АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

11-кп/796/1029/2018 року Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

23 березня 2018 року Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2 , перевіривши апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України, на відповідність вимогам ст. 396 КПК України, -

в с т а н о в и в :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки та покладено на ОСОБА_4 обов`язки передбачені ст. 76 КК України.
07 березня 2018 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 на вказаний вирок подав апеляційну скаргу до Дніпровського районного суду м. Києва.

21 березня 2018 року апеляційна скарга, разом з матеріалами кримінального провадження надійшла до суду апеляційної інстанції та 22 березня 2018 року була передана судді-доповідачу.
Перевіривши апеляційну скаргу прокурора на відповідність вимогам ст. 396 КПК України, суддя-доповідач встановив, що апеляційна скарга подана без додержання вимог вказаного закону.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України в апеляційній скарзі зазначається вимоги особи, яка подає апеляційну скаргу, та їх обґрунтування із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судового рішення.
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, вказує на те, що вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального закону, а саме застосуванням кримінального закону, який не підлягав застосуванню, що в свою чергу потягло за собою звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання, що є несправедливим через м`якість, та не відповідає ступеню тяжкості та обставинам вчиненого кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого.
При цьому апелянт наводить доводи які, на його думку, свідчать про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ст. 65 КК України, неврахування судом обставин провадження і даних про особу обвинуваченого, які підлягали врахуванню при призначенні покарання, та просить після скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі з реальним відбуванням покарання в місцях позбавлення волі.
Отже, прокурор, не погоджуючись з вироком суду в частині призначення покарання, просить апеляційний суд призначити обвинуваченому більш м`яке покарання, ніж яке було призначено судом першої інстанції.
Така позиція прокурора, який вважає призначене обвинуваченому покарання несправедливим через його м`якість та, водночас, просить апеляційну інстанцію призначити більш м`яке за видом і розміром покарання, ніж яке було призначене вироком суду першої інстанції, позбавляє суд апеляційної інстанції можливості визначити вимогу прокурора щодо виду і розміру покарання, яке має бути призначене вироком апеляційного суду.
Тому з наведених підстав апеляція прокурора не відповідає вимогам ст. 396 КПК України.
Окрім доводів про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ст. 65 КК України, в апеляції прокурора вказується на неправильне застосування вимог ст. 75 КК України, що потягло, на думку апелянта, «постановлення надто м`якого та незаконного вироку».
При цьому в апеляційній скарзі прокурора відсутні будь-які доводи про те, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України.
Апеляційна скарга прокурора, у якій відсутні доводи на обґрунтування позиції апелянта, також не відповідає вимогам ст. 396 КПК України.
Окрім цього, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 396 КПК України в апеляційній скарзі має бути зазначено клопотання особи, яка подає апеляційну скаргу, про дослідження доказів.
В апеляційній скарзі прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року, щодо ОСОБА_4 клопотання про дослідження доказів відсутнє, тобто і з таких підстав вказана апеляційна скарга не відповідає вимогам ст. 396 КПК України.
Невідповідність апеляційної скарги прокурора вимогам ст. 396 КПК України є перешкодою для відкриття апеляційного провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 399 КПК України суддя-доповідач, встановивши, що апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції подано без додержання вимог, передбачених статтею 396 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху з наданням відповідного строку для усунення недоліків.
Керуючись ст. ст. 396, 399 КПК України, суддя доповідач, -

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_3 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року, щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України,залишити без руху.

Для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині цієї ухвали, встановити строк, тривалістю 7 днів, з дня отримання ухвали особою, яка подала апеляційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_2