АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1343/18 Справа № 206/2005/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі, матеріали подання начальника Держаної установи «Ігренський виправний центр № 133» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , за апеляційною скаргою останнього на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року у задоволенні подання Держаної установи «Ігренський виправний центр № 133» про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 відмовлено.
Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_7 відбув 2/3 призначеного строку покарання. Відповідно до наданої адміністрацією установи довідки за час відбуття покарання у ІВЦ-133, а саме з 07.11.2017 року має одне заохочення (у лютому 2018 року), стягнення погашені. Характеризується позитивно, працевлаштований в їдальні установи.
Разом із цим, суд дійшов висновку, що подання стосовно засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є суто формальне. Сумлінне виконання засудженим до своїх прямих обов`язків, тобто відсутність стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки, лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань, поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін. До того ж процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, до кінця строку відбуття покарання ще залишається досить тривалий проміжок часу, оскільки його кінець (згідно даних установи відбування покарання) припадає на 05.11.2019 року, а на даний час відбутий проміжок часу є недостатнім терміном для того, щоб твердо впевнитися, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, об`єктивно згідно даних адміністрації установи виконання покарань де відбуває покарання засуджений ОСОБА_7 він своєю поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення, а сама по собі наявність одного заохочення не може бути безсумнівним підтвердженням його виправлення, до того ж ОСОБА_7 вже звільнявся від відбування покарання умовно-достроково (за вироком від 08.09.2010 року) після чого продовжив вчинювати нові злочини, і хоча не в період умовно-достроково звільнення, проте маючи маючи не зняту та не погашену судимість за корисливий злочин, що свідчить про схильність останнього до протиправної поведінки. А наявність у засудженого матері-інваліда та дитини, не є безумовною підставою для звільнення останнього умовно-достроково від відбування покарання, більш того наявність на утриманні у ОСОБА_7 малолтіньої дитини було враховано при постановленні вироків стосовно останнього.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_7 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, оскільки своєю сумлінною поведінкою та усіма своїми діями довів виправлення. Засуджений зазначає, що до праці та поставлених йому завдань він відноситься добросовісно та старанно, встановлених правил поведінки та внутрішнього розпорядку він дотримується, а також має заохочення. Окрім того, ОСОБА_7 просить врахувати, що у нього є неповнолітня дитина, яка за ним сумує та потребує повноцінного батьківського піклування.
Заслухавши доповідь судді, думку засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргу, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скаргм, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.
Таким чином, в силу зазначених вище вимог закону України про кримінальну відповідальність, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише за умови обов`язкової та одночасної наявності вказаних в законі підстав і умов в їх сукупності. При цьому основним і вирішальним є не факт відбування визначеної частини покарання, а досягнення однієї із цілей покарання виправлення засудженого.
Відповідно до ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.
Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 засуджений 10.09.2015 року Краснолиманським міським судом Донецької області за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі, а також 02.11.2015 року Краснолиманським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 393 КК України до 5 років позбавлення волі. Згідно ухвали Краснолиманського міського суду Донецької області від 21.01.2016 року визначено остаточне покарання за вироками Краснолиманського міського суду Донецької області від 10.09.2015 року та від 02.11.2015 року, застосувавши положення ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання покарання остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ухвали Синельниківського міськрайонного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2017 року невідбутий строк позбавлення волі замінено на обмеження волі згідно ст. 82 КК України.
Разом з цим, згідно відомостей, що містяться в матеріалах справи, ОСОБА_7 за час відбуття покарання у ІВЦ-133, а саме з 07.11.2017 року має одне заохочення (у лютому 2018 року), стягнення погашені. Характеризується позитивно, працевлаштований в їдальні установи.
Надаючи оцінку вказаним даним, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що такі обставини не можуть свідчити про сумлінну поведінку засудженого та доведення свого виправлення ставленням до праці, є обґрунтованими.
На переконання колегії суддів, наявність зазначених обставин не дає підстави для умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання.
Разом з тим, колегія суддів враховує й те, що ОСОБА_7 наразі відбуває покарання, зокрема, за вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 393 КК України, а саме за втечу з-під варти, раніше неодноразово судимий, тому наявність одного заохочення та відсутність стягнень, не є доказом того, що засуджений довів своє виправлення. При цьому, ті обставини, що ОСОБА_8 працевлаштований, хоча і є такими, що характеризують позитивно його особу в цілому, однак, на переконання колегії суддів, також на виправлення останнього не вказують та слугувати підставою для його умовно-дострокового звільнення, поряд з іншими встановленими судом даними, не можуть.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання засудженого, оскільки в конкретному випадку наявні лише формально-юридичні підстави для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.
Доводи засудженого про неврахування судом даних про його особу, наявність позитивної характеристики з боку керівництва, на переконання колегії суддів, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки в силу вимог ст. 81 КК України на наявність існування підстав для прийняття рішення про умовно-дострокового звільнення особи від відбування покарання не вказують.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про законність оскаржуваного рішення та не вбачає підстав для його скасування з викладених в апеляційній скарзі мотивів.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді: