УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2018 року

м. Київ
справа №705/6159/13-к
провадження №51-219км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
представників потерпілого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
виправданої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, раніше не судимої,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі КК),
за касаційними скаргами потерпілого ОСОБА_9 і прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року ОСОБА_7 виправдано за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК.

Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 6 лютого 2017 року залишив вирок щодо ОСОБА_7 без зміни.

Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувалась у тому, що вона, перебуваючи на посаді виконувача обов`язків начальника відділу державної виконавчої служби (ДВС) Уманського міськрайонного управління юстиції з 09 березня 2005 року, будучи службовою особою, використовуючи надані їй повноваження всупереч інтересам служби, діючи умисно, в інтересах третіх осіб, а саме ТОВ «Мультимедіа Софт», ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , в порушення вимог чинного законодавства України, які визначають порядок здійснення виконавчого провадження та проведення реалізації арештованого майна, достовірно знаючи про встановлений порядок оцінки та процедуру проведення реалізації майна боржника, у квітні червні 2005 року вчинила зловживання службовим становищем, що в червні 2006 року призвело до безпідставної реалізації майна по виконавчому провадженню про стягнення боргу з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_12 , чим було завдано матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 117 500 грн, що в 671 раз перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян на момент вчинення злочину та спричинило тяжкі наслідки потерпілому.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, прокурор посилається на те, щосуд першої інстанції:
- порушив вимоги статей 323, 327, 334 Кримінально-процесуального кодексу України (далі КПК) 1960 року, упереджено оцінив наявні у справі докази, які, на думку прокурора, повністю підтверджують винуватість ОСОБА_7 , та не навів мотивів, з яких їх відкинуто;
- не взяв до уваги рішення Уманського міськрайонного суду від 10 листопада 2008 року, що набрало законної сили, у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до відділу ДВС в м. Умані та Уманському районі, яким встановлено порушення, допущені ДВС Уманського району під керівництвом ОСОБА_7 при веденні виконавчого провадження та реалізації майна боржника (а саме прилюдні торги визнано такими, що проведено з порушенням вимог закону, та встановлено порушення ДВС Уманського району, керівником якого була ОСОБА_7 , що полягали у безпідставності арешту та реалізації майна, вартість якого значно перевищувала суму боргу, свідомому заниженні в подальшому вартості цього майна, непроведенні переоцінки майна, а також підписанні ОСОБА_7 двох заявок та двох договорів на реалізацію єдиного об`єкта, який на праві власності належав ОСОБА_9 );
- безпідставно ствердив у вироку, що нерухоме майно було уцінено саме державним виконавцем, а не начальником відділу ДВС ОСОБА_7 ;
- не дав належної оцінки показанням потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_13 , письмовим матеріалам кримінальної справи;
- не врахував вигоди, отриманої ТОВ «Мультимедіа Софт», у вигляді 15 % коштів, виручених від продажу майна ОСОБА_9 , та вигоди, отриманої ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , у вигляді переходу права власності на нерухоме майно за значно заниженою вартістю, яке вони невдовзі реалізували іншій особі за вищою ціною;
- не дослідив належним чином нормативно-правових актів, якими встановлено правила та порядок здійснення дій, спрямованих на підготовку та реалізацію заставного майна, та не навів належного обґрунтування своїх висновків щодо неприйняття нормативно-правових актів, на які посилається прокурор як на діючі на час вчинення злочину;
- неправильно застосував кримінальний закон, а саме не застосував ч. 2 ст. 364 КК, яка підлягалазастосуваннющодо ОСОБА_7 .
Суд апеляційної інстанції при розгляді апеляції прокурора всупереч вимогам ст. 377 КПК 1960 року суті всіх зазначених ним доводів в ухвалі не навів, їх ретельно не перевірив, відповіді на усі доводи не дав і свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції належним чином не мотивував.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 , посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий судовий розгляд.

На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_9 посилається на те, що:
- оскаржувані судові рішення суперечать ряду судових рішень у цивільних справах, якими констатовано вчинення ОСОБА_7 грубих порушень чинного законодавства при веденні зазначеного виконавчого провадження;
- судом неправильно викладено фактичні обставини справи, помилково зазначено, що ОСОБА_7 жодних дій, спрямованих на реалізацію арештованого майна боржника, не вчиняла, та не взято до уваги показання, дані самою ОСОБА_7 , про те, що вона не провела передбачену законом повторну оцінку майна боржника, підписувала два договори на реалізацію двох об`єктів нерухомого майна, було два акти оцінки цього майна, хоча для стягнення 23 625 грн було достатньо одного об`єкта і, крім того, вона особисто затверджувала всі постанови по виконавчому провадженню з реалізації арештованого майна;
- судом не взято до уваги, що ОСОБА_7 визнала свою винуватість за ч. 2 ст. 367 КК, що зазначено в постанові Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2015 року про закриття справи за ч. 2 ст. 367 КК у зв`язку із закінченням строків давності, чим фактично підтвердила обвинувачення за ч. 2 ст. 364 КК;
- зібрані у справі докази повністю доводять винуватість ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 364 КК;
- ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року, оскільки в ній не наведено підстав, на яких апеляцію визнано необґрунтованою.

Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні:
- прокурор та представники потерпілого підтримали касаційні скарги;
- виправдана та захисник вважали судові рішення законними та обґрунтованими й просив залишити їх без зміни.
Від інших учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надійшло.

Мотиви Суду
Згідно з ч. 4 ст. 327 КПК 1960 року виправдувальний вирок постановлюється у випадках, коли не встановлено події злочину, коли в діянні підсудного немає складу злочину, а також коли не доведено участі підсудного у вчиненні злочину.
Відповідно до ст. 334 КПК 1960 року мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене підсудному і визнане судом недоведеним, а також підстави і мотиви, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
З матеріалів справи вбачається, що суд належним чином проаналізував зібрані у справі органами досудового слідства докази і відповідно до вимог ст. 334 КПК 1960 року вказав, на яких підставах він дійшов висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 364 КК.
Частиною 2 ст. 327 КПК 1960 року передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.
Проте в ході судового розгляду справи суд не здобув доказів про умисне використання ОСОБА_7 службового становища та наданих їй повноважень всупереч інтересам служби. Так, у судовому засіданні суду першої інстанції не знайшло підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 в тому, що вона діяла умисно в інтересах третіх осіб, а саме в інтересах ТОВ «Мультимедіа Софт», оскільки вказана організація отримує винагороду до 15 % від вартості майна за надання послуг з реалізації арештованого майна, а також покупців ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які внаслідок її дій в подальшому придбали комп`ютерний клуб та магазин за заниженою вартістю. Доказів будь-яких безпосередніх взаємовідносин між ОСОБА_7 та ТОВ «Мультимедіа Софт» (яке стало переможцем за результатами тендеру), його керівниками чи власниками, покупцями ОСОБА_10 і ОСОБА_11 суду надано не було. Реалізація нерухомого майна здійснювалася на прилюдних торгах, участь в яких могло взяти невизначене коло осіб. З урахуванням зазначеного твердження обвинувачення про те, що ОСОБА_7 діяла умисно в інтересах ТОВ «Мультимедіа Софт», ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , які придбали майно в червні 2006 року, суд визнав припущенням, яке не ґрунтується на досліджених доказах.

Не знайшли свого підтвердження і заподіяння тяжких наслідків та наявність безпосереднього причинного зв`язку між допущеними ОСОБА_7 порушеннями службових обов`язків і такими наслідками, оскільки, як було встановлено судом першої інстанції, залишок коштів у сумі 101 483,73 грн від продажу заставного майна після задоволення вимог ОСОБА_12 і сплати виконавчого збору залишився на депозитному рахунку відділу ДВС, і боржник ОСОБА_9 міг їх отримати в будь-який час.

Доводи у скаргах про те, що ОСОБА_7 під час розгляду справи в частині обвинувачення за ч. 2 ст. 367 КК, яку було закрито у зв`язку із закінченням строків давності, фактично визнала свою винуватість і за ч. 2 ст. 364 КК, не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_7 визнала свою винуватість у вчиненні злочину з непрямим умислом у службовій недбалості, а саме у підписанні двох договорів на реалізацію арештованого майна комп`ютерного клубу з магазином як двох окремих об`єктів нерухомості, хоча для погашення боргових зобов`язань вистачало коштів від продажу лише одного об`єкта.
Враховуючи викладене, Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, щопред`явлене органом досудового слідства обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.364 КК, не знайшло свого об`єктивного підтвердження, оскільки як в ході судового розгляду судом першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи не було доведено, що ОСОБА_7 умисно використала своє службове становище як начальник відділу ДВС Уманського МУЮ Черкаської області в інтересах третіх осіб, зокрема ТОВ «Мультимедіа Софт», ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ,всупереч інтересам служби і це спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам ОСОБА_9 .
Посилання у касаційних скаргах на доведеність рішеннями у цивільних справах та у провадженні за ч. 2 ст. 367 КК неправомірності дій органу ДВС під керівництвом ОСОБА_7 , а також її особистих дій і рішень за відсутності доведеності вчинення ОСОБА_7 неправомірних дій з корисливого мотиву чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб, на думку Суду, не є безперечним доказом вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК (у редакції Закону № 2341-ІІІ).
За відсутності доведеності однієї з обов`язкових (суб`єктивної чи об`єктивної) ознак сторони вчинення злочину доводи касаційних скарг прокурора та ОСОБА_9 в іншій частині також не спростовують правильності висновків суду.
Даних, які би свідчили, що в справі судом першої чи апеляційної інстанції неправильно застосовано кримінальний закон чи допущено таке істотне порушення кримінально-процесуального закону, яке б могло перешкодити суду постановити законне, обґрунтоване і справедливе рішення, не встановлено.

З урахуванням зазначеного підстав для задоволення скарг та скасування судових рішень не вбачається.
Керуючись статтями 394396, 400-2 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року, пунктами 4, 6 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року№2147-VIII, Суд
постановив:
Вирок Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 6 лютого 2017 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та прокурора без задоволення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3