ОСОБА_7 у строк відбуття покарання. Керуючись статтями 88-90 КК України, статтями 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419, 532КПК України, апеляційний суд,- УХВАЛИВ: Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - частково задовольнити. Вирок Київського районного суду м. Одеси від 04 червня 2018 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України змінити в частині застосування ч.5 ст.72 КК України. На підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26.11.2015 року, зарахувати ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 07 грудня 2016 року по 30 травня 2017 року та з 23 квітня 2018 року по день набрання вироком законної сили, тобто 11.09.2018 року із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін. Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим ОСОБА_7 у той же строк з дня отримання ним повного тексту ухвали. Судді апеляційного суду Одеської області: ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4