Справа № 201/9424/18
Провадження № 1-в/201/245/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровськ

у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі заяву прокурора відділу прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_3 про роз`яснення ухвали Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року у справі № 201/9424/18, -

ВСТАНОВИВ:

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла наведена вище заява, у якій прокурор просить надати роз`яснення судового рішення від 05 вересня 2018 року у справі № 201/9424/18 за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність процесуального керівника у кримінальному провадженні № 000770, внесеному до ЄРДР 02 червня 2017 року, щодо не розгляду клопотання про надання доручень і вказівок слідчому. В обґрунтування поданої заяви прокурор зазначив, що відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_4 не має жодного з наведених у ст. 220 КПК України процесуальних статусів, тобто не є стороною у даному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали за заявою, співставивши їх з вимогами кримінального процесуального закону приходить до таких висновків.
Як вбачається із матеріалів справи, 20 серпня 2018 року ОСОБА_4 звернулася із клопотанням до прокуратори Дніпропетровської області, в якому просила процесуального керівника у кримінальному провадженні № 0000770, внесеному до ЄРДР 02 червня 2017 року, дати вказівку слідчому СУ ГУНП в Дніпропетровські області ОСОБА_5 розглянути подані заявницею клопотання/заяви, які слідчим не були розглянуті, надіслати заявниці лист з інформацією про адресу осіб у яких зберігається майно, вилучене 20 червня 2018 року слідчим ОСОБА_5 , повернути заявниці вилучене під час обшуку майно або передати їй на відповідальне зберігання. Жодної відповіді на це клопотання він не отримала.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року у справі № 201/9424/18 скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність процесуального керівника у кримінальному провадженні № 000770, внесеному до ЄРДР 02 червня 2017 року, щодо не розгляду клопотання про надання доручень і вказівок слідчому задоволено частково. Зобов`язано уповноважену особу прокуратури Дніпропетровської області розглянути клопотання ОСОБА_4 від 20 серпня 2018 року у кримінальному провадженні № 000770, внесеному до ЄРДР 02 червня 2017 року, про надання доручень і вказівок слідчому. У задоволенні решти вимог скарги відмовлено.

Зі змісту ст. 380 КПК України слідує, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою учасника судового провадження чи органу виконання судового рішення ухвалою роз`яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його зміст, а положеннями ч. 1 ст. 306 КПК України передбачено, що скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень глави 26 КПК України.

З приписів наведених положень кримінального процесуального закону вбачається, що роз`ясненню підлягає лише незрозуміле судове рішення, зумовлене його нечіткістю за змістом, можливістю різного тлумачення висновків суду, коли воно є неясним та незрозумілим для осіб, стосовно яких воно ухвалене, та тих осіб, котрі будуть здійснювати його виконання, а також і в тому випадку, коли внаслідок нечіткого та неясного викладення резолютивної частини судового рішення можливе неправильне його виконання або ймовірно спричинить труднощі виконати його взагалі.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно із ч. 2 ст. 21 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Частинами 1, 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

В даному випадку слід врахувати, що згідно із п. 1 ч. 6 ст. 100 КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню, повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

У пункті 5 ч. 9 ст. 100 КПК України визначено, що гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Відповідно до ч. 11 ст. 100 КПК України у разі якщо власник (законний володілець) грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у пункті 1 частини дев`ятої цієї статті, був встановлений після застосування спеціальної конфіскації та не знав і не міг знати про їх незаконне використання, він має право вимагати повернення належного йому майна або коштів з державного бюджету, отриманих від реалізації такого майна.

Тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду (ч. 2 ст. 168 КПК України). Згідно із ч. 3 ст. 168 КПК України слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа під час затримання або обшуку і тимчасового вилучення майна або негайно після їх здійснення зобов`язана скласти відповідний протокол, копія якого надається особі, у якої вилучено майно, або її представнику.

У частині 1 ст. 174 КПК України встановлено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 255 КПК України у разі якщо власник речей або документів, отриманих у результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій, може бути зацікавлений у їх поверненні, прокурор зобов`язаний повідомити його про наявність таких речей або документів у розпорядженні прокурора та з`ясувати, чи бажає він їх повернути. Допустимість дій, передбачених цією частиною, та час їх вчинення визначаються прокурором з урахуванням необхідності забезпечення прав та законних інтересів осіб, а також запобігання завданню шкоди для кримінального провадження.

Згідно із ч. 19 ст. 3 КПК України сторонами кримінального провадження є: з боку обвинувачення: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.

Згідно із нормами діючого КПК України власник майна або володілець майна, не будучи стороною кримінального провадження, наділений цілою низкою процесуальних прав, зокрема: повернення власнику (законному володільцю) або передання йому на відповідальне зберігання майна; вимагати повернення належного йому майна або коштів з державного бюджету, отриманих від реалізації такого майна; мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

З наведеного випливає, що власник майна, який не є стороною кримінального провадження має право на інформацію щодо місцезнаходження цього майна в силу ст. 41 Конституції України, статті 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини, яка гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Відомості про місцезнаходження майна є невід`ємним правом його власника або володільця. У разі звернення до слідчого особи, яка не є стороною кримінального провадження, але є власником або володільцем майна, слідчий зобов`язаний розглянути таке звернення із повідомленням про місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 1 ст. 24 КПК України).

У частині 6 ст. 28 КПК України визначено, що підозрюваний, обвинувачений, потерпілий, інші особи, права чи інтереси яких обмежуються під час досудового розслідування, мають право на звернення до прокурора, слідчого судді або суду з клопотанням, в якому викладаються обставини, що обумовлюють необхідність здійснення кримінального провадження (або окремих процесуальних дій) у більш короткі строки, ніж ті, що передбачені цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом.

Звернувшись до прокурора із клопотанням про надання доручень і вказівок слідчому, заявник реалізувала своє право на інформацію щодо місцезнаходження майна.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст. 7, 369, 380 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Роз`яснити, що ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2018 року у справі № 201/9424/18 (провадження 1-кс/201/5650/2018) за скаргою ОСОБА_4 на бездіяльність процесуального керівника у кримінальному провадженні № 000770, внесеному до ЄРДР 02 червня 2017 року, щодо не розгляду клопотання про надання доручень і вказівок слідчому має бути виконана у такий спосіб, щоб забезпечити право власника або володільця на отримання інформації щодо майна.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її отримання.

Слідчий суддя ОСОБА_1