Ухвала
Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ
провадження № 51-6513 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2018 року.
Ухвалою слідчого судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 10 квітня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна.
На вказане судове рішення ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, проте ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2018 року у відкритті провадження за цією скаргою відмовлено.
У касаційній скарзі порушується питання про скасування ухвали апеляційного суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 посилається на постановлення оскаржуваної ухвали незаконним складом суду, оскільки суддя ОСОБА_5 у 2011 році приймав участь у розгляді кримінального провадження щодо нього в суді апеляційної інстанції, а тому на підставі ст. 76 КПК повинен був заявити самовідвід. Також зазначає, що ухвала апеляційного суду необґрунтована та не вмотивована, постановлена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК, Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з обмеженням доступу до правосуддя, в супереч практиці Європейського суду.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, доданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України).
У Рішенні Європейського суду з прав людини від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» (заява № 23436/03) зазначено, що спосіб, у який ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також повинні бути взяті до уваги норми внутрішнього законодавства.
Як убачається з касаційної скарги та доданої копії оскаржуваного судового рішення, суддя-доповідач, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , зазначив, що ухвала слідчого судді, якою відмовлено у задоволенні клопотання про скасування арешту майна оскарженню в апеляційному порядку не підлягає згідно з положеннями ст. 309 КПК.
Відмова апеляційного суду у відкритті апеляційного провадження у зв`язку із оскарженням такого судового рішення слідчого судді, окреме оскарження якого на цій стадії законом не передбачене, не є свідченням обмеження доступу до правосуддя, як про це йдеться в касаційній скарзі.
В ухвалі Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (пункт 57 Рішення у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, пункт 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13 лютого 2001 року).
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Разом із цим п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК передбачена можливість оскарження ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому. Скарги на інші ухвали слідчого судді, в тому числі й про відмову у задоволенні клопотання про скасування арешту майна, оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Враховуючи те, що ухвала слідчого судді про відмову у скасуванні арешту майна не входить до переліку ухвал, передбачених ст. 309 КПК, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку, рішення судді суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження є законним, обґрунтованим та достатньо вмотивованим. З таким рішенням апеляційного суду колегія суддів касаційної інстанції погоджується.
Крім того, згідно з положеннями ч. 3 ст. 76 КПК суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанції, не має права брати участі у цьому ж провадженні в судах першої і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду апеляційної інстанції. А тому доводи ОСОБА_4 про постановлення оскаржуваної ухвали незаконним складом суду є неспроможними, так як передбачені вказаною статтею обставини щодо недопустимості повторної участі судді ОСОБА_5 при розгляді його апеляційної скарги відсутні.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги ОСОБА_4 , доданих до неї копій судових рішень та інших документів не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 18 квітня 2018 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3