АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2601/16-к Номер провадження 11-кп/786/744/18Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем судового засідання ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000511 від 12.05.16 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Попівка Миргородського району Полтавської області, проживаючого АДРЕСА_1

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року

з участю
прокурора ОСОБА_8
потерпілого ОСОБА_9
законного представника потерпілого ОСОБА_10
представника потерпілого ОСОБА_11
захисника ОСОБА_12
обвинуваченого ОСОБА_7
В С Т А Н О В И Л А:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини справи
Цим вироком, ОСОБА_7 , визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ст. 125 ч. 1 КК України і призначено покарання у виді 200 годин громадських робіт.
На підставі пункту «в» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_7 від покарання у виді 200 годин громадських робіт призначеного вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19 березня 2018 року .
Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_13 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_13 10000 (десять тисяч) гривень на відшкодування заподіяної злочином моральної шкоди потерпілому ОСОБА_14 .
За вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

11 травня 2016 року, близько 11 годин ранку в АДРЕСА_2 , ОСОБА_7 діючи під раптовим умислом виниклим в ході затримання невідомих осіб які на думку його знайомого ОСОБА_15 вчинили злочин, не затримавши останніх, виявив малолітнього потерпілого ОСОБА_9 , якого тримав за руку ОСОБА_15 . При цьому, ОСОБА_7 , будучи у збудженому стані, зайнявши позицію навпроти, висловлюючи на адресу ОСОБА_9 слова образи, з великою силою, правою рукою зжатою в кулак, наніс один удар в область грудей малолітнього, що призвело до падіння останнього на коліна, перехоплення дихання та забиття грудної клітини.

В наслідок заподіяного удару ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді синця, що розташований на передній поверхні грудної клітини в проекції ключиці, які згідно висновку судово-медичної експертизи №146 від 07.06.2016 року та додаткової судово-медичної експертизи № 199 від 24.06.2016 року могли утворитися від дії твердих тупих предметів, також можливо від ударів кистями рук, стиснутими в кулак у вищезазначені анатомічні ділянки тіла, з силою достатньою для їх утворення, по давності та обставинам утворення можуть відповідати даті зазначеній в обвинуваченні на які вказав ОСОБА_9 , а по ступеню тяжкості відносяться до ЛЕГКИХ тілесних пошкоджень.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду щодо нього скасувати, а кримінальне провадження закрити за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.1 т. 125 КК України. Також просить відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_13 про відшкодування моральної шкоди.

При цьому вказує, що обставини викладені у вироку суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а суд упереджено взяв до уваги одні докази і відкинув ті, які доводили його невинуватість. Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять достатніх доказів його винуватості у інкримінованому злочині.

Зазначає, що стягнутий з нього розмір моральної шкоди, не підтверджений належним висновком експерта, а тому таке стягнення є незаконним.

Позиції інших учасників судового провадження.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_12 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_16 , представник потерпілого ОСОБА_11 та законний представник потерпілого ОСОБА_10 заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просили вирок суду залишити без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Доводи апелянта щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Не знайшли вони свого підтвердження й під час апеляційного перегляду.

Як вбачається з матеріалів провадження, допитаний місцевим судом малолітній потерпілий ОСОБА_9 стверджував, що саме обвинувачений наніс йому удар по обличчю та в груди, після чого він впав. В зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями перебував на стаціонарному лікуванні.

Такі показання потерпілого узгоджуються із показаннями малолітніх свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які вказували, що 11.05.2016 року, коли ОСОБА_15 почав на них кричати, вони разом з ОСОБА_19 почали втікати, а ОСОБА_15 за ними гнався. Першим наздогнали ОСОБА_20 , посадили в автомобіль, а потім наздогнали ОСОБА_17 . Свідок ОСОБА_21 зазначав, що бачив, як ОСОБА_20 бив ОСОБА_22 та старший ОСОБА_23 . ОСОБА_20 був зляканий, говорив, що болить у грудях, крутиться голова і нудить.

Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_24 пояснювала, що бачила ОСОБА_9 одразу після побиття і останній скаржився на біль в області грудної клітини, розповів їй, що його побили ОСОБА_22 та ОСОБА_25 .

