Справа № 755/7530/16-к
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"11" червня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000842 від 30.09.2015 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина Українии, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_9 29.09.2015 року, приблизно о 21 год. 46 хв., керуючи технічно справним автомобілем «BАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проїзній частині вул. Березняківської зі сторони пр-ту Тичини в напрямку вул. Шумського в м. Києві, зі швидкістю 48.4...50.6 км/год.

У момент, коли він наближався до нерегульованого пішохідного переходу, розташованого навпроти будинку № 24 по вул. Березняківській, позначеного на проїзній частині дорожньою розміткою 1.14.2 та інформаційними дорожніми знаками 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід», у цей час по ньому зліва направо відносно руху вищевказаного автомобіля рухалися пішоходи ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , однак, у цей момент, ОСОБА_9 керуючи автомобілем «BАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Березняківської, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебували пішоходи, не врахував дорожню обстановку, яка виражалась у наявності інформаційних дорожніх знаків 5.35.1, 5.35.2 «Пішохідний перехід» і дорожньої розмітки 1.14.2, які інформували його про наявність цього переходу, не зменшив швидкість і не зупинився, щоб надати дорогу пішоходам ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , які перебували на пішохідному переході, в наслідок чого навпроти будинку № 24 по вул. Березняківській в м. Києві скоїв наїзд на них, завдавши, кожному з них тілесні ушкодження, що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Тим самим, під час руху ОСОБА_9 допустив порушення вимоги п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б» та 18.1 Правил дорожнього руху України, які відповідно регламентують, що дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (п. 1.5); для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі (п. 2.3 підпункту «б»); водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека (п. 18.1).

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б» та 18.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_9 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладеного в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.
Так зауважив, що дійсно, у цій ситуації, порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 підпункт «б» та 18.1 ПДР, як наслідок завдав, кожному з потерпілих, тяжкі тілесні ушкодження.
Також, останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Вказав, що частково, у міру фінансових можливостей, відшкодував потерпілим матеріальні збитки, на цей час.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Та застосувати до нього амністію згідно Закону України «По амністію у 2016 році», з огляду на наявність для цього обставин визначених п. г) ст. 1 указаного Закону.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, як-то: відомостями відображеними у протоколах ОМП від 29.09.2015 та додаткових оглядів від 15.12.2015 та від 27.10.2015, слідчих експериментів від 23.01.2016 та від 12.04.2015, висновку судово-медичної експертизи №2272/е від 07.12.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді відкритої травми правої гомілки: рана по внутрішній поверхні (точкова рана 0,3х0,7 (см)) правої гомілки, яка сполучається з ділянкою уламкових переломів обох кісток правої гомілки (у середній третині), що в своїй сукупності відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Зазначені ушкодження відносяться до тяжкого тілесного ушкодження; висновку судово-медичної експертизи №2271/с від 23.12.2015 згідно якого, ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми: садно тім`яної ділянки зліва; крововиливи у м`які тканини потилично-тім`яної ділянки; розрив правої барабанної перетинки; крововилив у правій гемісфері головного мозку, з формуванням геморагічних вогнищ у правій лобно-скроневій ділянці; субдуральний крововилив над правою гемісферою, субарахноїдальний крововилив справа; поперечний перелом лівої виличної кістки, лівої скроневої кістки; яка супроводжувалась зміщенням серединних структур вліво та стисненням правого бокового шлуночка; закрита травма правої гомілки: уламковий перелом обох кісток правої гомілки у середній третині (зі зміщенням уламків), що в своїй сукупності відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Зазначені ушкодження відносяться до тяжкого тілесного ушкодження; висновку експерта №520 ат від 04.11.2015 відповідно до якого, на момент огляду, автомобіль «ВАЗ-21063» н/з НОМЕР_1 знаходиться в працездатному стані, висновку експерта № 76 ат від 17.03.2016 року згідно якого причиною даної ДТП, з технічної точки зору, є невідповідність дій водія автомобіля «ВАЗ-21063» н/з НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вимогам пункту 18.1 ПДР України, та, які містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

