УХВАЛА

05 листопада 2018 року м. Рівне
Слідчий суддя Рівненського міського суду
Рівненської області Ореховська К.Е.
з участю секретаря судового засідання Шкіндер І.М.
скаржника ОСОБА_1
прокурора Полюховича О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду скаргу ОСОБА_1 на незаконні дії і бездіяльність Відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненської області щодо невнесення в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань відомостей про злочин по заяві ОСОБА_1 від 14.09.2018 року ,-
ВСТАНОВИВ:
21.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до Рівненського міського суду на незаконні дії і бездіяльність Відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненської області щодо невнесення в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань відомостей про злочин по заяві ОСОБА_1 від 14.09.2018 року.
В обґрунтуванні скарги зазначає 14.09.2018р. відділом поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області було зареєстровано заяву про злочин від 14.09.2018р. громадянина ОСОБА_1 .
Однак, станом на 14.09.2018р. відомості за заявою про злочин від 14.09.2018 громадянина ОСОБА_1 не внесені в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань, а досудове розслідування зазначених у ній злочинів не розпочато.
За таких обставин дії і бездіяльність Рівненського відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області щодо не внесення відомостей за заявою про злочин від 14.09.2018р. громадянина ОСОБА_1 в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань є явно незаконними і такими, що не відповідають вимогам КПК України.
Просить суд зобов`язати відділ поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області внести відомості до Єдиного реєстр у досудових розслідувань за заявою про злочин від 14.09.2018р. громадянина ОСОБА_1 та розпочати досудове розслідування за цією заявою у відповідності до вимог КПК України.
Скаржник у судовому засіданні вимоги скарги підтримав, просить задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечив з приводу задоволення скарги, пояснив, що скарга не обґрунтована та безпідставна.
Заслухавши пояснення скаржника, прокурора, дослідивши матеріали справи, вважаю, що у задоволенні скарги слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що 14.09.2018 року ОСОБА_1 звернувся до начальника Рівненського відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області Зелінського В.А. із заявою, у якій просить, прийняти та невідкладно зареєструвати заяву від 14.09.2018 року про вчинені злочини та внести відомості про вказані кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Видати йому документ, що підтверджує прийняття і реєстрацію даної заяви про злочини, та повідомлення або витяг про внесення відомостей про вказані кримінальні правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Розпочати за цією заявою про злочини досудове розслідування у формі досудового слідства відносно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за вчинення дій, які мають ознаки складу злочинів, передбачених ст.206-2 (заволодіння державними майном Рівненського господарського суду, Рівненського міського суду та Громадським майном Рівненської міської терріторіально-громадської одиниці шляхлм підроблення печатки з ) ст.109 ( повалення конституційного ладу ) Кримінального кодексу України. Повідомити його у письмово у встановленому законом порядку та строк про початок кримінального провадження та закінчення досудового розслідування вказаного злочину за ст.206-2 (заволодіння державними майном Рівненського господарського суду, Рівненського міського суду та Громадським майном Рівненської міської терріторіально- громадської одиниці шляхлм підроблення печатки ) ст.109 ( повалення конституційного ладу ) Кримінального кодексу України, що вчинені.
Оскільки відсутні дані щодо внесення відомостей до ЄРДР, звернувся до слідчого судді з даною скаргою.
Відповідно до ст.303 КПК України передбачено вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового провадження. Серед даного переліку є бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до ст.2КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Стаття 214КПК України передбачає, що після подання заяви або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення відповідною посадовою особою (слідчим чи прокурором) обставин, що можуть свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення, слідчий чи прокурор зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР, порядок формування та ведення якого затверджується Генеральною Прокуратурою України.
Порядок ведення ЄРДР врегульований, зокрема, Положенням про його ведення, затвердженим наказом Генерального Прокурора України № 69 від 17 серпня 2012 року «Про єдиний реєстр досудових розслідувань», згідно пп. 4 п. 2.1 якого, до реєстру вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Ця вимога передбачена і п. 4 ч. 5 ст.214КПК України щодо внесення необхідних даних до ЄРДР.
Аналізуючи наведені норми, суддя приходить до висновку про обов`язок внесення до ЄРДР лише тих відомостей про кримінальне правопорушення, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Відтак, такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Таким чином, при розгляді скарги встановлено, що в заяві ОСОБА_1 від 14.09.2018 року не містяться жодні обставини діянь, які скаржник вважає злочинними, в тому числі обставини, які можуть свідчити про вчинення злочину, що дає підстави для висновку, що вказана заява не є повідомленнями про вчинені кримінальні правопорушення в розумінні ст.214 КПК України.
