Дата документу Справа № 317/303/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/303/18 Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/997/18 Доповідач в 2 інст.: ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 з приміщенням ДУ «Біленьківська виправна колонія (№ 99)»,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, -

В С Т А Н О В И Л А:

2 лютого 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло подання начальника Державної установи «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Своє рішення про відмову у задоволенні подання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений з червня 2016 року офіційно не працевлаштований, твердження про те, що він на безоплатній та добровільній основі виконує обов`язки днювального відділення СПС є безпідставними, оскільки не підтверджується жодними документами, довідка про стягнення і заохочення свідчить про відсутність у засудженого стабільно позитивної та активної поведінки за весь час відбування покарання.
Крім того, ОСОБА_7 перебуває на профілактичному обліку як особа, схильна до суїциду, має слабкий тип нервової системи, що свідчить про те, що він є морально нестійкою особою.
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до висновку, що для застосування умовно-дострокового звільнення засудженого відсутні достатні підстави, оскільки встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не свідчать про його виправлення та перевиховання.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги його працю днювальним, наявність 9 заохочень за сумлінну поведінку та ставлення до праці, під час відбування покарання отримав 2 професії, вину визнав, довів своє виправлення, а також те, що він з багатодітної сім`ї, підтримує зв`язок з рідними, отримує від них матеріальну допомогу, а його батько є інвалідом.
Також на адресу апеляційного суду надійшли доповнення до апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 , в яких він зазначає, що він працює у відділення та на будівництві, проте його не хочуть виводити на роботу в промислову зону для того, щоб він мав можливість відшкодувати завдану злочинами шкоду, до того ж, він отримав 10 заохочень та 1 стягнення.
Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які апеляційну скаргу із доповненням підтримали та просили її задовольнити, ухвалу суду просили скасувати та постановити нову, якою подання установи про звільнення засудженого умовно-достроково від відбування покарання задовольнити, крім того, захисник вважав, що подальше перебування засудженого в колонії не відповідає суспільному інтересу, оскільки він отримав дві спеціальності, заслухавши прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав, що засуджений не довів свого виправлення та перевиховання, обставини вчинених ним злочинів вказують на те, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги психологічну характеристику засудженого, яка є негативною, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Василівка Білогірського району АР Крим, не одружений, не працюючий, раніше не судимий, на цей час відбуває покарання у в ДУ «Біленьківська виправна колонія («№99») за вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 13 березня 2014 року, яким його засуджено за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 152, ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187 КК України до остаточного покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Даним вироком ОСОБА_7 засуджено за вчинення 1 епізоду злочину, який передбачений ч. 1 ст. 187 КК України; 2 епізодів злочинів, передбачених ст. 186 ч. 2 КК України; 1 епізоду злочину, передбаченого ст. 152 ч. 1 КК України; 1 епізоду злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України; 1 епізоду злочину, передбаченого ч. 2 ст. 152 КК України та 4 епізодів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням положень ст. 70 КК України до мінімального передбаченого законом остаточного покарання у вигляді 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В подальшому на підставі ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року за клопотанням засудженого ОСОБА_7 у строк призначеного йому покарання було зараховано строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за період часу з 30 жовтня 2013 року по 5 травня 2014 року, а саме 187 дня.
Таким чином, на час звернення з поданням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінальних правопорушень, які, в тому числі відносяться до категорії умисних тяжких злочинів.
Разом з тим, у відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.
При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.
Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.
Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.
Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 30 жовтня 2013 року.
Під час тримання в слідчому ізоляторі допустив 1 порушення режиму, заохочень не мав.
В Біленківській виправній колонії відбуває покарання з 26 травня 2014 року, де також допустив 1 порушення установленого порядку відбування покарання.
На виробництві установи не працевлаштований.
У реалізації програм диференційованого виховного впливу участі не приймає.
В самодіяльних організаціях участі не приймає та не проявляє соціально-корисної активності в організації їх роботи.
Перебуває на профілактичному обліку як схильний до суїциду.
З довідки про наявність заохочень і стягнень на засудженого ОСОБА_7 вбачається, що дійсно в Біленківській ВК 99 він отримав 9 заохочень, але їх хронологія вказує на те, що перше з них він отримав лише 6 квітня 2015 року при тому, що в слідчому ізоляторі перебував з 30 жовтня 2013 року, а у вказаній виправній колонії з 26 травня 2014 року, з огляду на що, приймаючи до уваги наявні у засудженого стягнення 20 березня 2014 року та 2 березня 2017 року, підстави для висновків суду, що поведінка засудженого за весь час відбування покарання була бездоганною відсутні.
Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.
Так, з довідки про виконання норм виробітку вбачається, що засуджений ОСОБА_7 з червня 2016 року по листопад 2017 року включно жодного дня не працював.
Враховуючи наведені обставини в сукупності, поведінку засудженого за весь період відбування покарання та його ставлення до праці, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 свого виправлення не довів.
Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.
Доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 з приводу того, що він працює та отримав 9 заохочень, належним чином оцінені судом першої інстанції і висновків суду, що з приводу того, що подання про його умовно-дострокове звільнення задоволенню не підлягає, не спростовують.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року підлягає залишенню без змін.
На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 14 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні подання начальника Державної установи «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» про застосування до засудженого ОСОБА_7 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, залишити без змін.
Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4