Справа № 140/224/18
Провадження №11-кп/772/1046/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2018 року м. Вінниця

Колегія суддів Апеляційного суду Вінницької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

адвоката ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000599 за апеляційними скаргами адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.06.2018, яким засуджено

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гунька, Немирівського району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 ,в порядку ст..89 КК України раніше не судимого, не одруженого, освіта н/середня, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, учасник АТО і бойових дій,
-за ч. 2 ст. 15, п. 1,5, ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років;

-за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 років.

На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначено покарання у вигляді 11 років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 10000 грн. матеріальних збитків та 40000 грн. моральних збитків, 704,80 грн. за сплату судового збору, 1500 грн. за надання правової допомоги.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 7900 грн. матеріальних збитків та 20000 грн. моральних збитків, 704,80 грн. за сплату судового збору, 1500 грн. за надання правової допомоги.
Вирішено питання процесульних витрат та речових доказів.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Згідно вироку суду, 03.12.2017 близько 11:00 години ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, разом з ОСОБА_11 прийшов до помешкання по АДРЕСА_2 , де знаходились ОСОБА_9 і ОСОБА_10 ,зайшов у середину приміщення, а ОСОБА_11 , не усвідомлюючи дійсних намірів ОСОБА_7 , залишився чекати біля паркану на відстані приблизно 5 метрів від вхідних дверей будинку. Опинившись у середині будинку, ОСОБА_7 з мотивів ревнощів, вчинив сварку із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході якої, у ОСОБА_7 виник умисел на умисне позбавлення життя ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій та незворотність наслідків у вигляді смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , бажаючи настання таких наслідків, розуміючи, що обраний ним спосіб вбивства є небезпечним для життя багатьох осіб, ОСОБА_7 умисно вийняв з кишені куртки предмет, який відповідно до висновку судової вибухово-технічної експертизи є бойовим припасом, а саме оборонною ручною осколковою гранатою Ф-1, промислового виготовлення, радіус вражаючої дії якої складає 200 метрів, усвідомлюючи, що внаслідок її дії він може заподіяти смерть також особам, які знаходяться у радіусі вражаючої дії вибухового пристрою, витягнув з запалення гранати запобіжну чеку та кинув її на підлогу в кімнаті будинку в якій знаходились ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Вчинивши вищезазначені злочинні дії, ОСОБА_7 , з метою уникнення отримання тілесних ушкоджень швидко вибіг до іншого приміщення будинку, одразу після чого відбулась детонація та вибух бойового припасу, а саме гранати «Ф1», внаслідок якого ОСОБА_10 заподіяно тілесні ушкодження які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Крім того, внаслідок вище вказаних дій ОСОБА_9 заподіяно середні тілесні ушкодження.
З огляду на зазначені вище обставини, ОСОБА_7 вчинив усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину, направленого на заподіяння смерті ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.
Окрім цього, установлено, що ОСОБА_7 , точного часу та дати органами досудового розслідування не встановлено, перебуваючи в зоні проведення антитерористичної операції на території Луганської області, усвідомлюючи, що граната марки «Ф1» є бойовим припасом, маючи намір на його зберігання без передбаченого законом дозволу, незаконно придбав гранату марки «Ф1» та з 15.04.2016, демобілізувавшись із лав Збройних Сил України, а саме з військової частини НОМЕР_1 , зберігав її за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до 03.12.2017.
03.12.2017 близько 11:00 ОСОБА_7 , в перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, взяв із невстановленого досудовим розслідуванням місця у своєму домоволодінні, що за адресою АДРЕСА_1 , та протиправно, без передбаченого законом дозволу, переніс незаконно набутий бойовий припас, а саме гранату марки «Ф1» до помешкання, що розташоване за адресою АДРЕСА_2 , де знаходились ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Коли ОСОБА_7 зайшов у середину приміщення то з мотивів ревнощів вчинив сварку із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в ході якої, у ОСОБА_7 виник умисел на умисне позбавлення життя ОСОБА_10 та ОСОБА_9 і він вийняв з кишені куртки гранату «Ф1», витягнув з запалення гранати запобіжну чеку, кинув її на підлогу в кімнаті будинку в якій знаходились ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .
Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат просить вирок суду скасувати та закрити відносно ОСОБА_7 кримінальне провадження за ч. 2 ст. 15, п. 1,5, ч. 2 ст. 115 КК України в зв`язку із відсутністю в його діях складу злочину та визнати винним ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 125 КК Україна та призначити йому покарання в межах санкцій. Також, адвокат просить цивільні позови потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_7 на її користь 5 000грн. матеріальної шкоди та 10 000 моральної шкоди завданої злочином та потерпілого ОСОБА_10 задовольнити частково стягнути з ОСОБА_7 на його користь 3 000грн. моральної шкоди завданої злочином та стягнути з стягнути з ОСОБА_7 пропорційно судові витрати.
На думку адвоката у ОСОБА_7 не було прямого умислу на вбивство двох осіб, оскільки у нього не було мотиву вбивства, що підтверджується тим, що гранату він кинув не під ноги потерпілим, а в сторону, про що говорять тілесні ушкодження легкого та середнього ступеня тяжкості.
Крім того, має місце невизначений умисел, що виключає відповідальність ОСОБА_7 за замах на вчинення умисного вбивства, тобто відповідальність настає залежно від фактично заподіяних наслідків.