Слід також зазначити, що відповідно до п.2 ст.214КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до ст.7КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі Павлюлінець проти України (Заява № 70767/01) від 6 вересня 2005 року право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява N 37437/97).
Відповідно до ст.22КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
При цьому відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.
Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Одним із таких обмежень є переслідування особи в кримінально-правовому порядку шляхом внесення повідомлення до ЄРДР щодо конкретної особи за бажаною кримінально-правовою кваліфікацією.
Положеннями ст.214КПК України передбачено загальну процедуру внесення відомостей про злочин до ЄРДР.
Проте при вирішенні такого питання необхідно також застосовувати положення ч.1 ст.9 КПК України, відповідно до якої під час кримінального провадження прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватись вимог Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. В силу ч.4 ст.9КПК у разі, якщо норми КПК суперечать міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
Відповідно до ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 р., судовий розгляд має здійснюватися незалежним судом.
Відтак, з наведеного вище вбачається, що при вирішенні скарг на бездіяльність прокурора щодо невнесення відомостей в ЄРДР, таке не може зводитись до формальної перевірки факту внесення чи невнесення в ЄРДР відповідних відомостей, а слідчий суддя згідно вимог ст.94КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись нормами матеріального та процесуального законодавства, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Частиною 2 ст.307КПК України передбачений перелік рішень за наслідками розгляду скарг осіб, на бездіяльність правоохоронних органів, в тому числі і на бездіяльність, пов`язану з невнесенням відомостей до ЄРДР. Згідно п. 4 ч. 2 ст. 307 КПК України, за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора може бути рішення про відмову у задоволенні скарги.
У поданій ОСОБА_1 заяві від 14.09.2108 року не наведено жодних об`єктивних відомостей, які б дійсно свідчили про наявність у діях суддів Господарського суду та Рівненського міського суду ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ст. 206-2, 215, 217 КК України.
Згідно ст.. 206-2 КК України , об`єктом злочину є громадська безпека, що гарантує спокій громадян, діяльність приватних, колективних та державних об`єднань, а також цілісність і недоторканність їхнього майна.
Об`єктивна сторона злочину дістає вияв в активних діях. Це повідомлення (усне, письмове, з використанням телефону, радіо чи інших технічних засобів) про неправдиві події або обставини, яке містить у собі загрозу для невизначеної кількості людей або для їх об`єднань чи держави.
Неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян, знищення або пошкодження об`єктів приватної, колективної чи державної власності має такі ознаки: 1) містить вигадані відомості про вчинення загально небезпечних злочинів (про збройні напади, про закладену в тому чи іншому приміщенні вибухівку, про підготовлені підпали тощо) або про стихійне чи інше загальне лихо (землетрус, викиди радіоактивних речовин, дуже небезпечні епідемії тощо); 2) відзначається правдоподібністю і може сприйматися тими, кому воно адресоване, як реальна загроза їх безпеці; 3) про відсутність загрози безпеці насправді заявнику заздалегідь відомо. Таке повідомлення може бути відкритим (під час мітингу, зборів тощо), замаскованим під чужим іменем або анонімним.
Злочин вважається закінченим з моменту повідомлення про саму загрозу безпеці громадян, їх об`єднанням чи державі або про загрозу знищення чи пошкодження об`єктів приватної, колективної чи державної власності загально небезпечним способом. Тому вияв лише умислу діяти таким чином не може розглядатися як злочин. Злочином вважається доведення повідомлення про вказану загрозу до відома громадян, організацій чи органів влади. Якщо ж таке повідомлення завдало значної шкоди правам та законним інтересам громадян (наприклад, вони вимушені були залишити на певний час своє житло, відмовитись від сплачених послуг тощо), їх об`єднанням чи державі (було зупинено виробництво, запроваджена додаткова охорона об`єкта, проведена пошукова робота з залученням спеціалістів тощо), відповідальність настає за ч. 2 ст. 206 .
Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом: винний усвідомлює, що сповіщає про загрозу для людей чи організацій, знає про завідому неправдивість свого повідомлення, бажає довести його до відома невизначеної кількості людей, приватної, колективної чи державної організації або органів влади. Не може бути притягнутий до кримінальної відповідальності той, хто доводить до відома громадян, організацій чи органів влади неправдиве повідомлення про загрозу безпеці, вважаючи, що він повідомляє правдиві або сумнівні для нього відомості.
