УХВАЛА
11 вересня 2018 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України,
зареєстрованого за адресою:
АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою:

за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання у виді п`яти років позбавлення волі з конфіскацією майна.
В апеляційній скарзі та доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_5 просить змінитивирок суду, застосувати до нього положення ст. 69 КК України.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок суду, застосувати до нього положення ст. 69 КК України.
Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 06 липня 2018 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та йому призначене покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна.

В доводах апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає, що судом першої інстанції призначене надто м`яке покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. На його думку, судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, а саме ст. 59 ч. 2 КК України.
Апелянт вважає, що з урахуванням вчинення ОСОБА_5 тяжкого корисливого злочину, суд не мотивував своє рішення та безпідставно не призначив йому обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна.

В доводах апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 , не оскаржуючи фактичних обставин провадження, вважає, що судом першої інстанції призначене занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Одночасно апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано його стан здоров`я та те, що на його утриманні троє неповнолітніх дітей, що давало суду підстави для застосування ст. 69 КК України.
В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 просив застосувати до нього положення ст. 75 КК України та призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

В доводах апеляційної скарги захисник ОСОБА_8 , не оскаржуючи фактичних обставин провадження, вважає, що судом першої інстанції обвинуваченому призначене занадто суворе покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.
Апелянт звертає увагу на те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано те, що ОСОБА_5 визнав свою вину в повному обсязі, позитивно характеризується, має низку тяжких захворювань, а також те, що майно повернуто потерпілому.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 вранці 08 листопада 2017 року, перебуваючи неподалік будинку № 23-а по вул. М.Донця в м. Києві, знайшов комплект ключів із брелком автосигналізації, які випадково втратив ОСОБА_9 .
У цей момент, у ОСОБА_5 виник умисел, направлений на повторне незаконне заволодіння транспортний засобом. ОСОБА_5 почав перевіряти брелок автосигналізації на належність до автомобілів, які припарковані у дворі вищевказаного будинку. Таким чином, він виявив автомобіль марки «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, що належить ОСОБА_10 та перебував у тимчасовому користуванні ОСОБА_9 .
Продовжуючи свої дії, направлені на повторне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_5 приблизно в 02 год. 50 хв. 14 листопада 2017 року знову побачивши у дворі будинку № 23-а по вул. М.Донця, автомобіль «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1 , передав ключі із брелком автосигналізації вищевказаного автомобіля своєму знайомому ОСОБА_11 , при цьому повідомив останньому, що автомобіль належить йому. Таким чином, останній не був обізнаний щодо злочинності наміру ОСОБА_5 .
Після цього, ОСОБА_11 на прохання ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля «Шевроле», номерний знак НОМЕР_1 , при цьому сам ОСОБА_5 сів на переднє пасажирське сидіння. В подальшому ОСОБА_11 , будучи введеним в оману ОСОБА_5 , вставив ключ до замка запалення та завів двигун автомобіля.
В подальшому, ОСОБА_5 , перебуваючи на передньому пасажирському сидінні автомобіля, наказав ОСОБА_11 їхати у напрямку проспекту Відрадний в м. Києві, таким чином із місця вчинення кримінального правопорушення зник, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 6000 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України станом на 14 листопада 2017 року становить 158 927,71 гривень.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_7 підтримали свої апеляційні скарги, просили їх задовольнити та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.
Прокурор підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, завдавши значну шкоду потерпілому.
Висновки суду в частині доведення винуватості та кваліфікації дій ніким не оскаржуються.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання в разі ухвалення обвинувального вироку.
Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК Українивідноситься до категорії тяжких, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, одружений, має дитину 2013 року народження, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога перебуває з 2001 року, не працює, має тяжкі захворювання.

На підставі цього суд дійшов висновку про можливе виправлення ОСОБА_5 лише в умовах ізоляції від суспільства. З таким висновком погоджується колегія суддів.
Колегія суддів зазначає, що призначення покарання носить індивідуальний характер і його вид, розмір визначається з урахуванням положень ст. 65 КК України.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину в повному обсязі, розповів за яких обставин ним був вчинений злочин та зобов`язувався в подальшому такого не вчиняти.

Ця обставина свідчить не тільки про щире каяття, але й бажання обвинуваченого співпрацювати з правоохоронними органами у розкритті злочину, а тому суд першої інстанції правильно визнав ці обставини, як такі, що пом`якшують покарання.
Обставиною, яка обтяжує покарання, суд першої інстанції обґрунтовано визнав рецидив злочину, оскільки ОСОБА_5 раніше неодноразово судимий за злочини, зокрема ті, які не утворюють повторності.
Колегія суддів звертає увагу на те, що доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не в повній мірі враховані обставини, що пом`якшують покарання, не заслуговують на увагу, оскільки визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненому та активне сприяння розкриттю злочину були враховані судом при призначенні ОСОБА_5 покарання.
Окрім викладеного, судом першої інстанції враховані дані про особу обвинуваченого, в якого на утриманні перебуває малолітня дитина та наявність в нього важких захворювань. Ці обставини були предметом обговорення при ухваленні вироку, тому доводи захисника ОСОБА_7 про те, що це залишилось поза увагою суду є безпідставними.
В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_5 просив при призначенні йому покарання застосувати ст. 75 КК України та звільнити його від відбування покарання, встановивши іспитовий строк.
Колегія суддів звертає увагу на те, що, призначивши ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України мінімальний строк покарання у виді п`яти років позбавлення волі без конфіскації майна, суд врахував всі вказані вище обставини.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не були враховані положення ст. 69 КК України , то вони не заслуговують на увагу.
У кожному випадку застосування ст. 69 КК України суд зобов`язаний не тільки вказати про наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, але й мотивувати, як вони впливають на оцінку ступеня тяжкості вчиненого злочину.
На думку колегії суддів, судом правильно прийняте рішення про відсутність підстав для застосування ст. 69 КК України, оскільки визнані судом обставини, що пом`якшують покарання не знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 злочину.
Призначаючи ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції дослідив дані про особу обвинуваченого та з урахуванням фактичних обставин злочину, не встановив інших обставин, які б пом`якшували його покарання та давали законні підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

З таким висновком погоджується колегія суддів.
Що ж стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про м`якість призначеного ОСОБА_5 покарання внаслідок не застосування до нього додаткового покарання у виді конфіскації майна, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
Колегія суддів звертає увагу на те, що санкцією ч. 2 ст. 289 КПК України передбачена можливість призначення додаткового виду покарання конфіскація майна, так і не призначення його. В будь якому випадку своє рішення суд повинен мотивувати.
Суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_5 та обставин, що пом`якшують покарання, зокрема: його щирого каяття, відшкодування ним у повному обсязі заподіяної шкоди, активного сприяння розкриттю злочину, дійшов висновку про можливість незастосування до обвинуваченого ОСОБА_5 додаткового покарання у виді конфіскації майна і своє рішення суд мотивував.
Враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, колегія суддів не знаходить підстав вважати призначене ОСОБА_5 покарання суворим, оскільки воно призначене відповідно до санкції ч. 2 ст. 289 КК України.
За таких обставин колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_5 покарання є справедливим та достатнім, а вирок суду законним і обґрунтованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг немає.
Керуючись ст.ст. 376 ч. 2, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 06 липня 2018 року, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3