З огляду на наведене суд кваліфікує дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України, так як він скоїв порушення правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим ОСОБА_10 . Та ОСОБА_4 тяжкі тілесні ушкодження.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого є щире каяття, яке власне простежується з його пояснень у ході цього судового розгляду.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не виявлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, спосіб життя (одружений, раніше судимий, пенсіонер), виключно позитивні характеристики особи, зокрема надану генеральним директором заводу «Буревісник», стан здоров`я, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування його ст. 69, чи норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Дане остаточне покарання (позбавлення волі), на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
При вирішенні цивільних позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), суд виходить з наступного.
У судовому засіданні цивільні позивачі та представник пояснили суду, що матеріальна шкода складається із витрат понесених потерпілими на лікування від ДТП, та супутніх з ними, а моральна ж шкода полягає у пережитих ними стражданнях після вказаних подій, та з урахуванням тривалої втрати працездатності й фактично незворотних процесів у стані здоров`я, а також витрат необхідних на відновлення здоров`я.
У судовому засіданні цивільний відповідач/обвинувачений вказав, що заявлені позови визнає частково, а саме в розмірі матеріальних вимог, пред`явлених, згідно позовних заяв, однак акцентував увагу на тому, що уважає розмір компенсації моральної щкоди у світлі обставин справи заявлені позивачами надмірними, тобто таким, що не випливає із ступеня його вини.
Указав, що, на цей період, ним частково відшковано матеріальні збитки, підтвердженням чого є розписки наявні у справі ОСОБА_11 та ОСОБА_5 .
Суми відшкодувань здійснені обвинуваченим були підтверджені у суді цивільними позивачами/потерпілими, а саме з ОСОБА_4 -7100 грн., та ОСОБА_5 - 11900 грн.
Представник ПАТ "ПРОСТО-страхування" повідомленого про день, час та місце розгляду провадження до суду не прибув, однак дана передумова не перешкоджає розгляду спору по суті, а тому, суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Є дійсним факт, що за полісом № АІ/8171506 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застрахована відповідальність страхувальника в частині забезпечення експлуатації ТЗ «BАЗ-21063», д.н.з. НОМЕР_1 , в АТ «ПРОСТО-страхування», зі строком дії з 11.05.2015 до 10.05.2016, та з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю 100 000,00 грн., за шкоду заподіяну майну 50 000,00 грн., франшиза - 510 грн.
Також, у даному випадку, судом визнано доведеним, що в наслідок дій обвинуваченого потерпілим було завдано тілесні ушкодження, які призвели до втрати працездатності та тривалого і вартісного лікування, додаткових витрат, викликаних необхідністю особливого харчування, придбанням ліків, протезуванням, та особливостями стороннього догляду тощо.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), (п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Згідно з частинами 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
З урахуванням того, що у відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Відповідно до висновку Верховного Суду України у Рішенні № 6-2808 цс 15 від 20.01.2016 року право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити у такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладеного договір обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
А тому, у цьому випадку, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення зазначених вимог, за позовами в частині відшкодування матеріальної шкоди, так як вони цивільними позивачами підтверджені відповідними доказами, а тому суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, як і щодо питання добровільності їх визнання відповідачем.
Так, розмір матеріальної шкоди за позовом ОСОБА_4 складає 19837 грн., а тому з урахуванням, виплачених, на цей час сум, слід стягнути на його користь 12 737 грн.
Розмір матеріальної шкоди за позовом ОСОБА_5 складає 39207 грн., а тому з урахуванням, виплачених, на цей час сум, слід стягнути на його користь 27 307 грн.
Щодо питання моральної шкоди.
Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у: фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої або членів її сім`ї; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі, гідності та ділової репутації особи.
Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Позивачі вказують на те, що моральна шкода, кожного з них, складає 100 000 грн., які вони просять стягнути з цивільного відповідача/обвинуваченого.
У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У відповідності з ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілих, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином), визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав кожен позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану та з урахуванням інших обставин, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає дійсним розмір моральної шкоди позивача ОСОБА_4 на рівні 30 000 грн., та позивача ОСОБА_5 50 000 грн.

Також, розглядаючи клопотання захисників ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого про застосування амністії до ОСОБА_9 згідно Закону України "Про амністію у 2016 році" (надалі Закон), Закону України "Про застосування амністії", суд вважає за необхідне вказати таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Статтею 86 КК України регламентовано, що амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.
Згідно ст. 1 Закону, визначено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, в т.ч. п. ґ) які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Особами, що досягли пенсійного віку, у розумінні статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", є особи, що мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.
У цій ситуації, обвинувачений за цим вироком визнаний винуватим у вчиненні злочину за ч. 2 ст. 286 КК України, який згідно ст. 12 даного Кодексу, не є тяжким або особливо тяжким.
При цьому, обвинуваченому, на день набрання чинності цим Законом, виповнилося 60 років.
ОСОБА_9 наявне клопотання про застосування амністії до нього підтримав, просив задовольнити, та надав відповідну згоду з цього питання.

Відповідно до положень ст. 86 КК України, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про застосування аністії в України» установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
З огляду на, що вказане клопотання підлягає задоволенню, як обґрунтоване.
Питання судових витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_9 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

На підставі ст. 86 КК України, ст. 3 Закону України «Про застосування амністії в України», п. ґ) ст. 1, ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного та додаткового покарання за цим вироком у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Цивільні позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) 12 737 гривень матеріальної шкоди та 30000 гривень моральної шкоди, а всього 42 737 (сорок дві тисячі сімсот тридцять сім) гривень.

Стягнути з ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) 27 307 грн. гривень матеріальної шкоди та 50000 гривень моральної шкоди, а всього 77 307 грн. (сімдесят сім тисяч триста сім) гривень.

В інших частинах у задоволенні цих цивільних позовів, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), на користь держави витрати на залучення експерта для проведення експертиз у сумі 2 528 (дві тисячі п`ятсот двадцять вісім) гривень 80 копійок.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1