В И Р О К

Іменем України
№ 610/1742/17

№ 1-кп/610/23/2018

м. Балаклія 02.08.2018 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

за участі

обвинуваченого: ОСОБА_2 ,

захисників: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілого: ОСОБА_5 ,

прокурорів: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

секретарів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 000014 за обвинуваченням

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця і зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ; громадянина України; з повною вищою освітою; офіційно не працевлаштованого; розлученого, має на утриманні неповнолітнього сина 2009р.н.; засудженого:

05.12.2014р. Балаклійським районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки. Початок строку покарання 05.12.2014р. За ухвалою Машівського районного суду Полтавської області від 12.12.2016р. від відбування покарання звільнений 20.12.2016р. умовно-достроково на невідбуту його частину 1р. 10міс. 22дн. Кінець строку покарання 20.12.2018р.,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в:

Відповідно до пред`явленого і підтриманого прокурором під час судового розгляду обвинувачення (а.с. 195):

28 квітня 2017 року приблизно о 22.00 годині, більш точний час встановити не виявилось можливим, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, біля будинку №159 по вул. Перемоги в м. Балаклія Харківської області, ОСОБА_2 виявив в траві мобільний телефон «APPLE IPHONE 4S 8Gb black», який належить ОСОБА_5 , після чого усвідомлюючи належність на праві приватної власності вказаного мобільного телефону іншій особі, маючи реальну можливість ідентифікувати власника за допомогою номерів у телефонній книзі вказаного мобільного телефону «APPLE IPHONE 4S 8Gb black» (далі - iPhone) та повернути його потерпілому ОСОБА_5 , не заявивши про знахідку вказаного телефону до поліції або органу місцевого самоврядування, реалізуючи злочинний намір, який виник в нього раптово, спрямований на таємне викрадення чужого майна, і з цією метою діючи умисно, таємно і протиправно, з корисливих мотивів та з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, скориставшись тим, що за його діями не спостерігають сторонні особи, заволодів вищевказаним мобільним телефоном iPhone, вартість якого, згідно із висновком товарознавчої експертизи складає 1605 грн. 00 коп., що належить ОСОБА_5 , чим заподіяв останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму, після чого зник з місця вчинення злочину, розпорядившись викраденим мобільним телефоном на свій розсуд.

Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 1 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Обвинувачений у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення винуватим себе не визнав. Пояснив, що 28.04.2017р. в компанії знайомих, серед яких був і потерпілий ОСОБА_5 , відпочивали на пляжі та вживали алкоголь. Потерпілий з Баламутом пішли на годину раніше, а він з ОСОБА_12 пішли вже по сутінках. По дорогі розійшлися, а коли він по дорозі додому проходив повз будинку Баламута по АДРЕСА_3 , то на землі знайшов мобільний телефон iPhone. Він підібрав телефон, який був вимкнений. Власник телефона йому не був відомий, до цього його не бачив, у т.ч. у потерпілого. Намагався включити телефон, щоб встановити його власника, однак він не включався, а зарядного пристрою до нього не було. В будинку світло не горіло, тому не зайшов і не поцікавився про знахідку. Телефон відніс до ОСОБА_13 , якому з співмешканкою ОСОБА_14 здавав житло, оскільки той наступного дня збирався їхати до м. Харкова та попросив, щоб вони там звернулися до спеціалістів, щоб переглянути телефонну книгу. Коли той повернувся, то сказав, що телефон можливо тільки включити, а для його розблокування потрібні гроші та час. Через день він забрав телефон. Після поїхав на заробітки далеко від дому, до сусіднього району в 40км, а вже туди ОСОБА_14 телефоном повідомила, що власником знайденого телефону виявився ОСОБА_15 і приходив до неї по телефон. Вирішив повернути телефон власнику. Не маючи можливості залишити роботу і виїхати додому, телефон для повернення потерпілому передав колезі по роботі ОСОБА_16 , який повертався додому. Таким чином телефон і був повернутий потерпілому. Телефон у нього пробув тиждень. Сім-карту він не виймав. Телефон залишив собі оскільки його знайшов, а не вкрав. Про знахідку до органів влади не повідомляв, оголошень не подавав.

Винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за викладених в формулюванні обвинувачення обставин не підтверджується достатньою сукупністю та взаємозв`язком належних і допустимих, наданих стороною обвинувачення і безпосередньо досліджених судом доказів.