Послідовні та взаємо узгоджені показання свідків не викликають сумнівів у їх правдивості та об`єктивно узгоджуються з письмовими доказами наявними у кримінальному провадженні , а саме:

- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 199 від 24.06.2016 року, яким встановлено що, виявлені у малолітнього потерпілого ОСОБА_9 тілесні ушкодження, синець, що розташований на передній поверхні грудної клітини зліва, в проекції ключиці відносяться до легких тілесних ушкоджень і могли утворитися за обставин на які вказав ОСОБА_9 в ході досудового розслідування та підтвердив в ході судового розгляду;
- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 352 від 30.09.2016 року якою встановлено, що тілесні ушкодження отримані ОСОБА_20 11.05.2016 не могли утворитися в результаті падіння з висоти власного зросту з урахування місця події;
- протоколом проведення слідчого експерименту від 06.06.2016 року за участю малолітнього потерпілого ОСОБА_9 та фото таблицею до нього, згідно якого, потерпілий показав та розповів про обставини заподіяння йому ОСОБА_7 ударів, які є аналогічними свідченнями даними потерпілим в судовому засіданні.
Вказані вище докази, а також інші матеріалами кримінального провадження, що наведені у мотивувальній частині вироку, повністю спростовують доводи апелянта щодо відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

Таким чином, сукупність зібраних стороною обвинувачення та перевірених в суді доказів, яким суд дав належну оцінку, поза межами розумного сумніву викривають ОСОБА_7 як особу, що умисно заподіяла потерпілому ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження. Такі дії правильно кваліфіковано судом за ч.1 ст.125 КК України.

З огляду на вище наведене, апеляційні вимоги в частині скасування обвинувального вироку суду та закриття кримінального провадження не підлягають задоволенню.

Доводи апелянта щодо відсутності належного обґрунтування розміру моральної шкоди колегія суддів вважає неспроможними оскільки вони спростовуються змістом вироку, в якому з посиланням на норми кримінального процесуального та цивільного законодавства чітко наведені мотиви суду, якими він керувався при розгляді цивільного позову законного представника неповнолітнього потерпілого.
При призначенні покарання ОСОБА_7 , суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу та обставини, що впливають на міру покарання. Призначене обвинуваченому покарання у виді 200 годин громадських робіт, колегія суддів вважає справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення.

Колегія суддів вважає, що на момент ухваленні вироку у суду були підстави для застосування до ОСОБА_7 пункту «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», з огляду на те, що останній скоїв злочин до набрання чинності вказаним Законом, має на утриманні неповнолітнього сина та не заперечував проти застосування до нього акту амністії.

Разом з тим, судове рішення в частині підстав звільнення ОСОБА_7 від покарання підлягає зміні з огляду на те, що на час апеляційного розгляду закінчилися визначені законом строки давності.

Згідно ч.5 ст.74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 КК України.
За змістом пункту 1 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки.

За змістом пункту «в» статті 4 ЗУ «Про застосування амністії в Україні», звільнення особи від покарання на підставі акту амністії тягне за собою правові наслідки у вигляді заборони протягом десяти років після застосування амністії повторного застосування амністії до такої особи.
Так, піддавши системному аналізу положення статей 49,74,86 КК України, ст.4 ЗУ «Про застосування амністії в України», колегія суддів дійшла висновку, що звільнення особи від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст.49 КК України є більш сприятливим для винної особи, ніж її звільнення від покарання на підставі акту амністії.

Як вбачається з вироку ОСОБА_7 засуджений за вчинення ним 11.05.2016 року злочину невеликої тяжкості, за який передбачено покарання менш суворе, ніж обмеження волі .
Отже, строки давності у кримінальному провадженні, зареєстрованому в ЄРДР за №0000511 від 12.05.16 року щодо ОСОБА_7 сплинули 11.05.2018 року.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що до набрання вироком суду законної сили минуло більше двох років, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок суду в цій частині та звільнити обвинуваченого від покарання у зв`язку із закінченням строків давності.
Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,418 КПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 частково задовольнити.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19.03.2018 року щодо ОСОБА_7 змінити.

На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнити від призначеного за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді 200 годин громадських робіт у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 19.03.2018 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення ухвали апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4