Судді Верховного Суду ОСОБА_1
Постановою Верховного Суду,ухваленою 13 червня 2018 року у касаційному провадженні № 51-2025км18 колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 29 грудня 2016 року щодо ОСОБА_4 змінено в частині призначеного покарання.
Ухвалено вважати ОСОБА_4 засудженим:
- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;
- за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК ОСОБА_4 визначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.
У решті судові рішення залишено без зміни.
Цілком погоджуючись з ухваленим рішенням по суті, не згодна з його обґрунтуванням та висловлюю окрему думку.
У кримінальному процесі діє принципзаборониповороту до гіршого (reformatioinpejus). Нормативновін закріплений,зокрема, у статтях 416,421,437,439 КПК України. На практиці він означає те,що ніяке наступне судове рішення не може погіршувати становище засудженого у порівнянні з попереднім рішенням,якщо воно не було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.
У цьому кримінальному провадженні цей принцип було порушено з огляду на таке. Вироком Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 червня 2013 року(про який не згадується в зазначеній постанові) ОСОБА_4 був засуджений за ч.1 ст.187 КК України до 7 років позбавлення волі, за п.п.4,6 ч.2 ст.115 КК України до 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ст.70 КК України остаточне покарання було визначено у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 листопада 2013 року цей вирок було скасовано у зв`язку з істотним порушенням КПК України. Хоча було подано також скаргу прокурора, апеляційний суд,скасовуючи вирок та призначаючи новий судовий розгляд у суді першої інстанції, не висловився щодо м`якості покарання в разі підтвердження об`єму обвинувачення.
Під час нового судового розгляду прокурором було подано новий обвинувальний акт, відповідно до якого ОСОБА_4 було звинувачено у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст.187, п.п.4,6,9 ч.2 ст.115 КК України. Розглянувши справу у межах нового,збільшеного за обсягом обвинувачення, Центральний районний суд м.Миколаєва вироком від 24 березня 2014 року засудив ОСОБА_4 за ч.4 ст.187 КК України до 8 років позбавлення волі, за п.п.4,6,9 ч.2 ст.115 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна; на підставі ст.70 КК України до позбавлення волі на 15 років з конфіскацією майна.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2014 року цей вирок було залишено без змін.
Ухвалою ВССУ від 12 квітня 2016 року зазначену ухвалу було скасовано та призначено новий судовий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотними порушеннями КПК України.
Під час нового судового розгляду вирок від 24 березня 2014 року було змінено. Із кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.2 ст.115 КК України було виключено пункти 4 і 9 та постановлено вважати його засудженим за п.6 ч.2 ст.115 КК України до позбавлення волі на 15 років з конфіскацією майна, за ч. 4 ст.187 КК України до 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна і за сукупністю злочинів на підставі ст.70 КК України до 15 років позбавлення волі, з конфіскацією майна.
Отже,склалася ситуація,коли наступний вирок (від 24 березня 2014 року) у порівнянні з попереднім вироком (від 25 червня 2013 року) погіршив становище засудженого відносно призначеного покарання за ч.2 ст.115 КК України без наявності для того законних підстав. Адже вироком від 25 червня 2013 року ОСОБА_4 було засуджено за п.п.4,6 ч.2 ст.115 КК України до позбавлення волі на 12 років з конфіскацією майна.Цей вирок не було скасовано з підстав м`якості покарання, або необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення. Але наступним вироком, з урахуванням змін, внесених судом апеляційної інстанції, ОСОБА_4 був засуджений тільки за п.6 ч.2 ст.115 КК України до більш суворого покарання у виді 15 років позбавлення волі,з конфіскацією майна. Що є порушенням принципу заборони повороту до гіршого.
Вважаю,що саме така підстава для зміни судових рішень мала б бути зазначена у згаданій постанові ВС від 13 червня 2018 року. Натомість, вказівка на те,що зменшення об`єму обвинувачення само по собі тягне зменшення покарання не є такою,що ґрунтується на законі. В такому випадку,по суті, відбулося пом`якшення покарання,хоч для цього мали б існувати підстави,передбачені у статтях 50,65,66 КК України. Але про них не йдеться у цьому судовому рішенні.
Оскільки згадані питання,на мою думку,є важливими для судової практики,вважала за необхідне звернути на них увагу в цій окремій думці.
Суддя Верховного Суду ОСОБА_1