Потерпілий пояснив, що 28.04.2017р. в компанії відпочивав на пляжі, вживали алкоголь. Серед них був і обвинувачений ОСОБА_17 . При обвинуваченому цим телефоном не користувався, він лежав у штанях, про цей телефон обвинувачений не знав. ОСОБА_18 , який перебрав алкоголю, разом з Баламутом відвели до останнього додому і там одразу полягали спати. Коли прокинувся приблизно о 04 годині, то не знайшов при собі мобільного телефону iPhone, хоча по дорозі з річки телефон був при ньому. Розбудив інших, почали шукати в будинку та дворі, але не знайшли, телефонували на нього, але він був виключений. Акумуляторна батарея телефону вдень була майже розряджена, він майже виключався. Вже вдень вдома, на пляжі та біля будинку Баламута телефон не знайшли. Коли та за яких обставин втратив телефон йому не було відомо. Обвинуваченому про зникнення телефону не казав. Приблизно через тиждень через Інтернет за допомогою програми знайшов телефон за його геолокацією на мапі. Побачив, що телефон побував в м. Харкові і адресу в м. Балаклія за місцем проживання ОСОБА_14 . Остання заперечувала обізнаність про телефон, а потім зізналася, що він знаходиться у обвинуваченого, який його і приносив. Їй сказав передати обвинуваченому, щоби той повернув йому телефон. Приблизно через тиждень-два телефон йому передав ОСОБА_16 , від обвинуваченого, у технічно справному стані, розряджений. На телефоні був встановлений пароль (блокування активації для запобігання використання пристрою сторонніми особами на випадок його втрати або крадіжки), тому сторонні не могли ним користуватися. Не знаючи паролю не можливо було переглянути телефонну книгу, доступ до функцій був заблокований. Обвинувачений не міг ідентифікувати власника телефону за допомогою його телефонної книги. Сім-карта також «запаролена». Зайти в телефон без пароля не могли, могли тільки його зарядити. Претензій до обвинуваченого не має. Телефон був повернутий без сім-карти.

Свідок ОСОБА_19 пояснив, що 28.04.2017р. в компанії разом з потерпілим, обвинуваченим та іншими відпочивали на пляжі, вживали алкоголь. Коли вже стемніло він з потерпілим та іншим товаришем прийшли до нього додому, ще випивали та полягали спати. Серед ночі прокинувся потерпілий та почав шукати свій телефон. В будинку та одязі його не знайшли, на світанку у дворі його також не відшукали. Відомо, що начебто цей телефон обвинувачений знайшов поблизу його будинку.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що бачила, як потерпілий в компанії випивав біля річки, а потім пішли додому до Баламута. Потерпілий сказав їй про зникнення телефону. 9 травня 2017 року обвинувачений приніс до неї мобільний телефон iPhone. На той час вона вже знала про зникнення телефону у потерпілого, однак не знала який саме це був телефон. iPhone був відключений. Казав, що телефон знайшов. Оскільки вона збиралася їхати до м. Харкова, то просив дізнатися вартість телефону, продавати його не просив. Наступного дня в м. Харкові звернулася до спеціалізованої торгівельної точки, там його включили і вона побачила фотографію потерпілого, якого знала. На телефоні було встановлено блокування, його програмне забезпечення необхідно було «перепрошити», щоб користуватися. Ввечері телефон повернули обвинуваченому. Наступного дня повідомила обвинуваченому, що телефон належить потерпілому. Наступного дня прийшов потерпілий за своїм телефоном, йому повідомила, що той знаходиться у обвинуваченого. Потерпілий казав, що в будинку Баламута розмовляв по цьому телефону, тому не міг його загубити. Просив спонукати обвинуваченого до повернення, оскільки його не могли знайти. З цією метою вона зателефонувала обвинуваченому і повідомила, що до неї приходила поліція з приводу телефону. Обвинувачений повідомив, що знаходиться на заробітках і телефон вже передав.

Відомості про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 185 КК України були внесені 03.06.2017р. на підставі заяви потерпілого ОСОБА_5 від того ж дня про крадіжку його мобільного телефону 28-29.04.2017р. за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 89, 90). Тобто більше ніж через місяць після зникнення телефону.

За висновком товарознавчої експертизи вартість мобільного телефону потерпілого на час вчинення інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення складала 1605 гривень (а.с. 98-99).

Надані прокурором в якості доказів обвинувачення:

1) протокол огляду місця події від 09.06.2017р. з оглядом двору за місцем проживання свідка ОСОБА_19 за адресою: АДРЕСА_3 доказового значення не має, оскільки відповідно до формулювання обвинувачення місцем кримінального правопорушення є територія вулиці, по за межами двору,

2) фотокопію видаткової накладної про придбання потерпілим мобільного телефону iPhone суд визнає недопустимим доказом, оскільки її походження у кримінальному провадженні невідомо, як і за яких обставин та ким вона була виготовлена, не доведено неможливість надання її оригіналу.

