Постанова
Іменем України
10 жовтня 2018 року
м. Київ
справа № 127/7244/15-к
провадження № 51-342км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області

від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003864, за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимостей,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ст. 386 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищевказаним вироком ОСОБА_9 засуджено: за ч. 3 ст. 185 КК

до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ст. 386 КК

до покарання у виді арешту на строк 4 місяці; на підставі ст. 70 КК

до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_6 1 931 903 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а в частині стягнення моральної шкоди цивільний позов залишено

без розгляду.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави 367,80 грн судових витрат.
За вироком суду ОСОБА_9 визнано винуватим у тому, що він 28 липня

2011 року в період з 08:00 до 11:00, з метою викрадення чужого майна, скориставшись відсутністю власниці ОСОБА_6 , проник на територію цеху (будівля водопостачання літ. «А»), розташованого на території колишнього

ВАТ «Вінниця Хімпом» у АДРЕСА_2 , та викрав із підсобного приміщення, у якому не мав права перебувати на законних підставах,

52 електродвигуни різних типів та марок загальною вартістю 93 691,01 грн,

які робітники ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , будучи не обізнаними із злочинними планами засудженого, завантажили до вантажного автомобіля

з напівпричепом, перевезли й розвантажили в гаражі за місцем проживання ОСОБА_9 на АДРЕСА_1 .
Він же 15 серпня 2011 року за вказаною вище адресою з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинення злочину примушував свідка

ОСОБА_12 надати органам внутрішніх справ завідомо неправдиві показання стосовно присутності ОСОБА_13 та ОСОБА_14 при вивезенні вищезазначеного майна, за що пообіцяв тому та в період з 20 по 25 серпня

2011 року виплатив 400 грн.
Апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу захисника

ОСОБА_8 , змінив вирок місцевого суду, на підставі статей 49, 74 КК звільнив ОСОБА_9 від покарання, призначеного за ст. 386 КК, у зв`язку

із закінченням строків давності та виключив із резолютивної частини вироку вказівку щодо застосування ст. 70 КК. Цей же вирок апеляційний суд скасував

у частині вирішення цивільного позову ОСОБА_6 та направив кримінальне провадження у вказаній частині на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність

та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, порушує питання

про скасування вищезазначених судових рішень та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК.
Зазначає, що суди не встановили, чи дійсно викрадені двигуни перебували

у власності потерпілої, їх реальної вартості та чи був спільний бізнес

у обвинуваченого та сім`ї ОСОБА_15 . Вказує, що двигуни, окрім потерпілої, купляв і обвинувачений разом з іншими особами, а надані ОСОБА_6 товарно-транспортні накладні не містять даних щодо індивідуальних ознак двигунів, про які зазначено у вироку суду. Оцінка їх вартості є приблизною,

не дає можливості правильно кваліфікувати дії ОСОБА_9 . Поза увагою місцевого суду залишилися показання свідків та письмові докази,

які підтверджують факт ведення спільного бізнесу обвинуваченого та сім`ї потерпілої, натомість цей суд обґрунтував вирок вищезазначеними накладними,

в яких відсутні відповідні реквізити, а походження зазначених доказів

не встановлено взагалі. Крім того, суд не надав оцінки записам щодо продажу двигунів у щоденнику обвинуваченого, який є доказом.
Дії ОСОБА_9 за ч. 3 ст. 185 КК неправильно кваліфіковані

за ознакою проникнення у сховище, оскільки останній був власником приміщення,

де зберігалися двигуни. Покарання обвинуваченому призначено без урахування даних про його особу, який раніше не судимий, характеризується позитивно, одружений, не ухиляється від слідства й суду. Апеляційний суд не звернув уваги

на вказані порушення, усупереч ч. 3 ст. 404 КПК безпідставно відмовив стороні захисту в повторному дослідженні обставин, які місцевий суд дослідив неповно

та з порушеннями постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки в ній не зазначено мотивів та підстав, на яких апеляційні скарги сторони захисту залишено без задоволення.
У запереченні на касаційну скаргу потерпіла вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав касаційну скаргу засудженого, прокурор вважав, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню в частині скасування ухвали апеляційного суду з призначенням нового розгляду кримінального провадження

в суді апеляційної інстанції. Потерпіла та її представник заперечували проти задоволення касаційної скарги захисника, вважали оскаржені судові рішення законними та обґрунтованими.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені

в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того

чи іншого доказу.
Статтею 370 КПК передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,

які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема: короткий зміст вимог апеляційної скарги; встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними; мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався.
Як зазначено в ч. 2 ст. 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. На виконання цієї вимоги в ухвалі слід проаналізувати, зіставивши з наявними у справі та додатково поданими матеріалами, всі наведені в апеляційній скарзі доводи й обґрунтувати кожен із них.
Однак суд апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_9 цих вимог кримінального процесуального закону не дотримався.
Так, в апеляційній скарзі, яка за змістом є аналогічною касаційній скарзі, захисник зазначав про необґрунтованість вироку місцевого суду, зокрема

