Дата документу Справа № 320/9465/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/947/18
Єдиний унікальний № 320/9465/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.310 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Долинське Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.310 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Відповідно ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням строком на 2 роки.

Відповідно до ст.76 КК України впродовж іспитового строку на засудженого ОСОБА_7 покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органу з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України витрати за проведення судової експертизи по кримінальному провадженню №0003281 №18-100 від 18.08.2017 у розмірі 1189,76 грн.

Вирішена доля речових доказів в порядку ст.100 КПК України.

Згідно зі змістом вироку, наприкінці червня 2017 року в денний час ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне вирощування конопель, знаходячись за місцем свого тимчасового проживання, а саме: в будинку АДРЕСА_2 , на присадибній ділянці вказаного будинку виявив 760 рослин конопель. Продовжуючи свої дії, направлені на незаконне вирощування рослин конопель, з метою доведення їх до стадії дозрівання, здійснював їх культивування шляхом догляду за розсадою у ґрунті, підживлення добривами, знищення бур`янів, рихлення ґрунту та поливу. Свої незаконні дії ОСОБА_7 продовжував до 09 години 30 хвилин 17 серпня 2017 року, коли працівниками поліції при проведенні огляду вищевказаного домоволодіння за місцем проживання ОСОБА_7 на присадибній ділянці були виявлені та вилучені вказані рослини коноплі з корінням, листям, верхівковими частинами і стеблами з ознаками культивації у кількості 760 штук, які згідно із висновком експерта №18-100 від 18.08.2017 містять психотропні речовини та є рослинами з роду коноплі.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області посилається на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить вирок суду скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.310 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Прокурор зазначає, що суд звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, в достатній мірі не врахував обставини, що істотно підвищують ступінь суспільної небезпеки (мети вчиненого злочину збут наркотичного засобу, що обвинувачений раніше притягався до кримінальної відповідальності, не працює). На переконання прокурора решта обставин, які пом`якшують покарання, давали суду підстави для призначення покарання в мінімальному розмірі, однак не давали підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу; обвинуваченого і захисника, які вважали вирок законним і обґрунтованим, просили залишити його без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції не досліджує і не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, які викладені в формулюванні обвинувачення, а також щодо кваліфікації його дій, оскільки питання про це в апеляційній скарзі не порушується.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів вирок суду відповідає вказаним вимогам.

Апелянт формально посилається на невідповідність призначеного покарання обставинам та тяжкості кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, однак фактично розмір покарання не оскаржує, а оскаржує вирок в частині застосування положень ст.75 КК України і звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення і звільнення особи від покарання та пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Вирішуючи питання про розмір покарання ОСОБА_7 суд врахував відомості про особу обвинуваченого, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, його наслідки, обставини, які пом`якшують і відсутність обставин які обтяжують покарання.

Судом було встановлено, що ОСОБА_7 раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю та щиросердно розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, за місцем проживання характеризується задовільно, у лікаря нарколога та лікаря психіатра на обліку не перебуває.

На переконання колегії суддів, встановлені обставини, давали підстави суду першої інстанції звільнити обвинуваченого на підставі ст.75 КК України, від відбування покарання з випробуванням і покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1, п.1 ч.2 ст.76 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, висновок суду щодо розміру покарання призначеного ОСОБА_7 , а також можливість звільнення від його відбування з встановленим терміном випробування та покладенням на обвинуваченого обов`язків, визначених законом про кримінальну відповідальність, можна визнати достатньо обґрунтованим.

Доводи зазначені в апеляційній скарзі прокурора правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, істотних порушень законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді провадження, також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 05 лютого 2018 року стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4