АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1364/18 Номер провадження 11-кп/786/941/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
14 вересня 2018 року м. Полтава
Я, суддя апеляційного суду Полтавської області за результатами апеляційного розгляду апеляційної скарги адвоката ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 висловлюю окрему думку.
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 26 червня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого гр. ОСОБА_4 про застосування амністії та звільнення від відбування покарання у вигляді 9 ( дев`яти ) років позбавлення волі з позбавленням військового звання «старший солдат» за вироком Дружківського міського суду Донецької області від 06.07.2015 року за ч.3 ст. 414 КК України на підставі ст.2 ЗУ «Про амністію у 2016 році».
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2018 року , апеляційну скаргу адвоката в інтересах засудженого залишено без задоволення , а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Приймаючи таке рішення колегія суддів фактично погодилась із висновком суду першої інстанції про те , що злочин передбачений статтею 414 ч.3 КК України є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи.
Проте вважати , що до такого висновку як суд першої інстанції так і колегія суддів дійшли через невірне розуміння положень КК.
Так судом першої інстанції було правильно встановлено , що вироком Дружківського міського суду Донецької області від 06 липня 2015 року ОСОБА_4 було засуджено за ст.414 ч.3 КК України до 9 років позбавлення волі з позбавленням військового звання відповідно до статті 54 КК України.
Встановлено було судом першої інстанції також і те , що у відповідності до протоколу засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій від 25 травня 2018 року № 5 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , колишньому військовослужбовцю військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) було надано статус учасника бойових дій , лист талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості та нагрудний знак «Ветеран війни учасник бойових дій) , а також було видано посвідчення серії НОМЕР_3 від 25 травня 2018 року.
Водночас приймаючи рішення про відмову у задоволенні клопотання про звільнення ОСОБА_4 на підставі ст.2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» , суд першої інстанції фактично вдався , з чим погодилась і колегія суддів , до переоцінки висновків судового рішення - вироку Дружківського міського суду Донецької області від 06 липня 2015 року яким ОСОБА_4 було засуджено за ст.414 ч.3 КК України до 9 років позбавлення волі з позбавленням військового звання відповідно до статті 54 КК України , засідання комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 25 травня 2018 року № 5 , довільного тлумачення положень як КК так і Закону України «Про амністію у 2016 році».
Так відповідно до положень статті 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» передбачено можливість звільнення від відбування покарань у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань не пов`язаних з позбавленням волі , осіб , кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами , але вироки стосовно них не набрали законної сили , а також осіб , визнаних винними у вчиненні злочину , що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням , передбаченим частиною другою , третьою і четвертою статті 408 , статтею 410 , частинами другою , третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України , які захищали незалежність , суверенітет та територіальну цілісність України , брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб , зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України , статті 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та статті 9 цього Закону).
З аналізу зазначеної норми випливає , що підставою для звільнення засудженої особи від відбування покарання є безпосередня його участь в антитерористичній операції , забезпеченні її проведення , перебування безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення , отримання статус учасника бойових дій та відповідність іншим критеріям визначеним у цій статті.
Вказаним критеріям засуджений ОСОБА_4 відповідає в повній мірі.
До того ж прокурор в судовому засіданні формально заперечуючи з приводу законності набуття засудженим ОСОБА_4 статусу учасника бойових дій , не надав жодного доказу на підтвердження , що ним або іншими прокурорами і в тому числі Рівненської регіональної прокуратури , вжиті заходи щодо перевірки зазначеної обставини.
При цьому варто звернути увагу , що законодавець заклавши в статтю 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» можливість звільнення від покарання за вчиненні злочини учасників АТО , передбачив і бар`єри , які унеможливлювали б звільнення вказаних осіб за будь-які злочини. Такими бар`єрами законодавець визначив вчинення особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи , та діянь передбачених частиною другою , третьою і четвертою статті 408 , статтею 410 , частинами другою , третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України.
Аналізуючи доводи і висновок суду першої інстанції , з яким погодилась і колегія суддів , з приводу того , що злочин передбачений статтею 414 ч.3 КК України є злочином проти життя і здоров`я особи , вважаю за необхідне звернути увагу на таке.
Діючий Кримінальний кодекс України має структуру згідно якої він поділений на розділи в залежності від категорії злочину.
Розділом ІІ кодексу передбачена кримінальна відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи (ст.ст. 115-145) .
Злочини проти життя та здоров`я особи за своєю юридичною природою це винні (умисні або через необережність) протиправні суспільно-небезпечні діяння (дія або бездіяльність), що посягають на невід`ємні права людини, її життя і здоров`я, вчинені суб`єктом злочину.