Для кримінальної відповідальності за ст. 206-2 КК України, не має значення мета цього злочину. Винний може мати за мету викликати неспокій людей, паніку або їх розгубленість. Це може бути бажання розважитись або помститися за нанесену винному образу чи відмову в його проханні з боку приватного, колективного чи державного об`єднання або з боку органів влади тощо.
Відповідно до ст..217 КК України,об`єкт злочину - встановлений порядок виготовлення, збуту та використання державного пробірного клейма.
Предметом злочину є державне пробірне клеймо - знак встановленого єдиного зразка, що засвідчує цінність виробів із дорогоцінних металів. Опис державного пробірного клейма та його форма затверджуються МФ. Державне пробірне клеймо може бути виготовлене лише на його замовлення.
Законодавство України встановлює вимогу щодо обов`язкового клеймування ювелірних та побутових виробів, виготовлених з дорогоцінних металів суб`єктами підприємницької діяльності в Україні. Таке клеймування провадиться в органах, які здійснюють державний пробірний контроль або в акредитованій у встановленому порядку Держстандартом України лабораторії певного суб`єкта підприємницької діяльності, який має право на клеймування виробів власного виробництва державним пробірним клеймом. Перелік таких суб`єктів підприємницької діяльності визначається КМ.
Так само за умови наступного обов`язкового клеймування здійснюється ввезення в Україну ювелірних та побутових виробів з дорогоцінних металів суб`єктами підприємницької діяльності.
Законом визначені також і ті предмети з дорогоцінних металів, які не підлягають обов`язковому клеймуванню. Це, зокрема: напівфабрикати і зливки з дорогоцінних металів; вироби з дорогоцінних металів, які мають історичну або археологічну цінність, а також ордени, медалі і монети; дрібна насічка (інкрустація) золотом і сріблом на зброї, предметах побуту, релігійного культу тощо; сухозлітка жовта і сухозлітка срібна; прилади, лабораторний посуд та інші вироби, що виготовляються з дорогоцінних металів і призначені для наукових, виробничих, медичних та інших потреб.
Об`єктивна сторона злочину полягає у незаконному: 1) виготовленні; 2) збуті; 3) використанні державного пробірного клейма.
Виготовлення державного пробірного клейма є незаконним, якщо воно здійснюється не на замовлення МФ. За цієї умови злочинним буде виготовлення відповідного клейма як на підприємстві, де здійснюється законне виготовлення державних пробірних клейм, так і у будь-якому іншому місці. Під виготовленням розуміється як вироблення нового предмета, відбиток якого на металевому виробі відтворює відбиток державного пробірного клейма, так і перероблення (ремонт) державного пробірного клейма, яке вилучене з обігу підлягає знищенню.
Незаконним збутом вважається будь-яке відчуження або передача для тимчасового використання незаконно виготовленого клейма, а так само відчуження або передача для тимчасового використання державного пробірного клейма стороннім особам.
Незаконне використання державного пробірного клейма - це здійснення клеймування незаконно виготовленим клеймом чи незаконно одержаним державним пробірним клеймом. Клеймуванням є пробірно-технологічна операція нанесення відбитка державного пробірного клейма на ювелірні та побутові вироби з дорогоцінних металів. Незаконним використанням державного пробірного клейма є також клеймування працівниками органів державного пробірного контролю тих чи інших виробів з порушенням встановленого порядку здійснення державного експертно-пробірного контролю, частиною якого є клеймування. У випадках вчинення таких дій службовою особою вчинене, за наявності підстав, утворює сукупність злочинів, передбачених ст. ст. 217 і 364.
За таких обставин, підстав для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення кримінального правопорушення не вбачається.
Також слідчий суддя враховуючи ст.ст. 2 ч.1, 11 КК України вважає, що в заяві про злочин мають бути вказані фактичні дані про вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить ознаки складу злочину.
Скарга не містить об`єктивних даних, що свідчать про ознаки того чи іншого правопорушення і ґрунтується лише на припущеннях та суперечить відомостям внесеним до ЄРДР, з огляду на що вона не може вважатись такою, яка підлягає внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Враховуючи вище викладене, слідчий суддя вважає, що скарга не обґрунтована, тому в задоволенні скарги ОСОБА_1 слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 303, 306, 307, 372, 376 КПК України, слідчий суддя
У Х В А Л И В:
В задоволенні скарги ОСОБА_1 на незаконні дії і бездіяльність Відділу поліції ГУ Національної поліції в Рівненської області щодо невнесення в Єдиний державний реєстр досудових розслідувань відомостей про злочин по заяві ОСОБА_1 від 14.09.2018 року - відмовити.
Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Рівненського міського суду К.Е.Ореховська