Справа № 504/3976/16-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16.08.2018смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_5
розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про заміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт,
ВСТАНОВИВ:
Комінтернівським районним судом Одеської області розглядаються обвинувальний акт по кримінальнному провадженню за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
02.11.2016 року хвалою слідчого судді Комінтернівського районного суду Одеської області ОСОБА_6 обвинуваченому ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 04.12.2016 року.
Обвинуваченому ОСОБА_4 раніше обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою неодноразово продовжувався.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України,незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
В судовому засіданні ОСОБА_4 підтримав клопотання про заміну йому раніше обраного запобіжного заходу тримання під вартою на домашній арешт, у зв`язку з тим, що у нього не має наміру переховуватись від суду, має постійне місця мешкання.
Прокурор Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_3 заперечувала проти зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт відносно обвинуваченого, зазначивши, що маються ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме існують ризики, що обвинуваченій може вчинити інше кримінальне правопорушення, переховуватись від суду, перешкод для тримання під вартою не має. Також, прокурор заявила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 .
Вислухавши думку прокурора та обвинуваченого, суд дійшов до наступних висновків.
Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обовязків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, повязаним із позбавленням особи свободи, який полягає в примусовій ізоляції підозрюваного, обвинуваченого шляхом поміщення його в установу тримання під вартою на певний строк із підпорядкуванням режиму цієї установи.
Участині першій статті 183 Кодексу визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш мяких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177КПК України.
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.
Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60рішення від 6 листопада 2008 року у справі "Єлоєв проти України").
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, повязаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично обєктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини тримання під вартою без відповідного судового рішення, особливо протягом періоду після закінчення слідства та до початку судового розгляду, а також на підставі судових рішень, винесених на стадії судового розгляду, які не містять визначених строків подальшого тримання під вартою, суперечить вимогам статті 5 Конвенції (пункт 98рішення від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України"). Такий підхід узгоджується з метою статті 5 Конвенції, що полягає у запобіганні свавільному чи невиправданому позбавленню свободи (пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини від 3 жовтня 2006 року у справі "МакКей проти Сполученого Королівства").
Продовження дії заходів забезпечення кримінального провадження, а саме запобіжного заходу у виді тримання під вартою, обраного під час досудового розслідування, без перевірки судом обґрунтованості підстав для їх застосування, суперечить вимогам обовязкового періодичного судового контролю за застосуванням запобіжних заходів, повязаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, закріпленого участині другій статті 29 Конституції України, згідно з якою "ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом".
А тому, на новій процесуальній стадії судового провадження запобіжний захід може бути застосований лише за вмотивованим рішенням суду з обґрунтуванням підстав такого продовження.
Рішенням Конституційного Суду України від 23.11.2017 року у справі №1-28/2017 встановлено, що висновки слідчого судді щодо будь-яких обставин, які стосувалися суті підозри, обвинувачення та були взяті до уваги при обґрунтуванні запобіжного заходу, обраного під час досудового розслідування, для суду на стадії судового провадження не є преюдиційними… Суд має перевірити обґрунтованість застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого, повязаного з обмеженням його права на свободу та особисту недоторканність, та прийняти вмотивоване рішення, незважаючи на те, чи закінчився строк дії ухвали слідчого судді, постановленої на стадії досудового розслідування про обрання такого запобіжного заходу.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2011 року у справі "Харченко проти України" вказав на порушенняпункту 3статті 5 Конвенції національними судами України, які часто обґрунтовують продовження строку тримання під вартою однаковими підставами протягом всього періоду увязнення, та зазначив, що суди зобовязані обґрунтовувати свої рішення про продовження строку тримання під вартою іншими підставами, які мають бути чітко вказані (пункт 99). Ненаведення судовими органами у своїх рішеннях будь-яких підстав, які дозволяють тримання особи під вартою протягом тривалого проміжку часу, є несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим упункті 1статті 5 Конвенції (пункт 36 рішення Європейського суду з прав людини від 15 грудня 2016 року у справі "Ігнатов проти України").
Підставами для обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 слідчим суддею під час досудового розслідування слугували наявність обґрунтованої підозри та існування ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливість переховування від органу досудового розслідування та/або суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, продовжити злочинну діяльність, з посиланням на тяжкість покарання.
Під час продовження застосованого на досудовому слідстві запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 в судовому провадженні суд виходив з того, що ОСОБА_4 предявлене обвинувачення за ч. 2 ст. 121 КК України, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, розгляд справи не був розпочатий, свідки та потерпілі судом не були допитані, а тому підстав для зміни запобіжного заходу на більш мякий до початку зясування обставин справи та перевірки їх доказами не було.
Отже, з досліджених судом доказів не встановлено, а прокурором не доведено наявність всіх обставин, що надають підстави для застосування запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 , саме у вигляді тримання під вартою.
А від цього, додержуючись принципу безсторонності та незалежності суду, рівності всіх учасників процесу, суд вважає, що обставини, передбачені п.3 ч.1 ст.194 КПК України, прокурором не доведені, а тому відповідно до ч.4 ст.194 КПК України приймає рішення про недоцільність тримання під вартою та змінює його на більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, необхідність яких встановлює з урахуванням даних про особу обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 177, 183, 194, 199, 202, ч.3 ст.331 КПК України ,суд -
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_3 щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про заміну запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт задовольнити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід на домашній арешт, заборонивши йому залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , поклавши на нього наступні обовязки:
-не залишати місце проживання з 20:00 год. вечора до 06:00 ранку наступного дня;
-влаштуватися на роботу;
-прибувати за кожною вимогою до прокурора, суду;
-не відлучатися з місця проживання без дозволу прокурора, суду;
-утримуватися від спілкування зі свідками та потеріплими по даному кримінальному провадженню.
Повідомити обвинуваченого ОСОБА_4 під розпис про покладені на нього процесуальні обовязки та розяснити, що в разі невиконання вищевказаних зобовязань, до обвинуваченого може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.
Строк дії ухвали з 16 серпня 2018 року до 14 жовтня 2018 року включно.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_4 з-під варти в залі суду негайно.
Виконання ухвали покласти на начальника Лиманського ВП ГУНП в Одеській області.
Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_3 .
Ухвала діє з моменту її оголошення. У разі необхідності цей строк може бути продовжений за клопотанням прокурора в порядку, передбаченому статтею 199 КПК України. Після закінчення строку, в тому числі продовженого, на який на обвинуваченого були покладені відповідні обовязки, ухвала про застосування запобіжного заходу в цій частині припиняє свою дію і обовязки скасовуються.
Копію ухвали направити до ДУ «Одеська установа виконань покарання №21 Південного міжрегіонального управління з питань виконання покарань та пробацій МЮ України».
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя: ОСОБА_1