Стаття 414 КК структурно розташована у розділі ХІХ Злочини проти встановленого порядку несення військової служби (військові злочини).
Відповідно до статті 401 КК України військовими злочинами визнаються передбачені цим розділом злочини проти встановленого законодавством порядку несення або проходження військової служби , вчинені військовослужбовцями , а також військовозобов`язаними під час проходження ними навчальних (чи перевірних) або спеціальних зборів.
За змістом цієї норми родовим об`єктом військових злочинів є встановлений порядок несення військової служби , який становить собою сукупність суспільних відносин, які виникають у процесі проходження служби різними категоріями військовослужбовців , їх службової і бойової діяльності й регламентованих нормами права , підзаконними нормативними актами , наявності у військовому середовищі звичаями , правилами співжиття в армійських колективах.
Виходячи із системного аналізу положень ст.ст.401,414 КК України об`єктом злочину передбаченого ст.414 КК є встановлений порядок поводження зі зброєю , боєприпасами , речовинами і предметами , які становлять підвищену небезпеку для оточуючих , а також безпека і здоров`я громадян , у тому числі і самих військовослужбовців.
Мною не заперечується того факту , що наслідком від порушення військовослужбовцями встановленого порядку поводження зі зброєю , боєприпасами , речовинами і предметами , які становлять підвищену небезпеку для оточуючих , є в тому числі також і безпека та здоров`я громадян , у тому числі і військовослужбовців.
Проте на мою думку є неправильним ототожнення наслідків злочинної діяльності із об`єктом злочину , до чого дійшов суд першої інстанції і з чим погодилась і колегія суддів.
На користь цього свідчить і правило кваліфікації дій військовослужбовця за ч.3 ст.414 КК України за яким , якщо наслідком злочину стала смерть потерпілого або спричинення тілесних ушкоджень , додаткової кваліфікації за статтями , які передбачають відповідальність за злочини проти особи , не вимагається.
Вважаю також, що для вирішення питання щодо можливості застосування до засудженого ОСОБА_4 статті 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» слід глибше проаналізувати зміст вироку суду яким останній засуджений за статтею 414 ч.3 КК України у взаємозв`язку із об`єктивною стороною складу злочинів передбачених ч.ч.2,3 статті 414 КК.
За нормативним визначенням об`єктивна сторона складу злочину передбаченого ч.2 статті 414 КК України полягає у порушенні правил поводження зі зброєю , а також із боєприпасами , вибуховими , іншими речовинами і предметами , що становлять підвищену небезпеку для оточення, а так само з радіоактивними матеріалами , якщо це заподіяло тілесні ушкодження кільком особам або смерть потерпілого. За санкцією цієї норми цей злочин не є особливо тяжким.
Об`єктивна сторона ж частини третьої цієї статті , за якою засуджений ОСОБА_4 , полягає у тих же самих діях і відмежовується від частини другої лише наслідками вчинення злочину. За змістом частини третьої дії особи кваліфікуються за вказаною нормою у разі загибелі кількох осіб чи спричинення інших тяжких наслідків.
Як вбачається із змісту вироку щодо ОСОБА_4 внаслідок його необережного поводження зі зброєю настали наслідки у вигляді смерті одного військовослужбовця і спричинення різного роду тілесних ушкоджень восьми військовослужбовцям. Отже формально його дії підпадають під ознаки злочину передбаченого ч.2 статті 414 КК.
Водночас суд першої інстанції погодився із доводами сторони обвинувачення і кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч.3 статті 414 КК України за кваліфікуючою ознакою спричинення інших тяжких наслідків , якими суд визнав обставини, що не пов`язані зі спричинення шкоди здоров`ю або життю.
На користь того , що вказаний злочин не можна вважати злочином проти життя і здоров`я особи вказує і суб`єктивна його сторона.
Так виходячи із диспозиції статті 414 ч.3 КК України вказаний злочин може бути вчинений лише з необережності.
Саме поняття злочину «проти» життя і здоров`я особи передбачає умисну форму вини особи і саме тому вищевказаний злочин ніяк не може бути злочином проти життя і здоров`я особи.
З урахуванням наведеного , виходячи із системного аналізу положень розділів ІІ , ХІХ КК України , не можу погодитись із висновками суду першої інстанції та колегії суддів , що злочин передбачений ч.3 ст.414 КК України є особливо тяжким злочином саме проти життя та здоров`я особи і тому до засудженого ОСОБА_4 з цих підстав не можуть бути застосовані положення статті 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році».
Суддя апеляційного суду
Полтавської області ОСОБА_2