На підставі наданих доказів судом встановлено, що 28.04.2017 року потерпілий та обвинувачений відпочивали на пляжі в одній компанії та вживали алкоголь. З настанням сутінок потерпілий з двома товаришами пішов додому до одного з них по АДРЕСА_3 , а це далеко від пляжу. Там продовжив вживання алкоголю та залишився ночувати. Потерпілий визнав, що: відсутність мобільного телефону iPhone виявив під ранок ; протягом дня намагався відшукати телефон у вказаному будинку, його дворі, та маршруті від нього до пляжу, навіть у себе вдома; конкретне місце та час втрати телефону йому не були відомі ; не зміг додзвонитися на телефон, оскільки ще вдень він майже виключався, його акумуляторна батарея була розряджена; обвинувачений не знав який у нього телефон і він його не бачив; сторонні не могли користуватися телефоном, оскільки він був заблокований, як і сім-карта, був встановлений пароль доступу. Заперечував можливість за заблокованим телефоном ідентифікувати його як власника. Заяву до поліції подав більше ніж через місяць після втрати телефону.

У свою чергу обвинувачений по дорозі додому з пляжу, приблизно через годину як пішов потерпілий, у сутінках, на вулиці, поблизу будинку по вул. Перемоги № 159 м. Балаклія, до якого потерпілий відношення не має, в траві, знайшов та підібрав мобільний телефон iPhone. Телефон був виключений, акумуляторна батарея розряджена, зарядного пристрою до цього телефону не було. Звернувся до знайомих з метою розблокування телефону, однак цього зробити не вдалося. З телефоном перебував на заробітках у іншому районі області, після повідомлення про встановлення власника телефону добровільно повернув його потерпілому у технічно справному стані.

Не знайшли свого підтвердження іншими доказами показання свідка ОСОБА_20 про те, що заставкою екрану на телефоні була фотографія потерпілого. Цього не підтвердив і сам потерпілий. Більш того, свідок не повідомила потерпілого про місцезнаходження його телефону, не здала його органам влади, а повернула його обвинуваченому. Не підтверджені і показання вказаного свідка про те, що наступного дня після повернення з м. Харкова вона повідомила обвинуваченого про належність телефону потерпілому та намір обвинуваченого дізнатися про вартість телефону.

Не встановлено і причетності ОСОБА_2 до зникнення сім-карти з телефону потерпілого, окрім нього телефон перебував, як мінімум, ще у 4-х осіб, це обвинуваченому і не інкримінується.

Частиною першою статті 185 КК України встановлено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна. Диспозиція цієї норми передбачає обов`язкові ознаки злочину, які ідентифікують фактично вчинені дії як крадіжку й відрізняють її від діянь, що посягають на інші об`єкти кримінально-правової охорони, або від фактів, які зумовлюють виникнення інших (некримінальних) правовідносин.

Визначальною ознакою крадіжки є суб`єктивна сторона цього злочину, тобто психічне ставлення винної особи до вчинюваних нею дій. Така особа розуміє, що заволодіває чужим майном, усвідомлює, що воно належить конкретному власнику, і що вона обертає його на свою користь протиправно шляхом таємного викрадення.

Зміст суб`єктивної сторони цього діяння розкривається через предмет і об`єктивну сторону злочину, зокрема через його зовнішні поведінкові ознаки місце, час, спосіб та обставини скоєння.

Заволодіння чужим майном, яке було залишено без нагляду у доступному місці, може кваліфікуватися як крадіжка лише при очевидності для винного тих обставин, що залишене майно має власника, опинилося поза його увагою тимчасово, власник не втратив над ним контролю і завжди може його поновити.

Свідченням цього можуть виступати наступні обставини: індивідуальні відмінні ознаки речі, з вигляду яких винна особа в змозі визначити власника; конкретна характеристика місця перебування майна на момент його виявлення, що дає можливість визначити межі приватності цього місця; зазвичай нетривалий час, упродовж якого у винної особи визріває і реалізується намір заволодіти майном; причини появи предмета злочину на місці виявлення, умови та обставини його перебування там, з яких можна визначити ознаки належності майна конкретній особі та простежити її зв`язок із ним.

На відміну від крадіжки, при незаконному привласненні особою знахідки чуже майно опиняється у винного випадково, за відсутності з його боку дій, цілеспрямованих на вилучення майна у власника. При цьому неправомірність поведінки винного полягає у самому лише факті обернення випадково знайденої речі на свою користь і невжитті заходів для повернення її законному володільцю.

За юридичними ознаками привласнене майно вважається знахідкою за умов, що: майно вибуло з володіння власника, якому його місцезнаходження невідомо; між втратою речі і знахідкою пройшов досить тривалий час, який давав власнику підстави вважати майно остаточно втраченим; особа, яка знайшла річ, не була очевидцем події втрати і сама умисно не сприяла її настанню, а ідентифікувати особу власника неможливо.

