Номер провадження: 11-кп/785/247/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 на ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 17.11.2017 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000475, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 02.07.2013 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Залізничне Болградського району Одеської області, громадянина Молдови, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.187 КК України, повернуто прокурору для усунення виявлених недоліків протягом розумного строку,-

встановив

Відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000475 від 17.11.2017 року,органами досудового слідства ОСОБА_8 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.187 КК України.

Повертаючи обвинувальний акт прокурору для усунення недоліків, суд мотивував своє рішення тим, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст.291 КПК України, а саме: взагалі не містить формулювання обвинувачення, а в акті викладені лише зміст підозри та ті фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюється ОСОБА_8 й правова кваліфікація кримінального правопорушення, в якому підозрюється останній. Суд вважає, що такі відомості, у відповідності до положень ст.277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, і тому відповідно до змісту даного обвинувального акту ОСОБА_8 має статус підозрюваного.

Також, мотивуючи прийняте рішення, суд вказав на відсутність печатки на обвинувальному акті, що не відповідає положенням «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України», затвердженої Наказом Генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року. Поряд з тим, районний суд зазначив, що всупереч положенням п.п. 4, 9 ч.2 ст.291 КПК України, в обвинувальному акті не вказано ім`я, по батькові слідчого та прокурора, а відображено лише їх прізвища та ініціали; не вказано місце складання та затвердження обвинувального акту, а зазначено лише місто. Суд вважає, що вказані порушення та допущені недоліки є перешкодою для призначення обвинувального акту та його додатків до судового розгляду, у зв`язку з їх невідповідністю вимогам КПК України.

Не погоджуючись з прийнятим районним судом рішенням, на зазначену ухвалу прокурором Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 подана апеляційна скарга, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, прокурор порушує питання щодо його скасування та прийняття нового, яким просить призначити обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 до судового розгляду.

В обґрунтування своїх доводів прокурор послався на те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 відповідає основним вимогам КПК України, доктрині кримінального процесу, а також висновкам Верховного Суду України, що викладені у Постанові від 24.11.2016 року, щодо тлумачення нормативного змісту інституту обвинувачення та розмежування понять «підозра» і «обвинувачення». Зокрема, прокурор у апеляційній скарзі, посилаючись на зазначену постанову Верховного Суду України, вказує, що наведені у постанові теоретичні положення є підґрунтям для висновку про нетотожність понять «підозра» і «обвинувачення», які, попри наявність спільних рис (одні і ті ж обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні), є різними етапами досудового розслідування з притаманним лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. Просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою призначити обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 до судового розгляду.

До початку судового розгляду захисником обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокатом ОСОБА_9 апеляційному суду була подана заява, в якій адвокат просив розглянути апеляційну скаргу прокурора без його участі та при цьому зазначив, що вважає рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у повному обсязі; вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, але положеннями ч. 2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Положеннями ст. 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Згідно до вимог ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт має містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); дату та місце його складення та затвердження.

Крім того, зазначеною статтею передбачений порядок складання обвинувального акту, зазначені відомості, які повинні міститися в ньому та які додатки повинні бути долученими до нього.

Із наведених положень кримінального процесуального закону вбачається, що на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції повернення обвинувального акта прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.

Вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків викладені в ст.291 КПК України, а відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, а також формулювання обвинувачення.

Апеляційним судом встановлено, що за результатами підготовчого судового засідання районний суд прийшов до вірного висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам закону.

Відповідно до вимог ст. 374 КПК України та згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», складаючи вирок, суд зобов`язаний додержувати вимог ст. 374 КПК України.Засуджений має право знати, у вчиненні якого злочину його визнано винним. У мотивувальній частині обвинувального вироку, зокрема, має бути чітко сформульовано обвинувачення, яке визнається судом доведеним, з обов`язковим зазначенням місця, часу, способу вчинення злочину та його наслідків, форми вини і мотивів злочину тощо, а також доказів, якими суд обґрунтовує свої висновки, обставин, що визначають ступінь тяжкості вчиненого злочину, пом`якшують або обтяжують покарання.

Згідно п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України,обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст.291 КПК України.
Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посилання на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Проте, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт відносно ОСОБА_8 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України,так як містить в собі лише перелік обставин при яких було скоєне кримінальне правопорушення, які встановлені органами досудового слідства, а також вказівку, що вищевказана особа підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, та після цього не містить формулювання обвинувачення, як того вимагає ст. 291 КПК України.

З огляду на це суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що згідно обвинувального актуОСОБА_8 взагалі не має статусу обвинуваченого, так як за цим процесуальним рішенням, у якому відсутнє формулювання конкретного обвинувачення, він залишився у статусі підозрюваного.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку про наявність обставини, що перешкоджали судовому розгляду обвинувального акту щодоОСОБА_8 , якому у встановленому законом порядку, висунуте не було, оскільки воно, в супереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в самому обвинувальному акті, і він взагалі не притягується до відповідальності, то суд першої інстанції не мав можливості розглянути такий обвинувальний акт і обґрунтовано повернув його прокурору для усунення недоліків.

На підставі вищевказаного апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було прийнято законне та обґрунтоване рішення про повернення обвинувального акту прокурору для усунення недоліків і тому, з урахуванням наведеного апеляційний суд не вбачає підстав, передбачених ст.409 КПК України, для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали районного суду з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 291, 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду міста Одеси від 17.11.2017 року, якою повернуто прокурору обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0000475 від 02.07.2013 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.187 КК України - залишити без змін.
Ухвала є остаточною та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 . ОСОБА_3 . ОСОБА_4 .