про неконкретність пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення, оскільки всупереч ст. 91 КПК не встановлено конкретної вартості викрадених електродвигунів. Скаржник вказував, що проведена в кримінальному провадженні експертиза

(№ 376 від 24 квітня 2012 року) встановлює лише орієнтовну,

а не точну вартість викраденого майна, що унеможливлює правильно кваліфікувати дії обвинуваченого з огляду на розмір завданої матеріальної шкоди.
Цим доводам апеляційний суд не надав оцінки, обмежившись загальним висновком про відповідність висновку експерта вимогам ст. 101 КПК.
Проте такий висновок апеляційного суду колегія суддів вважає непереконливим, оскільки він не спростовує доводів сторони захисту про орієнтовну вартість викраденого майна, визначеного на підставі цієї експертизи.
Оскільки у кримінальному провадженні відсутні інші докази на підтвердження точного розміру шкоди, завданої злочином, що також входить до предмету доказування об`єктивної сторони злочину, передбачено ч. 3 ст. 185 КК, Верховний Суд позбавлений на даний час можливості перевірити обґрунтованість застосування норми матеріального закону, а саме правильність кваліфікації дій ОСОБА_9 , а отже ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню на підставі

ч. 1 ст. 412 КПК.
Також на думку захисника, наявні в матеріалах кримінального провадження накладні, походження яких невідоме, є недопустимими доказами, оскільки в них відсутні відповідні реквізити підписи осіб та назва товару тощо. Отже, відсутнє підтвердження, що викрадені двигуни були придбані саме за цими накладними.

Ці доводи апеляційний суд також залишив поза увагою.
Крім того, відповідно до зміненого в суді першої інстанції обвинувачення,

яке цим судом було визнано доведеним, ОСОБА_9 ставилося за вину проникнення до сховища цеху (будівля водопостачання), де знаходилось підсобне приміщення з електродвигунами. Місцевий суд, обґрунтовуючи наявність у діях обвинуваченого вищезазначеної кваліфікуючої ознаки, послався

на показання свідка ОСОБА_16 , охоронця вищезазначеної будівлі, згідно

з якими ОСОБА_9 не мав ключа від приміщення, де зберігалися електродвигуни. При цьому, як зазначено у вироку, відсутність пошкоджень на замках свідчить

про те, що обвинувачений знав, де знаходиться ключ від приміщення,

та скористався ним.
Разом із тим, під час відтворення обстановки і обставин події свідок

ОСОБА_13 пояснював, що доступ до складу № 3, де зберігалися електродвигуни, мав як він, так і ОСОБА_9 , оскільки у кожного з них був ключ від навісних замків, розміщених на основному вході до складу (т. 1, а.п. 218).
Відповідний протокол за результатом вищезазначеної слідчої дії місцевий суд поклав в основу вироку, однак не надав йому належної оцінки, у зв`язку із чим дійшов передчасного висновку щодо наявності в діях обвинуваченого кваліфікуючої ознаки «проникнення у сховище».
До того ж матеріалами кримінального провадження підтверджено, що на час вчинення злочину будівля водопостачання літ. «А», проникнення до якої інкримінувалось ОСОБА_9 , перебувала у спільній сумісній власності (в рівних частинах) як потерпілої, так і засудженого, отже кожен із них міг однаково користуватися спільним майном. Висновок суду про те, що згодом ці особи визначили певний порядок користування цим приміщенням, носить досить формальний характер, апеляційним судом не перевірено час встановлення такого порядку та умови користування спільним майном.
Захисник звертав увагу в апеляційній скарзі на необхідність дослідження усіх вищенаведених обставин та надання їм оцінки апеляційним судом, для чого заявляв клопотання про дослідження відповідних доказів, однак всупереч

ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні цього клопотання.
Крім того, як убачається з мотивувальної частини ухвали апеляційного суду,

перевіряючи доводи захисника щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду в цій частині та не встановив підстав

для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання внаслідок м`якості. Незважаючи на це, в резолютивній частині апеляційний суд необґрунтовано зазначив підставу для зміни вироку місцевого суду невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, чим зробив суперечливі висновки у мотивувальній і резолютивній частинах прийнятого рішення, що свідчить про невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам статей 370, 419 КПК.
За таких обставин рішення апеляційного суду як таке, що постановлене

з істотними порушеннями кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, відповідно

до ч. 1 ст. 438 КПК підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Оскільки положеннями ст. 436 КПК не передбачено повноважень касаційного суду частково скасувати рішення апеляційного суду щодо конкретної особи,

тому оскаржувана ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у повному обсязі, в тому числі щодо вирішення цивільного позову ОСОБА_6

до ОСОБА_9 про відшкодування шкоди, завданої злочином.
При новому розгляді суду апеляційної інстанції необхідно ретельно перевірити усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 , дати на них вичерпні, вмотивовані відповіді й постановити судове рішення відповідно до вимог закону.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2017 року
щодо ОСОБА_9 скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню

не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3