ОСОБА_2 не був свідком втрати телефону, не сприяв вибуттю його з володіння потерпілого, у бездоглядному стані знайшов телефон у сутінках, на вулиці, у траві (не в громадських місцях з обмеженим простором, приміщеннях тощо), за обставин, які не могли констатувати презумпцію «забутості» речі її власником, не за місцем проживання потерпілого, доступ до телефону був неутруднений, розумів, що зовнішні умови, обстановка, розташування речі свідчать про те, що вона фактично вийшла з володіння власника, а не залишена чи забута ним, а загублена, у виключеному стані з розрядженою акумуляторною батареєю, із встановленими паролями на розблокування телефону та сім-карти, внаслідок чого не мав об 'єктивної можливості визначити його власника індивідуальними відмінними ознаками (тип, вид, найменування, особливості тощо), оскільки бачив його вперше, не мав доступу до телефонної книги та інших контактів власника телефону, які вказували на особу потерпілого, за таких обставин не мав підстав вважати де знаходиться власник речі, і не усвідомлював, що він може за нею повернутися. Без нагляду телефон перебував значний проміжок часу, місце втрати телефону потерпілому достеменно не було відоме, оскільки розшукував його навіть у себе вдома.

Крадіжка визнається закінченою з моменту протиправного вилучення майна, коли винна особа отримала реальну можливість розпорядитися чи користуватися ним (заховати, передати іншим особам, вжити за призначенням тощо).

ОСОБА_2 знайшов телефон за обставин, які позбавляли його можливості ідентифікувати власника, з моменту знахідки мав реальну можливість розпорядитися чи користуватися нею, а тому його подальша поведінка після заволодіння майном свідчила про умисел не на крадіжку, а на утримання знахідки у власному володінні.

Наступні дії або бездіяльність ОСОБА_2 не можуть свідчити про вчинення крадіжки, оскільки на той час телефон уже було привласнено і він перебував уже у його володінні.

В цій ситуації відносини потерпілого і обвинуваченого носять характер цивільно-правових.

Відповідно до диспозиції ст. 193 КК України кримінальна відповідальність за привласнення знахідки обмежена спеціальним предметом злочину майном або скарбом, які мають особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність.

Оскільки телефон не є скарбом і не належить до майна, яке має особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність, протилежного не доведено, то дії ОСОБА_2 із заволодіння цією річчю не утворюють і складу злочину, передбаченого ст. 193 КК України.

Висновки не суперечать і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06 березня 2014 року № 5-2кс14. У вказаній справі судом було встановлено інші обставини, за яких засуджений виявив випадково залишений на столі комп`ютерного клубу телефон безпосередньо після того, як власниця покинула це місце у його присутності. В даній ситуації винний одразу зрозумів, кому належить майно, взяв його і через кілька хвилин залишив клуб, незважаючи на попередній намір користуватися його послугами впродовж тривалого часу, а побачивши на вході потерпілу, яка поверталася за своїм телефоном, засуджений почав тікати. Потерпіла, у свою чергу, чітко знала місце залишення власної речі, майже одразу виявила її відсутність і намагалася відновити контроль над власним майном, перешкодою чому стали лише протиправні дії засудженого.

Таким чином, стороною обвинувачення не доведено сукупністю достатніх допустимих доказів та їх взаємозв`язком, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Ніхто не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності і засуджений за думки, бажання, спонукання, що не були виражені в конкретному акті суспільно небезпечної поведінки.

Статтею 94 КПК України, встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв 'язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Ст. 373 КПК України встановлено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно вимог ст. 17 КПК України, ніхто не зобов 'язаний доводити свою невинуватість і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті.

Пункт 2 статті 6 Конвенції проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Пантелеєнко проти України» від 29 червня 2006 року.

Нормами ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України однією з основоположних загальних засад кримінального провадження закріплено презумпцію невинуватості, згідно з якою обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Статтею 22 КПК України передбачено здійснення кримінального провадження на засадах змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Якщо стороною обвинувачення, на яку покладається тягар доказування винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, не доведено факту вчинення такого діяння, наявності у ньому складу злочину чи участі обвинуваченого у його вчиненні, суд згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи віднести за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 124, 369-378 КПК України,

у х в а л и в:

1.ОСОБА_2 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, та виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

2.Процесуальні витрати за проведення товарознавчої експертизи в сумі 296,61 гривень віднести за рахунок держави.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги, через Балаклійський районний суд Харківської області, протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинувачений має право ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, його копію вручити обвинуваченому та прокурору.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копію судового рішення надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий ОСОБА_1