Також, судом при частковому задоволенні цивільних позовів не взято до уваги, що мають місце тілесні ушкодження, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я, завищена шкода, завдана вибухом та сума відшкодування на лікування не підтверджена доказами.

Прокурор, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого, подав апеляційну скаргу, у якій просить вирок суду скасувати через невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненного злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ст. за ч. 2 ст. 15, п. 1,5, ч. 2 ст. 115 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань остаточно призначити покарання у вигляді 12 років позбавлення волі. Врешті вирок залишити без зміни.

На думку прокурора суд першої інстанції не врахував те, що вчинений злочин є тяжким, часткове визнання вини та відсутність щирого каяття особи.

Позиції учасників судового провадження.
Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити апеляційну скаргу захисту, прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги адвоката, перевіривши матеріали справи в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги адвоката прокурора слід залишити без задоволення.
Мотиви Суду.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 15 КК та положень пунктів 4, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом (коли особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання) дії (бездіяльності), безпосередньо спрямовані на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Вирішуючи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий (спрямованість умислу винуватого), необхідно зважати на сукупність всіх обставин вчиненого діяння і враховувати не тільки поведінку винуватого до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, характер поранень (поранення життєво важливих органів), заподіяних потерпілим, а й спосіб вчинення злочину, засоби і знаряддя злочину.

Слід мати на увазі, що спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками (у матеріальних складах злочину). Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинених діянь.

Про наявність прямого умислу можуть свідчити, зокрема, конкретні діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

У кримінальній справі, в якій заперечується правильність правозастосування, встановлено, що ОСОБА_7 з мотивів ревнощів, вчинив сварку із ОСОБА_9 та висловив погрозу вбивства. Для злочину обвинувачений використав зброю гранату Ф-1, радіус вражаючої дії 200 метрів. Будучи учасником АТО і бойових дій ОСОБА_7 витягнув з запалення гранати запобіжну чеку та кинув її у кімнату де знаходились потерпілі, а сам вибіг із неї.

Характер, послідовність, рішучість і динамічність дій, вчинених обвинуваченим, локалізація вибуху, його участь в АТО та бойових діях, усе це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на позбавлення життя двох потерпілих. Діяння, до якого вдався засуджений, не дають підстав вважати, що він мав намір спричинити потерпілим будь-які тілесні ушкодження, вони (діяння) були завідомо для нього такими, що потягнуть смерть обох потерпілих, і не привели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі.

Слід ураховувати, що злочинна діяльність при закінченому замаху характеризується тим, що об`єктивно вона є закінченою і суб`єктивно реалізованою особа зробила все необхідне, щоб здійснити ціль і вчинила всі дії для досягнення злочинного результату.

У цьому випадку вольовий акт уже закінчений, наслідки, які не настали, не змінюють його змісту; особа робить останній крок, за яким закінчується панування над обставинами і свобода вибору.

Тому та обставина, що ОСОБА_7 повідомив фельдшера про скоєне не заперечує його попередні об`єктивні дії, що свідчить про наявність умислу на вбивство.

За таких обставин місцевий суд правильно розцінив діяння ОСОБА_7 як закінчений замах на вбивство двох осіб і дійшов обґрунтованого висновку, що за своїми ознаками ці діяння утворюють склад злочину, передбачений частиною другою статті 15, пунктами 1, 5 частини другої статті 115 КК, і виключають їх кваліфікацію за статтями 122, 125 КК, як того просить адвокат.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Судом вірно вирішено цивільний позов потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в частині заподіяння матеріальних збитків пов`язаних із пошкодженням майна, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 вину в частині матеріальних збитків визнав повністю, а заподіяння матеріальної шкоди та її розміру не викликали сумніву щодо їх достовірності.

В частині моральної шкоди суд частково задовольнив цивільний позов потерпілих та визначена сума відшкодування відповідає моральним та фізичним стражданням потерпілих внаслідок дій обвинуваченого.
Зокрема, визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер та обсяг страждань, яких зазнали позивачі у зв`язку з ушкодженням здоров`я, тобто: періоду впродовж якого вони знаходилися на лікуванні; проведення оперативних втручань (операцій); втрату працездатності, що свідчить про тимчасове обмеження життєдіяльності, у зв`язку з чим потерпілі зазнали змін установленого способу життя та душевних переживань, тому підстав для зміни вироку в частині цивільного позову немає.
Підстав для визнання рішення суду першої інстанції незаконним немає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
апеляційні скарги адвоката ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора залишити без задоволення.

Вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 25.06.2018, щодо ОСОБА_7 без зміни.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3