Постанова
Іменем України

31 травня 2018 року

м. Київ
справа № 236/439/16-к
провадження № 51-952 км18
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції ОСОБА_6
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 1) вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 серпня 2004 року, зміненим ухвалою Верховного Суду України від 16 березня 2006 року за ч. 3 ст. 185, ст. 15 ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 серпня 2008 року за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 71 КК України на 3 роки позбавлення волі; 3) вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 квітня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 21 серпня 2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 01 грудня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 квітня 2013 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 10 місяців.
У пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України ОСОБА_6 визнано невинуватим та виправдано, в зв`язку з недоведеністю в діянні складу кримінальних правопорушень.
Вироком вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів у провадженні, а також застосовано положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо зарахування в строк покарання строку попереднього ув`язнення.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За обставин, встановлених судом та детально викладених у вироку ОСОБА_6 засуджено за те, що він, 31 січня 2016 року приблизно о 21.00 год., проникнувши до господарського приміщення домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , повторно таємно викрав належне ОСОБА_7 майно на загальну суму 2619, 58 грн., після чого з місця події зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Крім того, органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у незаконному придбанні та зберіганні за адресою свого місця проживання на АДРЕСА_1 без мети збуту особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу, масою 14, 04 г в перерахунку на суху речовину, який 04 лютого 2016 року, в період з 15.30 до 16.10 год., під час огляду ОСОБА_6 працівниками поліції, було виявлено у лівій внутрішній кишені куртки останнього та вилучено.
Також, ОСОБА_6 обвинувачувався у незаконному придбанні та зберіганні за місцем свого проживання 66 патронів до вогнепальної зброї, що є штатними боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї, які 04 лютого 2016 року, в період з 15.30 до 16.10 год., під час огляду працівниками поліції, були виявлені у правій боковій кишені куртки останнього та вилучені.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у вказаному суді з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Прокурор вважає безпідставним виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України та, в обґрунтування своїх вимог, наводить доводи, якими не погоджується з оцінкою судом доказів. Зазначає, що вони здобуті у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду про їх недопустимість є неправильними. Вказує, що апеляційний суд, всупереч вимогам ст. 419 КПК України, не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги про це та необґрунтовано залишив вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_6 без зміни.
Під час касаційного розгляду прокурор частково підтримала подану касаційну скаргу та просила її задовольнити в зв`язку з невідповідністю ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
ОСОБА_6 , посилаючись на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просив залишити його без зміни.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 3 ст. 185 КК України та доведеність його обвинувачення, в касаційній скарзі не оспорюються.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Колегія суддів вважає, що ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, суд дотримався зазначених вимог закону.
Як убачається з вироку, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 263 КК України, визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд у судовому засіданні, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому слідстві докази винуватості виправданого, на які посилалися органи досудового розслідування та, згідно зі ст. 94 КПК України, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів.
Зокрема, свої висновки суд першої інстанції обґрунтував дослідивши і проаналізувавши показання ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , надані стороною обвинувачення та стороною захисту докази.
Судом належним чином перевірено законність здобутих за результатами проведеного огляду місця події 04 лютого 2016 року доказів та обґрунтовано визнано їх такими, що отримані з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та прав людини і основоположних свобод.
Суд зясував, що слідчий, всупереч вимогам закону, до внесення відомостей про вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, фактично здійснив слідчу дію особистий обшук одягу та речей ОСОБА_6 , під час якого у нього було вилучено речовину рослинного походження та предмети, схожі на патрони і задля надання такій дії видимості законності, вона була оформлена протоколом огляду місця події.
Крім того, суд встановив, що затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК України не проводилося, протокол його затримання не складався, а отже, фактичний обшук був проведений з грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки днем затримання ОСОБА_6 є 08 лютого 2016 року.
Враховуючи, що при здійсненні огляду місця події 04 лютого 2016 року, яким було вказано в протоколі ділянку місцевості поблизу домоволодіння № 98 в с. Новоселівка Краснолиманського району Донецької області, слідчий фактично провів особистий обшук ОСОБА_6 та таким чином порушив вимоги кримінального процесуального закону, якими не передбачено повноважень здійснення такої слідчої дії до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд дійшов висновку про те, що такими діями працівників правоохоронних органів порушено засади законності кримінального провадження, визначені ст. 9 КПК України.
Так як протокол огляду місця події від 04 лютого 2016 року, в якому відображено вилучення у ОСОБА_6 речовини рослинного походження та схожих на патрони предметів, у кримінальному провадженні за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України, є ключовим доказом і отриманий з порушенням закону, суд визнав недопустимими інші докази, які є похідними від проведеної з порушенням вимог кримінального процесуального закону слідчої дії.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недопустимість таких доказів, з огляду на положення статей 86, 87 КПК України та вважає, що у зв`язку з зазначеним, суд дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_6 .
Така позиція суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка, відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», застосовується при розгляді справ як джерело права.
Зокрема, вказаний суд у своєму рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» наголошував, що вираз «відповідно до закону» значною мірою покладає на національне законодавство і державу обов`язок дотримання матеріальних і процесуальних норм.
У рішенні «Гефген проти Німеччини» від 30 червня 2008 року для описання доказів, отриманих із порушенням встановленого порядку, сформував доктрину «плодів отруєного дерева», відповідно до якої якщо джерело доказів є неналежним, то всі докази, отримані за його допомогою, будуть такими ж.
У рішенні «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року Європейський суд зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до їх несправедливості в цілому, незалежно від доказової сили таких доказів і від того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.
Викладений у вироку висновок про недопустимість доказів, отриманих за результатами огляду місця події 04 лютого 2016 року, узгоджується з наведеною позицією Європейського суду з прав людини щодо допустимості доказів, який неодноразово в своїх рішеннях наголошував, що порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав і основоположних свобод.
Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України.
Посилання прокурора на невідповідність змісту ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК України колегія суддів вважає безпідставними. Суд апеляційної інстанції, розглянувши апеляційну скаргу прокурора належним чином перевірив всі її доводи та прийняв правильне рішення про обґрунтованість вироку суду першої інстанції та виправдання ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 263 КК України. З наведеними у ній висновками погоджується і суд касаційної інстанції. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, її законність сумнівів у колегії суддів не викликає.
Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування оскаржуваної ухвали апеляційного суду колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, колегія суддів

ухвалила:
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 21 лютого 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3